הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 119, 2016-12-25 10:30

יפעת שאשא ביטון: איזה גילאים הם?

<סי מלר: תת חובה וחובה, ארבע עד שש.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שהתפיסה של הגיעו עם רמה לימודית מאוד נמוכה היא לא מה שרלוונטי, הם מגיעים לפה ממש ממש רכים ו - - -

<ליאורה יהושע: לא, רמה התפתחותית.

יפעת שאשא ביטון: רמה התפתחותית, כן.

<סי מלר: עדיין זה מאוד משמעותי.

<ליאורה יהושע: את נמצאת באזור, את בטח ראית, עם רקע סוציואקונומי מאוד נמוך ואנחנו - - -

<סי מלר: ואנחנו נאבקים בזה עד עכשיו.

<ליאורה יהושע: סי נותנת להם את מרב ההזדמנויות להגיע כמו כל ילד לכיתה א'.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, זה מה שאני אומרת.

יפעת שאשא ביטון: אתם מקבלים אותם מאוד מאוד צעירים, יש קרקע טובה להתחיל לבנות עליה.

<סי מלר: ועדיין זה מאוד קשה, יש לי ילדים שאחרי שנה עדיין אני צריכה לחזור איתם על 1, 2, 3, לזהות ספרות.

<סי מלר: אנחנו נאבקים בזה בצורה ממש משמעותית.

<סי מלר: יש לי גם ילדים שבגלל שהם נכנסים לכאן, הם באים ממשפחות, אז למשל הגיעה משפחה מאוד גדולה מטורקמניסטן, הילדים עדיין אחרי שנה לא יודעים עברית.

<סי מלר: לפי חוזר מנכ"ל הם אמורים לקבל שעות עולים ואין את זה.

יפעת שאשא ביטון: למה?

<ליאורה יהושע: מפני שבגני ילדים צריך מינימום שלושה ילדים שעונים על הקריטריון של עולה חדש בכדי לקבל עזרה.

יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שיש פה קיבוץ גלויות של ממש.

<ליאורה יהושע: לא, אבל צריך קריטריונים מאוד מסוימים.

<ליאורה יהושע: אנחנו נאבקים במשרד החינוך שכל ילד, לא משנה איפה הוא נמצא, כי בתי ספר מאוד קל לאסוף שלושה ילדים, נורא קל, בגני ילדים אתה צריך מינימום שלושה, אנחנו נאבקים על זה עכשיו מול האגף ל - - -

יפעת שאשא ביטון: יש פה עוד ילדים שלא דוברים את השפה כמו שצריך?

יפעת שאשא ביטון: מן הסתם, לפי מה ש - - -

<סי מלר: יש לי שבעה ילדים שלא יודעים לדבר עברית כמו שצריך, חלק לא יודעים כמעט אפשר להגיד - - -

<ליאורה יהושע: הם לא בקריטריונים של עולה חדש.

יפעת שאשא ביטון: מה זה קריטריונים של עולה חדש?

<ליאורה יהושע: יש ילדים שנולדו ב-2011 במדינת ישראל, עלו ב-2013, ממש קריטריונים מדויקים.

<סי מלר: הם עומדים בקריטריונים, אבל עדיין יש קושי להביא להם - - -

<ליאורה יהושע: אבל לא שלושה.

<סי מלר: יש שלושה, בשנה שעברה היו לי אפילו יותר.

<נורית ליסמן: הם לא מופיעים להם באוטומציה, זה מה שנאמר לי, ולכן אי אפשר לשבץ לפה שעות.

יפעת שאשא ביטון: אוטומציה, זה מינהל החינוך פה צריך לשבץ.

<ליאורה יהושע: מבחינתנו זה לא משנה - - - אנחנו לא מצליחים לאסוף את השלושה - - -

יפעת שאשא ביטון: בשורה התחתונה, גם אם עכשיו כשהם זכאים הם לא מקבלים - - - אני מסכימה איתך שכל ילד שמגיע לכאן צריך לקבל את הסיוע שלו.

<ליאורה יהושע: בואי נעשה סדר מה זה סיוע, זה מישהי שנכנסת לגן, שבדרך כלל היא גננת בפנסיה שמכירה היטב את הנושא של אוריינות, היא נכנסת לגן ל-45 דקות לילד פחות או יותר פעם בשבוע.

<ליאורה יהושע: זאת אומרת לא פריצת הדרך שלנו בשפה.

<ליאורה יהושע: אנחנו חושבים - - -

יפעת שאשא ביטון: זה שעות העולים, שעה בשבוע?

יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שהם מקבלים, זה לא הסל.

<ליאורה יהושע: שעה בשבוע.

<סי מלר: שעה לילד.

<ליאורה יהושע: שעה לילד בשבוע, ואנחנו עושים קומבינציות.

<ליאורה יהושע: יש פה שלושה ילדים, אז היא באה לשלוש שעות, אז היא נותנת בקבוצות כדי לתת לכל אחד יותר.

<ליאורה יהושע: אבל זה כלום ושום דבר, כמו שאת מבינה.

<סי מלר: זה משהו שצריכים ממש להבטיח שזה מתקיים כדי - - -

<ליאורה יהושע: יחד עם זה ילד שמתפתח נורמטיבי הציפייה היא שאחרי שלושה חודשים בגן שמדבר עברית שהוא ידבר בעברית.

<סי מלר: זה בדרך כלל.

<סי מלר: חצי שנה כבר אני יכולה לערוך שיחה עם ילדים, בגן אחר, בסביבה אחרת.

<ליאורה יהושע: אבל כשההתפתחות היא לא נורמטיבית, אז נכנסים עוד גורמים לסיפור הזה, מלבד שעות עולים.

<ליאורה יהושע: ואז את מכניסה הורים לתוך הסיפור, ולהזיז את ההורים דרך התפתחות הילד לקבל עזרה וכו' זו סאגה בפני עצמה.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל פה יש לנו כבר - - - אוטומציה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לוודא שהמינהל עושה את מה שמוטל עליו, מכניס אותם לאוטומציה, שלפחות הם יקבלו גם את המעט הזה בשלב ראשון.

<סי מלר: לעשות את העבודה, לרוץ אחרי הבירוקרטיה ולפתח מודלים.

<סי מלר: נמשיך את הסיור.

<סי מלר: אז אחד הדברים הכי מרכזיים כאן זה הסדנה, סדנת העבודה.

<סי מלר: בהמשך אני אסביר בדיוק למה.

<סי מלר: קיבלנו את הגן עם תרומה של שלוש מדפסות תלת ממד, למנכ"לית היה את הרעיון שאנחנו נעשה בעצמנו את הצעצועים.

<סי מלר: למעשה המדפסת הזאת מדפיסה דברים מאוד קטנטנים.

<סי מלר: הרעיון היה להשתמש במדפסת כדי לעזור וליצור צעצועים שהילדים ייצרו מכל מיני דברים שאנחנו - - - זה היה הרעיון של שנה שעברה, עשינו צעצועים עם הילדים, השנה אנחנו ממשיכים עם זה.

<סי מלר: אנחנו לוקחים את העניין הזה של ילדים שמגיעים מכל מיני מקומות בעולם ואנחנו לומדים על איך ילדים משחקים ברחבי העולם, זה אחד הפרויקטים של השנה.

יפעת שאשא ביטון: זה יפה ש'ריבונו של עולם' היא כבר יודעת להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אצלה השפה שגורה.

<סי מלר: או מיי גוד וריבונו של עולם, אני לא יודעת מאיפה הם מביאים את זה, זה הפעם לא ממני, למרות שאני בעניין, אבל זה לא הסווינג שלי.

<סי מלר: אני אפנה את החדר הזה ואני אעשה לכם כמה דקות של הסבר יותר מסודר.

<סי מלר: אלה גם מאכלים שעשינו.

<סי מלר: כל המאכלים שאתם רואים, סטודנטיות עשו איתם מבצק.

<סי מלר: אנחנו עשינו את הסיגד ולמדנו על אפריקה, למדנו איך מכינים צעצועים באפריקה, למדנו איך חוגגים יום הולדת באפריקה וגם עשינו מין אירוע כזה של הסיגד, זה היה מקסים, ההורים עזרו לנו.

<סי מלר: והכי חשוב, שלמדתי יחד עם הילדים לרקוד את הריקודים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר להדגים?

<סי מלר: זה אחד הדברים הכי כיפיים.

<סי מלר: עד כדי כך שהסבתות בחגיגה הגדולה באו לרקוד איתי.

<סי מלר: כשאנחנו צריכים את המענה הטכני זה משה שהוא אחראי על הנושא של פיתוח התכנים הדיגיטליים בגני הילדים ובכלל בעיר, חדשנות ויזמות.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה לספר לנו מה אתם עושים עם זה?

יפעת שאשא ביטון: מה אתם עושים עם הטאבלטים?

<ילדה בגן: אני.

<קריאה: תראו לה את הסקריפט, תראו לה מה אתם עושים עם הסקריפט.

יפעת שאשא ביטון: אתם אוהבים לעבוד בזה?

<ילדה בגן: כן.

<קריאה: אני אסביר.

<קריאה: הם פה יכולים לעשות פרויקטים שאיתם הם לומדים לתכנת.

<קריאה: הם יכולים להגיד לחתול לעשות כל מיני דברים, הם יכולים לתת לו פקודות לעשות כל מיני דברים ואז ברגע שהם לוחצים על זה אז הוא מבצע את אותן פקודות.

<קריאה: זה הבסיס של תכנות.

<סי מלר: אנחנו ננסה לדבר בצורה הזו.

<סי מלר: שלום לכולם, ברוכים הבאים לגן דיגיטף.

<סי מלר: את הרקע לגן כבר הצגתי לפני, אני לא אחזור על זה, אני רק אגיד שאנחנו הקמנו את הגן בשנה שעברה, היו לנו המון בעיות, לא ידענו איך זה יהיה, הכול היה שלב אחרי שלב, ניסוי וטעייה ובסוף מצאנו משהו.

<סי מלר: המטרות של הגן, אם אני אקצר, אני אגיד שקודם כל זה היה לקדם מיומנויות של המאה ה-21, שזה יצירתיות, פתרון בעיות, עבודה בצוות וכמובן לתת לילדים לדעת איך להשתמש בטכנולוגיה בצורה משמעותית.

<סי מלר: כל ילד בימינו, במקום רעשן מקבל ביד טאבלט או אייפד או דברים כאלה, אבל השימוש בהם זה בטכנולוגיה מאוד מאוד שטחית.

<סי מלר: למרות שאפשר, יש מעמקים שאפשר לגלות בטכנולוגיה, אז המטרה שלנו לגלות להם שאפשר להגיע לעומק דרך השימוש בטכנולוגיה.

<ליאורה יהושע: אני רוצה להגיד מילה שהמחשבה הייתה איך אנחנו משאירים את גן הילדים כגן ילדים, שילדים משחקים בו ויוצרים בו ועובדים בו והטכנולוגיה משמשת כפן נוסף.

<ליאורה יהושע: אנחנו לא רוצים להפוך את הילדים לטכנולוגים, אנחנו רוצים לאפשר להם עוד אופציה, לשמר את הלמידה משמעותית, ולא במקום, ממש לא במקום.

<סי מלר: זו שאלה מאוד גדולה מה זו למידה משמעותית, אנחנו לא ניכנס לזה כרגע, אבל כל אחד יכול בתוך עצמו להיזכר בכל מיני אירועים שהוא למד משהו וזה ממש נגע בו.

<סי מלר: בשבילי, לפני שלוש שנים, זה סיפור שאני חייבת תמיד לספר, הגעתי למצב שאני מרגישה שהלמידה בגן שלי לא משמעותית ואמרתי שאני חייבת לעשות איזה שהוא שינוי.

<סי מלר: נזכרתי שכשהייתי סטודנטית הייתה לי קבוצה קטנה של ילדים, עבדתי במושב, היו לי 17 ילדים, ואנחנו למדנו דרך פרויקטים.

<סי מלר: אבל אמרתי, איך אני יכולה להגיע למצב הזה שאני מלמדת דרך פרויקטים 35 ילדים?

<סי מלר: זה דבר מאוד מאוד מסובך כי זה תהליך מאוד עמוק.

<סי מלר: אחד הכלים שאני משתמשת בהם, שעונה לי על המון המון דברים, זה כשניסיתי את כל הדרכים בדרך שלי לפתור בעיות ולא הצלחתי, אני פשוט מתפללת.

<סי מלר: בשבילי אם שואלים מה היסודות של הגן שלי, זה תפילה ואמונה.

<סי מלר: כשאני לא יודעת משהו אני מבקשת עזרה.

<סי מלר: ובאמת ביקשתי מאלוהים, 'בבקשה, תלמד אותי איך אני עובדת דרך פרויקטים עם 35 ילדים'.

<תמי ברנע: כמה שנים את בגן?

<סי מלר: זו השנה השנייה.

<גילה יצחקי: שנה שנייה רק שהגן - - -

יפעת שאשא ביטון: את פשוט הופכת את הגן מ-35 יחידות למספר מצומצם של יחידות כשכל יחידה זה בעצם קבוצה שאמורה לעבוד על משהו.

<סי מלר: אבל אנחנו בגן ילדים ואני לא יכולה להתחלק בין כל הקבוצות האלה ואיך עושים את זה.

<סי מלר: אז באמת כמה ימים אחרי התפילה הזאת נורית שולחת מייל והיא אומרת 'מי רוצה להרים את הכפפה וללמוד למידה דרך פרויקטים בגן ילדים?' וכמובן אני קיוויתי שיבחרו בי, אבל לא נראה לי שהרבה התנדבו וכן, נבחרתי.

<סי מלר: ובאמת למדתי והתחלתי ללמוד איך עובדים דרך פרויקטים, קוראים לזה PBL.

<סי מלר: את מכירה?

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת לך גם מי בנה את זה ומאיפה הם הגיעו לזה.

<סי מלר: נפלא, אז אני לא צריכה לתאר את כל התהליך של ה-PBL, אני רק אגיד שכשאנחנו בוחרים נושא של PBL, אז אנחנו מלכתחילה קובעים כבר תוצר שאנחנו רוצים להגיע אליו.

<סי מלר: זה מאוד ממוקד בתוצר, בסופו של דבר.

<סי מלר: זה אמנם נראה משהו מאוד צר ואולי לא יצירתי, כשאני כבר יודעת מה יהיה בסוף התהליך התוצר שלי, אבל גילינו שזו דרך שנותנת הרבה חופש.

<סי מלר: בתוך הצרוּת הזו, בתוך הדרך הצרה, כשאני יודעת כבר בסוף שמהתחלה תהיה לי הצגה פומבית של כל התוצרים, עדיין זה נותן לי המון חופש פעולה ללמידה.

<סי מלר: אז כמו תמיד בפרויקט PBL כל פרויקט מתחיל בשאלה פורייה, שאלה שיש לה הרבה תשובות ומה יכול להיות יותר טוב לקבוצה של מעוטי יכולת מאשר השאלה האם ילדים יכולים ליצור בעצמם צעצועים.

<סי מלר: למבוגרים זו השאלה האם אנחנו נוכל להתנתק מהעולם הזה של הצרכנות ולעבור לעולם שאני יכולה אולי לעשות משהו בעצמי.

<סי מלר: אולי אני לא חייבת לקנות, אלא אני יכולה לעשות.

<סי מלר: אז זו הייתה השאלה שלנו בשנה שעברה וזה היה הנושא, צעצועים.

<סי מלר: ובאמת למדנו את הרקע, רקע תיאורטי, אמנות, אמנים שמציירים צעצועים, כל מיני צעצועים מרחבי העולם, והתחלנו להניע את הגלגלים, שלושה גלגלי שיניים התחילו לנוע כאן.

<סי מלר: קודם כל התחלנו להעשיר את הסדנה והתחלנו להעשיר את הסדנה לא בדברים שאנחנו קונים, אלא בדברים שאנחנו מפרקים.

<סי מלר: התחלנו לפרק כל מיני צעצועים ומכשירי חשמל ותוך כדי זה הבנו שלא תמיד אנחנו צריכים לפרק, לפעמים אנחנו צריכים גם לתקן.

<סי מלר: לא הגיוני שמישהו יביא לי מכשיר שהוא כמעט מתוקן ואנחנו נפרק את זה, אז גם למדנו לתקן כל מיני דברים פשוטים.

<סי מלר: לכל ילד היה שבוע שבו הוא היה ילד השבוע ובשבוע הזה אנחנו יצרנו, בשיתוף פעולה עם קבוצה קטנה, צעצוע בשבילו, כשהמטרה בסופו של דבר שתהיה לנו תערוכה של כל הצעצועים בסוף השנה.

<סי מלר: אז הנה כמה דברים, הרחבת הסדנה.

<סי מלר: ביקשנו מההורים להביא מוצרי חשמל ואותם פירקנו ומיינו.

<סי מלר: נתנו לילדים כלים של מבוגרים וזה נותן לילד תחושה מדהימה של יכולת.

<סי מלר: אם יש לכם ילדים מגיל 4 אני מאוד ממליצה לתת להם מתנה ארגז כלים, זה ממש מרגש אותם.

<סי מלר: הבנו שאנחנו צריכים לרתום מחדש את המלאכות של העבר, נגרות, תפירה, דברים שלא תמיד ילדים מספיקים לגעת בזה בגיל הזה, כי אנחנו צריכים את זה לתהליך היצירה שלנו.

<סי מלר: הלמידה הזו היא תוך כדי העשייה.

<סי מלר: קיבלנו תרומה של מדפסות תלת ממד, כשבהתחלה חשבנו שאנחנו נדפיס צעצועים שלמים איתם ואחר כך גילינו שההדפסות הן מאוד קטנות, אנחנו עדיין בשלב הזה של הדפסות קטנטנות.

<סי מלר: מי שירצה אחר כך לראות יש כאן דוגמה והנה המדפסת מדפיסה כאן משהו.

<תמי ברנע: מי תרם לכם?

<סי מלר: החברה.

<משה לייבה: חברת סטרטסיס.

<סי מלר: והבנו שאנחנו צריכים לא רק את המלאכות של העבר, אלא גם את המלאכות העתידניות יותר ואז התחילה החגיגה הנפלאה ביותר, לראות ילדים מפרקים דברים זה תענוג, התחלנו לפרק צעצועים ומכשירי חשמל.

<סי מלר: כאן זה איזה שהוא טופס, בהתחלה היינו מסודרים עם טפסים, עכשיו אני נותנת להם באופן חופשי לפרק, אבל הם היו צריכים למלא טופס שאמר למעשה מה הם משערים שיהיה בתוך המכשיר שהם יפרקו ואחר כך מה באמת היה שם.

<סי מלר: איזה שהיא מטה קוגניציה.

<סי מלר: כאן זה באמת התהליך וזה השיפוץ.

<סי מלר: בעצם דרך השיפוץ הילדים למדו איך לשים נכון סוללה, מה זה חלודה, מה זה מעגל חשמלי, זה נושא שאנחנו ממשיכים גם השנה.

<סי מלר: הילדים לומדים שיש תהליך, יש משהו שגורם לדברים לקרות, הדברים לא קורים בעצמם, הם לומדים את מה שמאחורי הזה, מבחינת תכנית הלימודים זה עולם מעשה אדם, זה חלק מתכנית הלימודים במדעים לגיל הרך.

<סי מלר: זו דוגמה של הפרויקט האישי.

<סי מלר: הילדים יודעים מראש את תכנית העבודה שלהם.

<סי מלר: אמנם הם לא יודעים לקרוא עדיין, אבל יש להם מין תמונות קטנות שמסבירות להם ואם אני אקח ילד שעובד על תהליך הוא יידע בדיוק באיזה שלב הוא ומה עוד הוא צריך לעשות, לפי התמונות הקטנות.

<סי מלר: יש כאן כמה דוגמאות לפרויקטים שעשינו בשנה שעברה.

<סי מלר: אנה ואלזה של אליה.

<סי מלר: שוב, אליה הגיעה וכשהגיע הזמן של ילדת השבוע היא בחרה ליצור את אנה ואת אלזה.

<סי מלר: אני אמרתי אולי תבחרי בין אנה לבין אלזה, זה קשה לי מדי לחשוב איך לעשות שתי בובות, שתבחר בובה אחת, זה קל, אז היא אמרה 'לא, אני רוצה גם את אנה וגם את אלזה', ואמרתי טוב, כאשר נפלתי נפלתי, אני אלך לאינטרנט לראות איך עושים את זה.

<סי מלר: ואז גיליתי שהחרדה הביצועית, אם אני לא יצרנית בעצמי, אני לא צריכה להיות כל כך יצרנית כשיש לי את האינטרנט וכל המידע יכול להימצא שם ובאמת מצאנו כל מיני דרכים נפלאות ליצור בובות.

<סי מלר: היא מציירת את הסקיצה, אני מראה לכם את השלבים.

<סי מלר: היא מארגנת את החומרים, ליהי מצלמת אותה, עוד מעט יראו למה, תוך כדי התהליך היא למדה לקלוע צמות, היא למדה למדוד את החוט, את אורך - - - אחד החלקים הכי קשים זה לצבוע את הבד, לקח להם המון זמן להבין איך זה נעשה ובסוף היא יצרה מיניאטורות של עצמה בדמות אנה ואלזה והפרויקט הזה הוא פרויקט כיתתי כי אנחנו כולנו רוצים, גם הצוות רצה שיהיה לו בובה משל עצמו, אז השתמשנו בדברים שיש לנו בסדנה וכל אחד יצר את הבובה שלו.

<סי מלר: הילדים למדו לחבר חלקים, שזה החלק הכי קשה.

<סי מלר: לחבר בין שני חלקים שלא קשורים אחד לשני, זה דבר מאוד מסובך.

<ליאורה יהושע: כמה דיסציפלינות נכנסים בתוך פרויקט אחד.

<סי מלר: וכמו בכל הפרויקטים ב-PBL גם בסוף הזמנו את המשפחות, אבל החלק הכי כיף, שהילדים שיחקו עם עצמם, עם הבובות הקטנות של עצמם, משחק סוציו דרמטי מדהים, שזה מה שהכי חשוב לי, שהילדים יפתחו את המשחק הסוציו דרמטי.

<סי מלר: הנה עוד דוגמה.

<סי מלר: נמשיך עם אנה ואלזה, הפאזל של מחיבה, גם היא רצתה ליצור פאזל של אנה ואלזה, היא יוצרת את הסקיצה.

<סי מלר: מצאנו את הלוח הזה ברחוב.

<סי מלר: המוטו שלנו זה קרוב לאפס ככל הניתן.

<סי מלר: אני אימצתי את זה גם לעצמי בחשבון הבנק שלי, כמה שפחות להוציא.

<סי מלר: מצאנו פשוט בחוץ את הלוח הענקי הזה, היא מכינה אותו, משייפת, מנקה, וילדה בת 4 הייתה מנהלת עבודה.

<סי מלר: אני הלכתי על חמש בנות שבעצם ידעו מה כל אחת עושה, מה כל אחת צריכה לצייר, איך ובאיזה צבע והיא נתנה את ההוראות.

<סי מלר: ואז נשארנו עם לוח הציור שלי לא היה מושג מה לעשות איתו ואיך לחתוך אותו בצורה של פאזל ואז נכנס לתמונה אור, המדריך הטכנולוגי שלנו, והוא אמר בוא נלך לפאב-לאב, מעבדת ייצור.

<סי מלר: את היית בפאב-לאב?

יפעת שאשא ביטון: לא.

<סי מלר: זה מומלץ ללכת לבקר.

<סי מלר: זה בעצם מקום שיש בו גם הדפסות תלת ממד, גם מכונות לייזר שחותכות, המון דברים שאפשר לעשות כדי להגשים את החלומות שלנו.

<סי מלר: אנחנו יוצאים מהעולם הווירטואלי ומיישמים גם בעולם האמיתי.

<סי מלר: כאן אור מסביר לנו על כל הדברים שיש בפאב-לאב, יצאנו עם כל הגן, ומחיבה לוחצת על הכפתור במכונת הלייזר ויוצא פאזל.

<סי מלר: הצלחנו.

<סי מלר: תחושת הצלחה לכולם, לצוות, לילדים, זו תחושה מאוד טובה.

<תמי ברנע: מה זה מחיבה?

<תמי ברנע: איזה שם זה?

<סי מלר: זה מטורקמניסטן.

<סי מלר: עוד דוגמאות קטנות.

<סי מלר: חליפת ההגנה של ירין.

<סי מלר: זה ילד שהגיע עם רצון מהתחלה לעשות חליפת הגנה, איזה שהוא רצון פסיכולוגי שלו והוא הגשים את החלום שלו.

<סי מלר: הבובה של דריה, הדפסנו את הנעליים מדפסת.

<סי מלר: הסקטבורד של טמסגן.

<סי מלר: זה שילוב בין נגרות לבין דברים שהדפסנו במדפסת תלת ממד.

<סי מלר: כל ילד קיבל סרטון שבעצם תיעדנו את התהליך שבו הוא עבד כדי שילדים אחרים ילמדו.

<סי מלר: שאר הילדים יכולים כאן במחשב להיכנס לכל הסרטונים, לעיין ובעצם ללמוד למידת עמיתים.

<סי מלר: בסופו של דבר הייתה לנו מסיבת סיום, תערוכה, כל ילד קיבל חולצה עם היצירה שלו.

<סי מלר: זה היה מאוד מאוד מרגש.

<סי מלר: וכשבאנו לחפש איפה עוד בעולם עושים את מה שאנחנו עושים בגן, המחקר הניב את זה שיש תנועה בארצות הברית שקוראים לה maker movement, גישה לא רק חינוכית, גישה של החיים.

<סי מלר: בעצם אנשים שהיו עד עכשיו היו האקרים, אנשים שעד עכשיו היו להם חלומות, הם יכולים ללכת לפאב-לאב, שזו מעבדה שכונתית וליצור את מה שהם בעצם מדמיינים ורוצים.

<סי מלר: מה שאפשר את זה זו המהפכה הטכנולוגית, גם האינטרנט, שיש המון מידע איך לייצר דברים, וגם מדפסת התלת ממד מככבת, שאנחנו יכולים להדפיס חלקים שעד עכשיו לא יכולנו ויש כמה עקרונות שהתאימו בדיוק למה שאנחנו עובדים בגן הזה.

<סי מלר: מאוד מאוד מהר הגישה הזו הגיעה לחינוך בארצות הברית ויש גם בתי ספר בארץ שמשתמשים בגישה הזאת.

<סי מלר: יש שלושה עקרונות מרכזיים לגישה.

<סי מלר: קודם כל זה PBL, לעבוד דרך פרויקטים, ועכשיו תראו איך החלקים של הפאזל התחברו בצורה מדהימה.

<סי מלר: PBL זה הדבר הבסיסי, הדבר השני זה סדנה שצריכים לפתח, שבה יש כל מיני חלקים שהם לא קנויים, חלקים שאוספים מהיום יום שלא צריך אותם, והדבר השלישי זה לחבר בין מלאכות עבר למלאכות עתיד.

<סי מלר: החיבור הזה מאפשר לנו ליצור את מה שאנחנו רוצים, להגשים את החלום שלנו.

<סי מלר: וזה באמת מה שראינו שקרה.

<סי מלר: היצירתיות, גם בילדים וגם בצוות, חשוב לציין, באמת גאתה.

<סי מלר: אנחנו ראינו את המיומנויות של המאה ה-21 באות לידי ביטוי בכל אחד מהשלבים וגילינו דרך חווייתית מדהימה ללכת טכנולוגיה.

<סי מלר: עכשיו בשתי דקות מה קורה בשנה הזאת.

<סי מלר: קודם כל אנחנו ממשיכים, קראנו לזה מעזים בתשע"ז עם הפירוק והבנייה, אבל עולים עכשיו רמה ויש ילדים שאנחנו צריכים לחזור אותם על הדברים הבסיסיים.

<סי מלר: שוב רותמים, כמו שאמרתי בהתחלה, את הסביבה בתור מורה נוסף.

<סי מלר: כאן, למשל, למדנו על סיפור גן עדן, בריאת האדם והעולם, והפינה כאן בכניסה הפכה לגן עדן.

<סי מלר: זה היה ממש מרגש, עולם קטן.

<סי מלר: אנחנו רוצים לעודד את הילדים לחוות, לשאול שאלות, לחקור.

<סי מלר: אני רוצה שחלק מהנושאים של המחקר שלנו ושל הפרויקטים ינבעו מהילדים, מהצרכים שלהם, מתחומי העניין של הילדים.

<סי מלר: אז זה פשוט לשבת ולדבר עם הילדים ולשאול אותם ולבקש מהם לשאול שאלות ולהתעניין מה מעניין אותם.

<סי מלר: אנחנו לומדים יסודות בטכנולוגיה, כאן אנחנו לומדים על המעגל החשמלי.

<סי מלר: מייקי מייקי זה המשחק עם הפירות והירקות.

<סי מלר: דיסקרט, שזו בעצם תוכנה של תכנות, הילדים לומדים בגיל הזה לתכנת ובהמשך זה יעבור ממש לשטח בצורה יותר בולטת, שיהיה לגו שהוא לגו גם דיגיטלי שמתחבר לתוכנה הזאת ואפשר לתפעל אותו וליצור רובוטים, שזה זה.

<סי מלר: אנחנו נותנים להם מדי שבוע אתגרי בנייה עם כל מיני חפצים מהיום יום.

<סי מלר: כאן למשל למדנו מאחד הילדים לבנות את הדבר הזה בכוסות ואחר כך כל הילדים התנסו.

<סי מלר: כל פעם משהו אחר, אתגר בנייה אחר, מגיע לגן.

<סי מלר: עוד אחד מהפרויקטים שאנחנו עושים השנה, אני קוראת לזה ממ"ט סובב עולם, זה בעצם למידה של מדעים וטכנולוגיה דרך סיור בכדור הארץ, כשהמטרה שלנו ללמוד קודם כל, חוץ מאיזה בעלי חיים יש שם ואיזה מנהגים, שזה מאוד חשוב, איך ילדים משחקים ברחבי העולם וגם ליצור משחקים בעקבות זה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה ממ"ט?

<סי מלר: זה מדעים, מתמטיקה וטכנולוגיה.

<סי מלר: זה דבר שממש ממש חשוב לנו בגלל שכל הילדים מגיעים מכל מיני מקומות כאן.

<סי מלר: אז הביקור הראשון שלנו היה באפריקה ואז חגגנו את הסיגד ולמדנו המון על התרבות של יוצאי אתיופיה.

<סי מלר: זה מרגש את ההורים מאוד, ההורים פתאום, הלב שלהם ממש נפתח, רואים את זה, ואני לומדת יותר מאיפה הילדים האלה באים.

<סי מלר: זה חשוב גם לצוות וגם אחד לשני, לילדים.

<סי מלר: אז הם לומדים את זה ממגוון מקורות מידע, גם ספרים, גם אינטרנט, גם גוגל.

<סי מלר: כאן יהל לומדת על מנקלה, משחק שנהוג באפריקה, אחר כך אנחנו ניצור את המשחקים האלה.

<סי מלר: הם חווים מנהגים ותרבויות.

<סי מלר: כאן ליאל משחק במנקלה ענקית שיצרנו.

<סי מלר: המשחק הכי קלאסי זה החישוק והמקל.

<סי מלר: אני לא קונה כדורים אחרי שכמה כדורים כבר עפו, אין ספור כדורים עפו, הם עושים את הכדורים שלהם.

<ליאורה יהושע: כמו באפריקה.

<סי מלר: בדיוק, קרוב לאפס ככל הניתן.

<תמי ברנע: ממה זה עשוי?

<סי מלר: זה שקיות שמלאות באקרילן וכל מיני דברים כאלה.

יפעת שאשא ביטון: מסקינג טייפ.

<סי מלר: כן, וגם זה עף ונעלם, אבל אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: הבת שלי עושה לי ככאלה, אני לא מרשה לה כדורים, אז היא מצאה לה - - -

<סי מלר: נכון, זה מה שהיינו עושים בבית ספר - - -

<גילה יצחקי: מה שנקרא מחוסר יש יצירתיות.

<סי מלר: אם אני אסכם את זה, מה שהכי חשוב לי באמת שתיקחו מכאן, אמנם יש המון רעיונות בגן, המון דברים טכנולוגיים, אבל חשוב להגיד שיש השראה.

<סי מלר: אם חסרה לכם השראה, אם אתם תקועים באיזה שהיא בעיה, תזכרו את הגננת מחולון שאומרת שיש פתרונות, יש פתרונות שמגיעים לראש בצורה שהיא על טבעית.

<סי מלר: באמת, אם אני מנסה לחשוב על דרך חדשה מה אני רוצה ללמד את הילדים אני אומרת, רגע, בוא ניקח הליכה ברגל וניתן קצת להשראה לפעול.

<סי מלר: מבחינתי משם זה מגיע.

<סי מלר: אז חג חנוכה שמח לכולם, אלה החברים שלנו כאן ותודה באמת לכל הצוות, זו עבודה שיתופית של המינהל והפיקוח וה - - -

<גילה יצחקי: מה - - -

<סי מלר: יש שם סביבון.

<גילה יצחקי: בואו נראה איך יצא.

<גילה יצחקי: הילדים תכננו סביבונים השנה?

<סי מלר: לא תכננו.

יפעת שאשא ביטון: מה צריך, לפרק את זה?

<משה לייבה: משייפים את זה.

<גילה יצחקי: סי, תודה רבה, כרגיל את מרתקת.

<סי מלר: תודה רבה, זה מסע מרתק עם אנשים טובים.

<תמי ברנע: כמה שנים עבדת בגן הקודם?

<תמי ברנע: כמה שנים לקח לך להרגיש שהלמידה לא משמעותית, שחיפשת משהו אחר?

<סי מלר: כל פעם ניסיתי להמציא משהו מחדש.

<סי מלר: אני גננת זה שנה 12, אבל כל פעם ניסיתי לחדש לעצמי וזה עדיין לא מספיק.

<סי מלר: -

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד, יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: (בסיור בגולדטק)

<קריאה: ההורים, חלק היו אצלי, הסברתי להם שיש הבדל בין הסיפור הציבורי לסיפור האישי ועירייה, רשות, חייבת לארגן את אזורי הרישום ולהסתכל קצת קדימה.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך צריך לפתוח את אזורי הרישום בצורה מבוקרת.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, ראש העיר, שזה מלחיץ, אני עשיתי את זה אצלנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון, להבדיל אלפי הבדלות, אנחנו יישוב קטן - - -

<מוטי ששון: כמה, שני בתי ספר אתם?

יפעת שאשא ביטון: 11 בתי ספר.

<קריאה: קודם כל יש רשויות שיש בהם כבר - - - אבל גם מבוקר, את מוכרחה להבין שפה זה לא היה משנה את הסיפור, הבחירה המבוקרת, כי ברגע שיש לך מספר ילדים שהוא עולה על בית ספר בשכונה את חייבת לווסת וזה לא תמיד לפי בדיוק הרצון.

<קריאה: את צריכה לראות שאת לא גורמת עוול, מצד שני את לא יכולה שהחינוך לתושבים יהיה, ופה אנחנו הולכים עם העיר, שמי שמפעיל כוח בסופו של דבר מנצח.

<קריאה: איזה חינוך זה לאזרחים?

יפעת שאשא ביטון: זה אני נגד.

<מוטי ששון: את חייבת להבין דבר אחד, לבוא - - -

<קריאה: ראש העיר היה איתם אישית, לדעתי, נכון?

<קריאה: כמה פעמים הוא נפגש.

<מוטי ששון: אמרתי להם שיזמינו אותי לכוס קפה.

<טליה פרידמן: אגב, ראש העיר קבע איתם כאן בבית הספר באיזה בוקר ואמר 'בואו יחד איתי, אני אעשה איתכם סיור בבית הספר'.

<טליה פרידמן: לפני חודשיים.

יפעת שאשא ביטון: את התשובות שקיבלתי העברתי חד משמעית ושם מבחינתי זה הסתיים.

יפעת שאשא ביטון: הם ביקשו שאני אקיים דיון בוועדה, אני חד משמעית סירבתי, הם קיימו דיון בוועדת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא הגעתי כי מבחינתי הסיפור הסתיים.

יפעת שאשא ביטון: המסר שהעברתי להם זה שהם עושים נזק לעצמם, כי יכול מאוד להיות שבדרך - - -

<קריאה: לילדה קודם כל.

יפעת שאשא ביטון: לא רק לילדה, אני מדברת בכלל על כל קבוצת ההורים, עם כל הסיפור של הגנים וכל מה שהם שולחים, שבסוף בסוף כשתהיה פנייה ראויה שצריך להתייחס אליה כבר אף אחד לא יתייחס, כי כולם כבר במערכת רגילים לאיזה שהיא כרוניקה של התנהלות והם פשוט פוגעים בעצמם.

<קריאה: אני באיזה שהוא שלב הרגשתי שהצוות אצלי בלשכה, כי הפניות מגיעות אלינו, אני הרגשתי באיזה שהוא שלב אני עובדת אצלם.

<קריאה: זה באמת עבר כל פרופורציה, עונים תשובה אחת ולמחרת מקבלים משהו, יש גבול.

<קריאה: ואז באיזה שהוא שלב אני החלטתי שאני מפסיקה.

<קריאה: יש פה את המפקחות על גני ילדים, כל פעם אני משגרת אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: אז היא חייבת לענות לשניים-שלושה, אחרת היא לא תדע במה מדובר.

<מוטי ששון: הבעיה היא לא פדגוגית, זה לא שייך לפדגוגיה בכלל, זה שייך לפוליטיקה.

<מוטי ששון: יש קבוצה של אופוזיציה שמנסה, בבחירות הקודמות ניסתה להכניס נציג שלה למועצה ולא הצליחה, היא מנסה עכשיו.

<מוטי ששון: הם מאוד מיליטנטים, על כל דבר קטן, מצלמים כל מיני דברים, תוך כדי שיפוצים בגני ילדים.

<מוטי ששון: אני חושב שאין עיר במדינת ישראל שעשתה שיפוץ של 57 גני ילדים בקיץ.

<מוטי ששון: כשאני מדבר על שיפוץ זה שיפוץ יסודי, מדובר על שירותים, מדובר על חצר, בין אם זה קירוי ובין אם זה הדשא.

<מוטי ששון: אני לא שומע על עיר אחת שעשתה בהיקפים שלי, לא בבנייה של בתי ספר בשנה האחרונה.

<מוטי ששון: כמה בנינו?

<מוטי ששון: פתחנו שלושה חדשים.

<מוטי ששון: מה קורה לגבי השכונה הזאת?

<מוטי ששון: זו שכונה שמתפתחת.

<מוטי ששון: אני המום כל פעם מחדש כי כל מה שחשבתי בעצם מתגשם.

<מוטי ששון: אני לא האמנתי שנחזיר כל כך הרבה זוגות צעירים לעיר חולון.

<מוטי ששון: הייתה תופעה כאן לפני שנכנסתי שהאוכלוסייה החזקה עזבה.

<מוטי ששון: הדירות של 4 ו-5 ו-6 חדרים חיפשה את מקומה בעיר אחרת.

<מוטי ששון: אז עכשיו היה צריך לשבור את הראש איך אני מחזיר את האוכלוסייה, כי האוכלוסייה הזאת של 4, 5, ו-6 חדרים מחזיקה לי את הדירות הקטנות של 3 חדרים.

<מוטי ששון: 3 חדרים, אני פושט רגל, סוגר את העסק והולך הביתה, כמו שקורה בבת ים.

<מוטי ששון: מה קורה בבת ים?

<מוטי ששון: הם לא מסוגלים להחזיק.

<מוטי ששון: כמה עלה תושב אצלנו?

<מוטי ששון: עולה לי תושב 6,420 שקל.

<מוטי ששון: תושב אחד עולה לי 6,420.

<מוטי ששון: תכפילי משפחה שיש בה שלוש נפשות את עוברת את הה-20,000.

<מוטי ששון: כמה הם משלמים ארנונה?

<מוטי ששון: 4,000, בממוצע, 4,500?

<מוטי ששון: מאיפה אני מחזיק אותם?

<מוטי ששון: אז אני עובד חזק במקביל על אזור התעשייה כמקור הכנסה.

<מוטי ששון: בלי אזור התעשייה אני צריך לשים את המפתחות, ללכת הביתה, אין זכות קיום לבת ים, כי לא יעזור שום דבר, מבחינת התקציב - - -

<קריאה: עזוב, בוא נדבר על חולון.

<מוטי ששון: אני רק אומר לה, בלי שיהיה אזור תעשייה אי אפשר.

<מוטי ששון: אני אזרוק לך מספר, 144 מיליון שקל, תקשיבי טוב, אני לוקח מהארנונה של חולון ושם את זה בחינוך הפורמלי של המדינה.

<מוטי ששון: מה זה החינוך הפורמלי?

<מוטי ששון: זה חינוך ממלכתי, זה שירות ממלכתי, רווחה זה ממלכתי.

<מוטי ששון: 144 מיליון שקל אני צריך להוציא להם?

<מוטי ששון: למה?

<מוטי ששון: רק על השוטף.

<קריאה: זה תושבים שלך, מה זה למה?

<מוטי ששון: רק על השוטף.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהמצ'ינג.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה מרשויות אחרות, כל רשות משתתפת - - -

<מוטי ששון: לא, זה לא המצ'ינג, זה כבר לא מצ'ינג.

<קריאה: זה חלק מהשירותים שאתה נותן לאוכלוסייה שלך.

<מוטי ששון: זה חלק מהשירותים, אני, עוד פעם, מוכן - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, ואתה לוקח את זה מהארנונה, זה לגיטימי לגמרי.

<מוטי ששון: יש לי חדשות בשבילך, זה עבירה על החוק.

<מוטי ששון: הארנונה לא מיועדת לחינוך בכלל.

<מוטי ששון: תבדקי את פקודת העיריות - - -

יפעת שאשא ביטון: הארנונה מיועדת לכל מה שאתה תרצה, לקדם למען התושבים שלך.

<מוטי ששון: אם את בודקת את פקודת העיריות, תקראי בדיוק - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, אני הייתי שם.

<מוטי ששון: היית שם?

<מוטי ששון: אני כבר 23 שנים שם, אז אני יודע מה זה.

<מוטי ששון: אני אומר לך, כתוב בפקודת העיריות במפורש למה זה מיועד.

<מוטי ששון: ואנחנו, כל ראשי הערים, לא יכולים להתמודד עם הסיפור הזה של החינוך.

<מוטי ששון: הרשויות המקומיות מוציאות מיליארדים, תקשיבי טוב, מהתקציב שלהם של הארנונה, במקום לתת אותם לתושבים לשירותים של פינוי אשפה, ציוד רחובות, גנים ציבוריים, תאורת רחוב, תחזוקת כבישים, מדרכות, צריכים לתת את זה להם.

<מוטי ששון: לוקחים את זה ונותנים לשירות ממלכתי, שזה חינוך או רווחה.

<מוטי ששון: למה אני צריך לעשות את זה?

<מוטי ששון: למה אני צריך לתת בחינוך הלא פורמלי, להוציא 85 מיליון שקל מהארנונה ועוד 45 מיליון לרווחה?

<מוטי ששון: נוצר מצב שכל הארנונה של כל התושבים בחולון, תושבים, זה הולך לשירותים ממלכתיים.

<מוטי ששון: כל אזור התעשייה מחזיק לי את כל התושבים, הם מקבלים שירותים מעבר למה שהם משלמים.

<מוטי ששון: זה לא כל כך פשוט.

<מוטי ששון: ואני לא מדבר כרגע על הבינוי.

<מוטי ששון: יש בעיה במדינה, התקציב, שאני לא יודע איך מנהלים אותו, אבל זה בעיות של קואליציה, אני שמח שאין לי דבר כזה ולא מעניין אותי שום דבר, מעניין אותי רק הילדים וההורים שלהם ואני לא נכנע לשום דבר, רק שמחלקים כל כך הרבה מיליארדים לדברים אחרים שהם לא צודקים ולא נכונים, אז כך נראית מערכת החינוך של החינוך החילוני.

<מוטי ששון: הוא נראה לא טוב.

יפעת שאשא ביטון: זה הופך להיות שיח פופוליסטי.

יפעת שאשא ביטון: מיליארדים למקומות לא נכונים - - -

<מוטי ששון: לא, אני יודע, אני קורא עיתון.

יפעת שאשא ביטון: לא, קורא עיתון וזו האינדיקציה שלך?

יפעת שאשא ביטון: כל מה שאתה קורא בעיתון על מה שכתוב עליך, זה נכון?

<מוטי ששון: אני לא קורא את העיתונים, אני מדבר עם אנשי מקצוע.

<מוטי ששון: אז לכן אני בא ואומר ושוב אני אומר לך, כל מה שקורה כאן, אין עיר שמשקיעה כל כך הרבה.

<מוטי ששון: תבדקי את הנתון הזה שהתפרסם, שחולון משקיעה בילדים הכי הרבה במדינת ישראל, 15,000 שקל, אחריה תל אביב 14,000 שקל.

<מוטי ששון: חבל, יש לי את זה באוטו, זה התפרסם, נדמה לי ב-YNET, במרץ.

<מוטי ששון: לפני הבחירות זה התפרסם או אחרי הבחירות?

<קריאה: אחרי הבחירות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רואה בזה משהו עצוב, אני רואה בזה משהו שמח.

<קריאה: לא, הוא לא אומר את זה לשלילה.

<קריאה: אבל בואו ניתן קצת לצוות של בית הספר לדבר.

<קריאה: הם חיכו לביקור.

<מוטי ששון: אני רק אומר לה, כי היא חברת כנסת - - -

יפעת שאשא ביטון: שלא חילקה מיליארדים לשום מקום שהוא לא ראוי.

יפעת שאשא ביטון: המקום היחידי שאני חטאתי בו ובאמת הצלחנו להביא לחמש השנים הקרובות כמה מיליארדים טובים זה באמת לגליל ואני גאה בחטא הזה.

<מוטי ששון: למה זה חטא?

יפעת שאשא ביטון: לא, אתה אומר שמחלקים מיליארדים למקומות הלא נכונים, אז החטא היחיד שלי זה הכמה מיליארדים לשם, שהתאבדתי עליהם.

יפעת שאשא ביטון: מעבר לזה אני חושבת שאנחנו עושים הרבה, לפחות בחלקת האלוהים הקטנה שלי וגם חלקת האלוהים, יש לכם פה גם איזה שהוא נציג שהרבה פעמים תורם את חלקו לסיפור הזה והוא כל כולו למען ילדים ולמען מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: יש את אלי כהן מחולון, שהוא מאוד מחויב למקומות הנכונים.

יפעת שאשא ביטון: אז כל מה שמסביב - - -

<מוטי ששון: בסדר, נישאר חלוקים בדעתנו.

<טליה פרידמן: יפעת, אני רוצה לומר דבר אחד בראייה עירונית.

<טליה פרידמן: ראית קודם את הדיגיטף, כאן את רואה את הגולדטק ואחר כך נראה את ההייטק היי וזה נמצא בכל העיר.

<טליה פרידמן: מי שהתחיל את התהליך הזה זו הייתה מנכ"לית העירייה, עם ראש המינהל שקדמה לי והמפקחת שקדמה כאן, המפקחת של העל-יסודי, ועם אייל רם, הם חברו כתוצאה מחיבור שמנהלת המחוז, שהייתה אז, דלית שטאובר, חיברה ובעצם העיר לקחה את זה קדימה.

<טליה פרידמן: זו הייתה מכה אדירה בהכשרת צוותי הוראה והתאמה של כל התשתית הפיזית עם חשיבה אחרת, עם שליחה של אנשים כדי ללמוד באמת בסן דיאגו ומימון של זה, עם מימון למנטורים ומדריכים מהמכון וליווי של כל העיר.

<טליה פרידמן: באמת המכון עובד כאן חזק מאוד כדי לבנות תשתית נכונה שהדברים לא יתמוטטו.

<טליה פרידמן: אחת הדוגמאות שאני אומרת בגאווה בעיר זה שהתחלפו אנשים, התחלפה מנהלת מחוז, התחלפה ראש מינהל, התחלפו מפקחים, התחלפו מנהלי אגפים, התחלף אייל רם במישהו אחר והתכנית ממשיכה.

<טליה פרידמן: זה מראה שזה באמת הוטמע.

<טליה פרידמן: אני חושבת שהעיר באמת הייתה פורצת דרך בלמידה משמעותית מבוססת PBL.

<טליה פרידמן: יש עוד למידה משמעותית במחוז, במדינה, אבל כאן זה קיים חזק מאוד, באמת העיר בחרה ללכת ללמידה משמעותית מבוססת PBL ובאמת להרחיב את זה לכל שכבות הגיל כשבשלב הזה אנחנו יוצאים מעבר למרחב בתי הספר ואנחנו עובדים על פיתוח school in the city, שזה באמת משהו חדש בקנה מידה בינלאומי.

<טליה פרידמן: לקחת את כל העיר כמרחב למידה, יש לנו כאן המון מה להראות, לא רק מוזיאונים, גם הרבה מוזיאונים, אבל גם אזור מסחרי חזק מאוד, עם הייטק היי ועם low tech וכולם יכולים להיות שותפים, עם גני סיפור, עם מתחם ירוק וחינוך הילדים צריך להיות חלק שלוקח חלק בכל העיר.

<טליה פרידמן: על זה אנחנו עובדים כרגע חזק והעיר באמת עובדת.

<טליה פרידמן: שיתוף הפעולה עם המשרד הוא מדהים, באמת - - -

<קריאה: הרעיון באמת תלוי מקום.

<קריאה: גם אנחנו, לצורך העניין, היות שהכיוון הזה מאוד מתפתח אז אנחנו מוצאים גם את המשאבים לתמוך בהדרכה ובמנטורים.

<קריאה: אני יכולה להגיד לך שבכל המחוז, אני לפחות אישית מקפידה שזה לא יהיה רק PBL, שלא נחליף משהו אחד בדבר אחר, אלא מגוון, ממש מגוון וכיוונים שונים.

<קריאה: שלא יהיה עכשיו שאנחנו עוברים מהמסורתי רק ל-PBL, שיהיו עוד דברים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, ה-PBL וכל השיטות החדשות כביכול אמור לשמר גם דברים טובים במסורתי.

<טליה פרידמן: משמרות, זה חלק מה-PBL.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה לומר רגע מילה טובה לכם, בנוכחות ראש העיר.

יפעת שאשא ביטון: הקשר שלי עם הרשות המקומית היה בעקבות פניות שהגיעו אליי לכנסת והתחלתי בבירור שלהם וכשידעו שאני מגיעה לחולון אמרו לי 'תבקשי ללכת למקומות האלה'.

יפעת שאשא ביטון: אני לא התערבתי בביקור, גם לכולם אמרתי, 'אני אורחת, העיר, מה שהיא תמצא לנכון לשם נגיע' וזה מרשים שהבאת אותי בדיוק לאותם מקומות שידעת שהם שנויים במחלוקת, שעליהם אני פניתי, כדי שאנחנו נוכל לראות בעין ולא ברחנו למקומות אחרים, אז באמת יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מובן מאליו.

<אורית כהן בן עזרא: אני מודעת ללוח הזמנים שלכם ואני אציג את עיקרי הדברים.

<אורית כהן בן עזרא: אני מנהלת בית הספר, המשרה הראשונה שלי זה ניהול, אני עובדת במערכת 20 שנה, עבדתי בעיר רמת גן לפני כן, חינכתי לאורך כל השנים כיתות ז'-ח', אבל עבדתי בבית ספר שמונה שנתי, מכיתה א' עד ח', אז כך שיש לי את כל הפרספקטיבה של ילד שמתחיל כיתה - - -

<מוטי ששון: רמת גן וגבעתיים הם היחידים שלא הצטרפו ל - - -

<אורית כהן בן עזרא: במשך כמה שנים פיתחתי שם ייחודיות בית ספרית, חינוך לאוריינות סביבתית.

<אורית כהן בן עזרא: אני באה ממקום של למידה במרחב וגם עבדתי בשנים האחרונות במכון לחינוך דמוקרטי בערים תל אביב וחולון, הנחיתי צוותים של מורים וליוויתי מנהלים בהטמעה של תהליכי למידה מבוססת פרויקטים, כאלה שמדברים עם המסורת בגאווה גדולה, כי אני חושבת שהשילובים הם אלה שבאמת מיטיבים איתנו.

<אורית כהן בן עזרא: זה לא או או, זה בהחלט שפה משותפת שמשתלבת.

<אורית כהן בן עזרא: אני חושבת שצריך להכיר ולהבין את הפדגוגיה הזאת על כל מה שמיוחד בה.

<אורית כהן בן עזרא: התערוכה שאתם רואים כאן בחוץ היא תוצר של למידה מבוססת פרויקטים ואני תיכף אציג את זה.

<אורית כהן בן עזרא: אז הייחודיות הבית ספרית וכל המהלך של בניית בית ספר החל חודשים רבים לפני שאני הגעתי, ככה שהייחודיות של למידה במרחב העירוני הוא משהו שבאתי אליו ולכאן יצקתי תכנים, כמו גם עוד כמה מאפיינים ייחודיים של בית הספר, כשהתפיסה שלנו היא שאנחנו נותנים מענה מאוד עמוק ומשמעותי בהיבטים הרגשיים והחברתיים לתלמיד ומאמינים שכדי שאני אצא ללמוד במרחב ובעיר אני חייבת קודם כל להכיר את המרחב הפרטי האישי שלי הפנימי, כמו גם המרחב הקרוב אליי מבחינה פיזית, בית הספר שלי, החצר שלי ואחר כך הספרייה והמוזיאון שמשרתים אותנו בתהליכים של למידה.

<אורית כהן בן עזרא: לבית הספר יש מספר מאפיינים ייחודיים נוספים.

<אורית כהן בן עזרא: פדגוגיה דיגיטלית, יכולתם לראות אותה כבר כאן, שילוב של מקרנים ועבודה עם מחשבים ניידים, גם בשיעורים פרטניים וגם בשיעורים שבהם המורה נמצאת עם כיתה שלמה.

<אורית כהן בן עזרא: למידה במרחב העירוני, שאני מיד אתייחס לזה.

<אורית כהן בן עזרא: אנחנו שילבנו פה את השפה האנגלית כבר מכיתה א' בשיעור ייעודי באנגלית ואנחנו משלבים את השפה האנגלית בשני תחומי דעת, בחינוך גופני ובאמנות.

<אורית כהן בן עזרא: אנחנו יוצרים פה יצירה שלנו מתוך למידה ותנועה של הטמעה של שפה שנייה בתוך תחומי דעת ועם הפנים קדימה למעורבות קהילתית לשילוב של ארגון שנקרא תרבות, ארגון שישתלב כאן כבר בשנה הבאה ויביא איתו כוחות של שינשינים.

<שיקי שלזינגר: זה כבר השנה.

<אורית כהן בן עזרא: כן, כבר במרץ השנה - - -

<טליה פרידמן: הם נכנסים לפרק במשימה שלהם - - -

<אורית כהן בן עזרא: כן, חבר'ה מקסימים, אנשים שבאים מתחום של אמנות ולומדים להיות מחנכים, מחנכים אמנים, הם קוראים לעצמם.

<אורית כהן בן עזרא: חבר'ה נהדרים, אני פגשתי אותם ואת הרכזת שלהם וכבר בשנה הבאה, שתתחיל עוד מעט, אנחנו נתחיל לעבוד יחד איתם.

<אורית כהן בן עזרא: השלב הראשון שעשינו זה כמובן להכיר את הסביבה שלנו, מיפינו את כל המרחבים שקרובים לנו, שאנחנו יכולים לצאת עם הילדים בקלות, כמו גם המרחבים הנוספים בעיר, שהם עשירים ומגוונים.

<אורית כהן בן עזרא: המרחב הראשון שאנחנו פועלים זה מרחב המדיה טק, מרחב מאוד רחב ומגוון, ספרייה, תיאטרון, סינמטק, מוזיאון העיצוב.

<אורית כהן בן עזרא: יש לנו כבר שגרה קבועה של פעילות עם הספרייה.

<אורית כהן בן עזרא: הספרייה מהווה מרחב למידה עבורנו.

<אורית כהן בן עזרא: יש לנו במערכת שעות קבועות שאנחנו יוצאים לפעילות בספרייה, לפי תכנית שאני תיכף אציג אותה בהמשך, כמו גם תכנית של השאלת ספרים ושעת סיפור יחד עם המחנכות.

<אורית כהן בן עזרא: היינו כבר בביקור בתיאטרון כאן, מודרך, מונחה, מאחורי הקלעים, הילדים הסתובבו בחדרי ההלבשה.

<אורית כהן בן עזרא: מוזיאון העיצוב, זו תכנית ייחודית שאנחנו בנינו כאן בבית הספר, שבה תלמיד כיתה א' מבקר שלוש פעמים בשנה במוזיאון העיצוב.

<אורית כהן בן עזרא: לעומת תלמידים שאולי פוגשים פעם בשנה מוזיאון כבר היינו בביקור אחד ופנינו לעוד שני ביקורים.

<אורית כהן בן עזרא: יש לנו שיתוף פעולה עם הקונסרבטוריון שנמצא כאן - - -

<טליה פרידמן: אני רק רוצה לומר שתכנית קרן קרב נבנתה במיוחד לחולון.

<טליה פרידמן: ישבנו עם כל גופי התרבות שיש לנו בעיר ומיפינו ביחד עם אנשי קרן קרב.

<טליה פרידמן: יש לנו שעתיים מתוך שלוש שהן שעות שבנויות על תשתית שיש בעיר במסגרת school in the city והמדריכים מעבירים את התכנית של קרן קרב בתוך בתי הספר.

<טליה פרידמן: כמובן שזה משולב.

<טליה פרידמן: ניצלנו את המשאב הזה, לא רק לקחת עוד חוגים שאפשר לקחת אחר הצהריים אלא לקחת משהו שהוא - - -

יפעת שאשא ביטון: זה הרעיון באמת, לקחת את המשאבים שיש במערכת ולהשתמש בהם לחזון של העיר.

<אורית כהן בן עזרא: זהו, שאחד מהביקורים זה ביקור משפחות שאנחנו בחודש שבט קבענו כחודש של ביקור משפחות, זה במשך שלושה ימי שישי לאורך החודש שיגיעו כל שישי כיתה תלמידים עם הורים לסיור מודרך במוזיאון ולסיור נוסף שלנו, אחרי שאנחנו כבר נכיר את החומר אז המורות יוכלו להוביל בשישי פתוח את הסיורים, כשבחזון שלנו אנחנו רואים תלמידים שיודעים ממש להיות מנחים צעירים במוזיאון ולשרת את הקהילה מכיוון שהפדגוגיה והתוצרים שלה הם תוצרים שהם בסופו של דבר מכוונים לקהילה ופונים לקהילה ומשרתים את הקהילה ונמצאים באיזה שהוא דיאלוג עם קהילה.

<אורית כהן בן עזרא: מבחינתי הרחבה המדהימה הזאת של המדיה טק היא כמו כיכר העיר, לצאת שם ולעבוד עם ילדים ולהיות באינטראקציה - - - יהיה לנו מימין ומשמאל.

<אורית כהן בן עזרא: היא מולנו.

<קריאה: הם יגורו שם, זה לא המעון הקבוע שלהם.

<מוטי ששון: אני אמרתי, ברגע שייכנסו לפה הם לא - - -

<קריאה: הם לא רוצים, הם רוצים שכיתות א' תמיד יישארו כאן.

<קריאה: זה אחרי שהם צעקו.

<טליה פרידמן: אבל אני רוצה שהכיתות האלה יישארו למקרה של school in the city- - -

יפעת שאשא ביטון: שיוכלו להגיע לכאן - - -

<טליה פרידמן: מכל בתי הספר לשבוע שבועיים למידה כאן

<טליה פרידמן: כדי להתנסות ולא ל - - -

<מוטי ששון: שיהיה לזה המשך, שזה לא יהיה משהו חד פעמי.

<טליה פרידמן: לא, זה משהו בתפיסה.

<מוטי ששון: יש ספרייה שפתוחה, בשבת אלפים באים.

<טליה פרידמן: יש כאן ספריית חומרים הכי גדולה בארץ.

<אורית כהן בן עזרא: ספריית מוזיקה.

<אורית כהן בן עזרא: יש לנו שיתוף פעולה עם כל הספריות, ספריית החומרים, פרויקט עתידי ש - - - בשישי שבת.

<טליה פרידמן: אנחנו צריכים - - -

<אורית כהן בן עזרא: ליאת תגיד כמה מילים.

<ליאת - יועצת: אני ליאת, יועצת בית הספר, הייתי יועצת בגנים שנתיים, אחר כך עשר שנים בבית ספר אחר בעיר, בית ספר שנקר ואחרי שנת השבתון שמחתי להגיע לבית הספר חדש לכאן ולהיות חלק מצוות ההקמה.

<ליאת - יועצת: בכובע האחר שלי אני מרכזת את כל תחום מניעת התעללות בבעלי חיים בשפ"י, אני חלק מצוות הניהול שם ואני אתייחס יותר, כמו שאורית אמרה, למשאבים הרגשיים חברתיים שניתנים כאן בבית הספר שייחודיים לנו.

<ליאת - יועצת: אני אתחיל דווקא מתכנית חוסן, שנבחרנו על ידי הפיקוח להיות בית ספר מדגים ראשון בארץ בנושא של תכנית חוסן כיתות א'.

<טליה פרידמן: העיר נכנסה לתכנית חוסן בכל שכבות הגיל, לקחנו את התכנית הזאת, אנחנו חושבים שהיא חשובה, המפקחת על היועצות הציעה לנו את זה ואנחנו עושים את זה על הכול.

<קריאה: חשוב לומר שכל היועצות עברו השתלמות ביחד עם השירות הפסיכולוגי, זה משולב, כולם עוברים השתלמות ובימים אלה היועצות מעבירות בחדרי מורים, את הידע הזה הן מעבירות לחדרי המורים וחדרי המורים יעבירו את זה בכיתות.

<ליאת - יועצת: אז אנחנו כבר באמצע התכנית וזה עובד נהדר.

<ליאת - יועצת: חוץ מזה יש פה שעה של כישורי חיים בכל כיתה שאני מעבירה לפי תכנית דוסו, תכנית שמפתחת מיומנויות חברתיות בגיל הרך ושעה נוספת שאורית ואני מעבירות יחד, שקוראים לה מפגש, שאורית תציג אותה, זה גם נושא של בעלי חיים, רווחת בעלי חיים ויחס הוגן במסגרת תכנית הרוח החיה שבחבורה.

<ליאת - יועצת: זאת אומרת שהילדים גם מקבלים שלוש שעות בשבוע שהן שעות רגשיות.

<ליאת - יועצת: אם חוזר מנכ"ל מחייב שעה רגשית בשבוע ושעה של כישורי חיים, אז כאן מקבלים שלוש שעות, מתוך אמונה של אורית ושלי שזה באמת מענה שהוא לא פחות חשוב מעוד שעות במערכת.

<ליאת - יועצת: חוץ מזה כל בוקר נפתח בבוקר של קשיבות, mindfulness, כל מחנכת פותחת את הבוקר עם תרגיל של קשיבות, חלק מזה זה מתוך תכנית חוסן, שזה יכול להיות נשימות, אנחנו מתרגלים איתם נשימות, דמיון מודרך.

<ליאת - יועצת: יש לנו תכנית חברתית מלב אל לב, שיחות פרטניות עם ילדים אצלי בחדר וגם הדרכות הורים.

<ליאת - יועצת: אני היום מלווה חמש משפחות, חמישה זוגות הורים, כל יום שישי להדרכה פרטנית של התמודדות עם קשיים בתוך הבית.

<ליאת - יועצת: אנחנו רואים את הילדים, אלה ילדים שמיפינו ואיתרנו ואכן סביב נושא של גבולות, אני גם מנחת הורים מוסמכת של מכון אדלר והם מקבלים את השירות הזה בתוך בית הספר, כי אנחנו יודעים כמה קשה באמצע השבוע לצאת החוצה לקהילה ולחפש את המשאב הזה, אז אנחנו באמת נותנים את זה פה.

<ליאת - יועצת: אנחנו פתחנו שלוש קבוצות של טיפוח מיומנויות חברתיות - - -

<טליה פרידמן: בעיר יש הדרכת הורים מסודרת, חלק מתוך מינהל החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: באיזה מסגרת הם מקבלים את זה חוץ ממה שהיא מציינת בבית הספר?

<טליה פרידמן: החיבור הוא דרך בתי הספר, מתוך בתי הספר והמדריכים שהעיר עובדת איתם.

<טליה פרידמן: הם מקבלים הדרכה, בכל בית ספר יש הדרכות הורים.

<קריאה: גם לגנים יש.

<טליה פרידמן: וגם לעל יסודי.

<מוטי ששון: אז אולי תספרי לה על מעגל מורחב.

<טליה פרידמן: יש מהו"ת, יש מעגל מורחב.

<מוטי ששון: אנחנו החלטנו לעשות מיפוי של ילדים כבר בגיל 3, בכל הפעוטונים, של נעמ"ת, ויצ"ו, אמונה, ושלנו, של הפעוטונים שלנו, לעשות מיפוי עם צוות מקצועי, מרפאה בעיסוק, קלינאי תקשורת, פסיכולוגית, עובדת סוציאלית, נכנסים.

<מוטי ששון: אני ראיתי את זה בארצות הברית.

<מוטי ששון: המנכ"לית לקחה אותי, היא הייתה בארצות הברית, היא הכניסה אותי לראות.

<מוטי ששון: היא חולונית, היא למדה שנתיים מעליי, נכנסתי וראיתי.

<מוטי ששון: ישבו עם תצפית.

<מוטי ששון: הם כל הזמן רושמים, אמרתי 'וואלה, מה הם רושמים כל הזמן?', כל אחד יכול לרשום פה ספר, רושמים, רושמים.

<מוטי ששון: זה תצפית.

<מוטי ששון: אני אמרתי אוקיי, מה שטוב לאמריקאים, אני עושה את החשבון העירייה.

<מוטי ששון: התחלנו לעשות בגני הילדים, 54 גני ילדים ועוד 9 או 11 פעוטונים, מעונות יום.

<מוטי ששון: אמרתי, הכול על חשבון העירייה.

<מוטי ששון: לא רוצה כסף, לא מנעמ"ת ולא מוויצ"ו ולא מאמונה, לא רוצה שום דבר מהם, אלה ילדים של חולון, אני נותן את זה על חשבון העירייה.

<קריאה: ההבדל שבגנים יש גם טיפול.

<מוטי ששון: אחר כך הם באו ואמרו לי, 'אבל מה זה שווה?

<מוטי ששון: אנחנו עושים את האבחון, אבל ההורים, יש לה חמישה ילדים, היא צריכה להביא את הילד לאבחון, היא לא תשלח אותו לאבחון ולא תיקח אותו לאבחון', האוכלוסיות פה חלשות, אמרתי, 'אתם יודעים מה?

<מוטי ששון: נגמר הסיפור, מה אתם מציעים לעשות?' אמרו לי 'מורחב', מה זה מורחב?

<מוטי ששון: טיפול בתוך, גילית?

<מוטי ששון: טפל בו בתוך הגן.

<מוטי ששון: אמרתי 'טוב, כמה זה עולה?' אמרו לי איזה סכום, אמרתי 'אתה יודע מה?

<מוטי ששון: אני לא מפחד, יאללה, תלכו על זה'.

<מוטי ששון: אחר כך אמרתי, אוקיי, מה קורה עם ילדים בתוך בתי הספר, לא פתרת את הבעיה, כי יש לך מאגר גדול, אם התחלתי עכשיו בשלוש, אז משלוש צפונה אלה הילדים שרצים בתוך המערכת נופלים בין הכיסאות, ואז עשיתי את מאו"ר, מאו"ר זה מרכז לאבחון וטיפול בבעיות של קשב וריכוז, עוד פעם על חשבון העירייה.

<מוטי ששון: במקום 3,000 ישלמו 1,600 ועל זה 90% הנחה.

<מוטי ששון: עד 90% הנחה מהתעריף של החולוני, לא מהתעריף הכולל, יש ועדת הנחות ציבורית, יוצא מצב שילדים היו משלמים 120 שקל, תחלקי את זה לשישה תשלומים, כי אמרתי עד שישה תשלומים, כל אבחון 20 שקל.

<מוטי ששון: למה?

<מוטי ששון: תפסנו מסה גדולה מאוד של ילדים, הקמנו את הכול על חשבוננו ולצערי משרד החינוך לא רצה לתת - - -

<קריאה: רגע, אחר כך אתה גם נותן טיפול.

<מוטי ששון: רגע, אחר כך הטיפול.

יפעת שאשא ביטון: רגע, וכל זה בתוך הכסף שאמרנו שאתה שם בחינוך?

<מוטי ששון: כן.

יפעת שאשא ביטון: אז זה אקסטרות.

<מוטי ששון: אקסטרות מפה עד הודעה חדשה.

<מוטי ששון: זה חלק מהיסודיים.

<מוטי ששון: במקרה הזה הרעיון שלי הוא משוגע - - -

<קריאה: אתה רוצה תו תקן גבוה.

<קריאה: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, זה עולה כסף להיות משוגעים.

<מוטי ששון: לא, מה שאני דיברתי איתך, זה בצד, אני בצד שמתי את זה כי זה תקצוב שאני נותן, זה לא בתוך ה-144.

<טליה פרידמן: עכשיו כל פעם שהוא יכעס על הכסף הוא יגיד לי - - -

<מוטי ששון: עכשיו מה קורה עם הילדים עם מהו"ת?

<מוטי ששון: יש עוד פרויקט אחר, שהוא כבר בחטיבות הביניים ובתיכונים.

<מוטי ששון: זה נבנה הכול מכספי העירייה, משרד החינוך לא נותן לי שקל.

<קריאה: מוטי, משרד החינוך נותן לך המון כסף, אבל אתה רוצה אקסטרה וכל הכבוד לך על זה.

<קריאה: אני עשיתי לך חשבון על המיליונים שמושקעים.

<מוטי ששון: תקשיבי, תכנית ה-PBL, אמרתי.

יפעת שאשא ביטון: במקום לעשות דיפרנציאלי ולתת לרשויות חלשות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אמרתי כלום.

<קריאה: יש פה דווקא כן תקצוב דיפרנציאלי, כי יש פה שכונות חלשות ואני מדברת על מב"ר ועל אתגר ועל פרויקטים מיוחדים שאנחנו משקיעים דיפרנציאלי.

<מוטי ששון: הבעיה של מהו"ת זה הדבר הכי חשוב, ילדים שמאבדים את הביטחון העצמי שלהם, איך אמרה לי אותה ילדה?

<מוטי ששון: 'אני תמיד הרגשתי שאני מטומטמת ואני לא קולטת' ואז זה משפיע על המצב החברתי שלה, לא מתחברים איתה, היא הולכת עם הראש למטה.

<מוטי ששון: הג'ינג'ית היפה, 'הלכתי עם הראש למטה וכל הזמן בדיכאון', ואמרתי 'לא יהיה דבר כזה בחולון', אני אהפוך את כל הג'ינג'ים מאושרים ואני אתן כל מה שרק אפשר כדי שהם יהיו מאושרים.

<מוטי ששון: ואז פתחנו כיתה בבית הספר, עשינו אותה סלון של בית.

<מוטי ששון: בית, מטבחון, ספות וכורסאות.

יפעת שאשא ביטון: בבית ספר אחד?

<קריאה: לא, בכל בתי הספר יש לנו, בכל החטיבות ובתיכונים יש.

<מוטי ששון: זה יכול להגיע לחצי מיליון שקל, רק הבינוי, וילד יושב בכיתה, לא מבין את מהלך השיעור, יוצא, נכנס לחדר מהו"ת, יש שם שתי מורות או מורה אחת, שהכשרנו אותן מראש, הן מצוות בית הספר והם מלמדים את הילדים אסטרטגיות למידה, איך להבין את מהלך השיעור לפי הראש שלהם.

<מוטי ששון: לא לפי הראש של המורה, אלא לפי הראש שלהם.

<מוטי ששון: עבדנו על זה קשה מאוד, השקענו הרבה מאוד כסף.

<מוטי ששון: תמיד אמרתי לילדים שנפגשתי איתם במהו"ת, אמרתי להם 'תקשיבו, אלוהים ברא את כולנו שווים, אלוהים אהב את כל הילדים, הוא נתן כישרון, לכל אחד יש כישרון, הכישרון יפרוץ מתי שהקב"ה יחליט שאתה פורץ ואלוהים יחליט והוא יודע, הוא ייתן לכולם את ההזדמנות השווה.

<מוטי ששון: אמרתי להם, 'עכשיו אני פרצתי, אני ראש העיר, נכון?

<מוטי ששון: זה לא ביג דיל', אמרתי להם, 'אבל לא חשוב, פרצתי, עכשיו אתם'.

<מוטי ששון: אחרי שאמרתי להם דבר כזה, אני תמיד מספר את זה, על בית ספר הרצוג, את לא היית אז בתקופה הזאת, היה מחזמר על 70 שנה לחולון והייתה הופעה.

<מוטי ששון: הפיקו מחזמר, לא פחות ולא יותר, בחרו את הטובים ביותר, גם הבן שלך היה, והייתה שם אחת, יפהפייה כזאת, ששרה, והיא מסתכלת עליי מהבמה, ואני לא יודע מי זאת, היא מחייכת אליי.

<מוטי ששון: אני מסתכל אחורה, אולי אחורה?

<מוטי ששון: אני לא מבין מה היא מחייכת אליי?

<מוטי ששון: מה לי ולה?

<מוטי ששון: גמרה את ההצגה, קפצה מהבמה, חיבקה אותי ואמרה לי 'אתה צדקת'.

<מוטי ששון: חיבקה אותי, נתנה לי נשיקה.

<קריאה: מי זאת, הג'ינג'ית?

<מוטי ששון: הג'ינג'ית זה היה מתמטיקה.

<מוטי ששון: אני לא אשכח את זה, צמרמורת קיבלתי, היא אומרת, 'אני ידעתי שאני מטומטמת, אני אפס במתמטיקה, זרקו אותי מכל בתי הספר, הגעתי לבית ספר הרצוג, בבית ספר הרצוג התחלתי להשתלב ומאפס במתמטיקה עשיתי 5 יחידות במתמטיקה, קיבלתי 100 והיום אני מסיימת סמינר ואני הולכת להיות מורה למתמטיקה'.

<מוטי ששון: ההורים.

<מוטי ששון: אני מזמין את ההורים, שלא יפחדו מכל הסיפור הזה של מהו"ת.

<מוטי ששון: אז אני מזמין אותם יחד עם הילדים, עם המנהל של בית הספר, אנחנו מדברים איתם על נושא של מהו"ת, מה זה מהו"ת, שלא יפחדו וזה מה שעשינו.

<טליה פרידמן: מוטי לבד עושה את ההסברים האלה.

<מוטי ששון: כן, זה הפרויקט שלי.

<מוטי ששון: לכל אחד יש בייבי.

<מוטי ששון: זה מה שאנחנו עושים, זה עולה לי מיליונים ואני לא מבקש מהם כלום.

<מוטי ששון: כשהלכתי לשמשון שושני, אמרתי 'שמשון, בוא, רק תראה מה אני עושה', הוא אומר לי 'עזוב, עזוב, אני מפחד ממך, אתה עושה דברים משוגעים ואני פוחד שאני אצטרך לאמץ אותם' והוא לא בא לבקר.

<מוטי ששון: מנכ"ל משרד החינוך פחד, הוא אומר לי 'מוטי, אני לא רוצה לבקר', אמרתי לו 'טוב, אני מוותר לך'.

<קריאה: יש השקעה רבה של המשרד, יש מקומות יותר חלשים שצריך להשקיע בהם.

יפעת שאשא ביטון: היא רוקדת ועובדת.

<מוטי ששון: מי רוקדת?

יפעת שאשא ביטון: הילדה המקסימה הזאת, נכנסה פנימה, עשתה את המשימה שלה בריקוד.

יפעת שאשא ביטון: הדביקה, סידרה.

<מוטי ששון: לכן אני אומר, לפני כל הדברים האחרים, ההישגיות, אני שמתי את הדגש על הדבר הכי בסיסי, על הנפש של הילד.

<מוטי ששון: זה הכי חשוב.

יפעת שאשא ביטון: שם זה מתחיל, אם הם לא פנויים שם לא משנה כמה תשקיע בלימודים.

<אורית כהן בן עזרא: נסגור את ההיצג שלנו בלמידה מבוססת פרויקטים, שעם זה התחלנו ואני אומר שהתערוכה שאתם רואים כאן בחוץ היא התערוכה הראשונה של בית ספרנו, אנחנו מאוד נרגשות ומאוד גאות בה ובעבודה של הילדים בעיקר, פרי של שיתוף פעולה בין מספר מורות בכמה תחומי דעת וככה בדרך תתרשמו שוב, כשאתם יוצאים, ואנחנו מודים לכם.

<אורית כהן בן עזרא: תודה.

יפעת שאשא ביטון: הילדה הזאת בוורוד, שחזרה לפה עכשיו, היא סיכמה לי את הביקור.

יפעת שאשא ביטון: בריקוד היא עבדה.

יפעת שאשא ביטון: בשבילי, לראות אותה שמחה ועובדת - - -

<אורית כהן בן עזרא: דרך אגב, זה השגרה.

<אורית כהן בן עזרא: השולחן הזה בחוץ ו - - -

<קריאה: יש לי שאלה שמתקשרת לנושא - - - הנושא של אנגלית, שאת משלבת אותו בחינוך גופני ובאמנות, את מגייסת מורים לחינוך גופני דוברי עברית שמדברים אנגלית עילגת או - - - איך את עושה את זה?

<אורית כהן בן עזרא: זה לא אנגלית עילגת - - -

<קריאה: אני באמת שואלת איך את עושה את זה.

<אורית כהן בן עזרא: אני אמרתי קודם שזה פרי יצירתנו אמנם, אבל יש לזה כמובן סימוכין.

<קריאה: זה תפיסת עולם, זו תכנית שפתחנו עוד לפני בחירת מנהלת בית הספר, חשבנו - - -

<אורית כהן בן עזרא: זה מבוסס על תפיסה של שילוב שפה שנייה בתחומי דעת ומחקר שעשינו דווקא עולה שמורות דוברות השפה העברית בכיתות האלה, בגילאים האלה עדיפות על פני מורות דוברות אנגלית שפת אם, מכיוון שהן יכולות לתווך את מהלך השיעור בצורה מיטבית.

<אורית כהן בן עזרא: ואז בשלב הראשון, אחרי שאנחנו משתיתים כמובן את הרגלי העבודה, אנחנו משלבים מילים ומשפטים במסגרת של - - -

<קריאה: מורות דוברות עברית שמדברות איתם באנגלית?

<אורית כהן בן עזרא: נכון, ויחד עם כל מה שאמרתי - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל התפיסה היא בעצם להקדים את לימוד השפה האנגלית מתוך רציונל?

<אורית כהן בן עזרא: נכון, בצורה חווייתית וישירה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא סתם שואלת, יש לנו דיון בנושא, שהרעיון הוא להתחיל מוקדם - - -

<אורית כהן בן עזרא: התפיסה נשענת על זה שהשיח והמילים והמשפטים שמקושרים לפעולה, הם אלה שנטמעים בצורה מיטבית.

<אורית כהן בן עזרא: ברגע שהילד מצייר ומדבר את המילים של הציור, מדברים איתו, הוא שומע את אוצר המילים שקשור לאותה פעולה שהוא עושה, זאת ההטמעה המיטבית.

<אורית כהן בן עזרא: על זה זה נשען.

<קריאה: יש כמה מודלים בנושא של הטמעת אנגלית לגילאים צעירים.

<קריאה: היום קשה להשיג מורים לאנגלית.

<קריאה: (בסיור בהייטק היי) (הצגת נוכחים).

<רינה כהן: בית הספר הוקם בתשע"ג, הוא הוקם בשם איזה שהיא אג'נדה של ניסיון להקים בית ספר שהוא ברוח הייטק היי.

<רינה כהן: כמו שאמרתי, בית הספר הוא בית ספר על אזורי בעיר חולון, הוא ממוקם בעיר חולון, אבל יש לנו תלמידים שמגיעים מבית דגן, תלמידים שמגיעים מניר צבי, כמובן רוב התלמידים שלנו מהעיר חולון, יש לנו כמה תלמידים מראשון, מוסעים כל בוקר.

יפעת שאשא ביטון: בית הספר הוא בית ספר מסנן?

<רינה כהן: בית הספר הוא בית ספר ציבורי, הוא לא מסנן באג'נדה שלו, מתקבלים לבית הספר בהגרלה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש פה מספר מקומות מוגבל ואם יש מעל המכסה שאתם תכננתם אז אתם פשוט עושים הגרלה?

<רינה כהן: כן, בשנה שעברה היו משהו כמו 25 שעברה היו משהו כמו 256 מועמדים להיכנס לבית הספר ויש לנו 100 מקומות, הגרלנו את התלמידים.

<קריאה: 100 מקומות של ילדי חוץ?

<רינה כהן: לא, סך הכול ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאין לכם שאיפה לגדול כרגע?

<רינה כהן: יש לנו שאיפה לגדול, אנחנו מנסים לעשות את זה באופן שהוא מבוקר והדרגתי.

<רינה כהן: ככלל אנחנו בבית הספר הזה לומדים בכיתות של 25 תלמידים, זה אומר שאנחנו צריכים לגדול בקבוצות של 25.

<רינה כהן: בשנה הבאה אנחנו מקווים שיהיו לנו חמש כיתות בשכבת ז', השנה יש לנו ארבע כיתות.

<טליה פרידמן: עדיפות ראשונה כמובן לילדי חולון, רק אם נשאר מקום נכנסים על בסיס מקום פנוי מערים אחרות.

<רינה כהן: נכון.

<רינה כהן: אז כמו שאמרתי, האג'נדה המרכזית, הפדגוגיה המרכזית שמפותחת פה בבית הספר היא פדגוגיה שמבוססת PBL, למידה מבוססת פרויקטים, אנחנו מפתחים את זה בחטיבת הביניים וגם בחטיבה העליונה כאשר בחטיבת הביניים אנחנו מתכללים מקצועות באשכולות.

<רינה כהן: יש אשכול רוח, שאליו נכנסים כל מקצועות ההומניסטיקה, ספרות, תנ"ך, היסטוריה, תרבות ישראל ועברית נכנס ככלי עבודה.

<רינה כהן: בחטיבה העליונה הלמידה היא יותר דיסציפלינרית, מתוקף זה שאנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: כל הדברים הטובים נגמרים כשמגיעים לתיכון.

<רינה כהן: כן ולא.

<רינה כהן: תיכף נראה מה כן אפשר לעשות בתוך הדברים הטובים, אז כאן באמת על הקיר יש כרגע דוגמה לפרויקט שנעשה בשנה שעברה, שזה ספרות לבגרות במסגרת חלוצי הערכה, כאשר במסגרת חלוצי הערכה אנחנו מדברים על המרה של מקצוע ל-100% הערכה פנימית, מקצועות חובה.

<רינה כהן: גם בזה אנחנו מתפתחים, בשכבה י"א אנחנו מדברים על שני תחומי דעת, שזה ספרות ואזרחות.

<רינה כהן: תיכף אני אזכיר את העקרונות של הייטק היי, אבל בגדול אנחנו מדברים על כל התלמידים, כל התלמידים שלנו, לא כיתה מסוימת, לא כיתה מיוחדת, לא חלק מהתלמידים, כל התלמידים שלנו, 104 תלמידים משכבה י"א ממירים 2 יחידות בגרות בספרות ובאזרחות להערכה חלופית, כמובן בשיתוף עם המפמ"רים.

<רינה כהן: בשכבה י' אנחנו מדברים כבר על שלושה מקצועות, ספרות, אזרחות והיסטוריה ובעצם אנחנו נשארים, מבין מקצועות החובה, עם תחום דעת אחד, שזה תנ"ך כרגע, שהוא עוד לא נמצא שם.

<קריאה: משנה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: וזה רק המוגבר או בכלל?

<רינה כהן: לא, זה לא המוגבר בכלל, זה כולם, 2 יחידות.

<רינה כהן: אני רק אזכיר את העקרונות של הייטק היי.

<רינה כהן: מה שיש כאן למטה בצד שמאל זה פרויקט בהיסטוריה בשנה שעברה, של כיתה ז'.

<רינה כהן: זה הכול מגפרורים, זה היסטוריה ואמנות.

<רינה כהן: הם בעצם למדו על ערים של ימי הביניים בהיסטוריה ובאמנות, על האדריכלות של ימי הביניים והם בעצם בנו מזה איזה הוא משחק שהוא היה משחק מטורף בגודל שלו.

<רינה כהן: זה משחק שכבתי, הוא נבנה שכבתי.

יפעת שאשא ביטון: זה אנשים באמת שם?

<רינה כהן: לא, זה השולחן.

<שיקי שלזינגר: המשחק הוא בערך בגודל של כל השולחן הזה, ארבע רבדים - - -

<רינה כהן: כן, הכול גפרורים, ברמת דיוק מאוד גבוהה של אדריכלות של ימי הביניים.

<רינה כהן: זה היה מופרע לגמרי ובאמת כל מה שקשור בקסטות שהיו בתקופה ההיא.

<תמי ברנע: דמויות מקרטון?

<רינה כהן: כן.

<רינה כהן: זה אפילו בשלב ההכנה.

<רינה כהן: אז בגדול מדובר על ארבעה עקרונות תכנון של הייטק היי כשהבסיס של העניין הוא איזה שהיא הסתכלות על הערך שנקרא אקוויטי, הכי קרוב שהצלחנו להגיע זה שוויון הזדמנויות, אבל הרעיון הוא משימה אינטלקטואלית משותפת לכלל התלמידים ולכן כל התלמידים שלנו - - - הכיתות שלנו הן לא כיתות מנותבות או מסלוליות, הכיתות שלנו הן כיתות הטרוגניות וכל התלמידים נמצאים, בטח במסלולי החובה, במסלולים דומים או באותם נושאים.

<רינה כהן: היחס האישי.

<רינה כהן: אז אמרתי שאנחנו מחזיקים פה כיתות של בין 25 ל-30 תלמידים בכיתה.

<רינה כהן: המורים נמצאים במרחב התלמידים, היחס האישי הוא העניין מבחינתנו, זאת אומרת לקחת ילד ביד ולהוביל אותו להשיג את המטרות האישיות שלו, לדבר איתו כדי 'להחליט ביחד מה המטרות שלך', לכוון אותו ולהביא אותו לשם.

<רינה כהן: למידה בעולם האמיתי, למידה אותנטית.

<רינה כהן: יש פה הרבה מאוד או ניסיון רב לקיים קשרים עם העיר ולשמחתנו הרבה יש אג'נדה במינהל החינוך כרגע שנקראת school in the city.

<רינה כהן: מאיה כבר כאן, בא לך לספר, מאיה?

<רינה כהן: רק דוגמה אחת.

<מאיה - מורה לביולוגיה: דוגמה ל-school in the city זה שאני מורה לביולוגיה בתיכון, בכיתה י"א, כשלומדים ביולוגיה מוגבר, אז צריך לעשות איזה שהוא פרויקט שנקרא ביו חקר ואנחנו לקחנו את זה קדימה בעזרת ה-school in the city הזה.

<מאיה - מורה לביולוגיה: הכול התחיל מפגישה, יש חברה שנקראת קומפיוג'ן, חברה ביולוגית שחוקרת סרטן - - -

<משה לייבה: היא ממש יושבת מול בית הספר.

<מאיה - מורה לביולוגיה: ארבעה צעדים מאיתנו.

<מאיה - מורה לביולוגיה: אז הלכנו לשם למפגש היכרות כזה וממש היה אהבה ממבט ראשון והם פתחו בפנינו את הדלת ואנחנו עכשיו באים לשם ברמה של פעם בשבועיים, עורכים שם ניסויים מתקדמים.

<מאיה - מורה לביולוגיה: בעלי הוא חוקר באוניברסיטת תל אביב ואין לו מחשוב כמו שיש להם שם.

<מאיה - מורה לביולוגיה: זה מחשוב הכי מתקדם בביולוגיה מולקולרית, חקר סרטן, הם לומדים דברים שהם הרבה מעבר לתכנית הלימודים והכול במסגרת המורחבת שלהם.

<מאיה - מורה לביולוגיה: חילקו להם חולצות עם השם שלהם, ממש החברה קיבלה אותם כי הם מתנהגים כמו שצריך, הם ילדים חכמים.

<מאיה - מורה לביולוגיה: בדיוק לפני יומיים הגשנו הצעה למן הערכה חלופית בבגרות בביולוגיה, פשוט בגלל זה, כי זה פרויקט שההיקף שלו הולך וגדל והוא יצא משליטה.

<מאיה - מורה לביולוגיה: כל פעם הם מציעים לנו לעשות עוד ניסוי אצלם ועוד ניסוי והכול מתקשר לחומר שהם אמורים לדעת לבגרות, אבל הרבה מעבר, ברמה הרבה יותר גבוהה ועם טרמינולוגיה של מדענים שממש עושים את זה ביום יום בחקר סרטן.

<מאיה - מורה לביולוגיה: הם הפכו לשותפים במחקר שקשור בסרטן.

יפעת שאשא ביטון: כמה זמן זה רץ?

<מאיה - מורה לביולוגיה: זה התחיל בשנה שעברה, התכנונים, מ-1 בספטמבר זה נהיה מעשי.

<מאיה - מורה לביולוגיה: זה התחיל בשנה הזאת - - -

יפעת שאשא ביטון: וזה לטווח הארוך או שאתם בודקים את זה נקודתי?

<מאיה - מורה לביולוגיה: כן.

<מאיה - מורה לביולוגיה: אמור להסתיים באמצע י"ב.

<מאיה - מורה לביולוגיה: מתחיל ב - - -

יפעת שאשא ביטון: וכל מחזור יתחיל מחדש?

<מאיה - מורה לביולוגיה: זה המחזור הראשון, אנחנו סוללים את הדרך, אבל כרגע כמו שזה נראה זה לא יהיה חד פעמי.

<מאיה - מורה לביולוגיה: מבחינתם, הם אמרו את זה במפגש הראשון, אנחנו לא רוצים שזה יהיה כזה, שזה יהיה מעשי ונעזור להם ללמוד ביולוגיה והם גורמים לתלמידים ללמוד ביולוגיה אמיתית.

<מאיה - מורה לביולוגיה: אין את זה בספרי הלימוד, אם הילדים צריכים חומר, אני מחפשת, מתרגמת להם מאמרים מדעיים, אין את מה שהם נותנים שם.

<רינה כהן: זה ממש בחזית המדע.

<מאיה - מורה לביולוגיה: חזית המדע לגמרי.

<מאיה - מורה לביולוגיה: הילדים מדברים, את שומעת אותם מדברים בהפסקה, אני כל כך מתרגשת, הם ממש מדברים כמו מדענים, עם השפה היומיומית הזאת של מדענים.

<מאיה - מורה לביולוגיה: הם גם יודעים דברים שרוב המורים לביולוגיה לא יודעים, הם מעודכנים יותר ממורים.

<משה לייבה: זה הרעיון של school in the city שאנחנו מובילים כחיבור המשאבים העירוניים.

<משה לייבה: היות שיש לנו אזור תעשייה הייטקי חדש שגדל פה, אנחנו פונים לחברות, ודרך אגב אנחנו לא מחפשים שיתופי פעולה של תרומות, אלא שיתופי פעולה של שיתופי ידע, של עזרה בהכנסת כוחות לתוך מערכת החינוך, כוחות, כמו שאמרה מאיה, אין לנו, לצערי הרב גם בהכשרת מורים שעושים בתכניות 'דלתא' וכדומה, אין לנו עדיין את אותם האנשים.

<משה לייבה: הם לכאורה לא צריכים לעזוב את ההיי טק או את העבודה כדי לתרום את הידע ולמעשה את המשאבים של החברות.

<משה לייבה: אנחנו עובדים עם הכשרה לביטוח שנמצאים פה לא רחוק, עם פריון, שגם נמצאים פה, הרבה חברות, ולאט לאט בונים את שיתופי הפעולה שיהיו לאורך זמן ולא חד פעמיים.

<מאיה - מורה לביולוגיה: וזה win win, כי גם הם נורא נהנים מזה.

<מאיה - מורה לביולוגיה: הם אמרו לנו שהם ממש רבים מי יהיו המדריכים של המפגש הבא, כי זה כיף להם, זה מרענן להם את העבודה בחברה.

<טליה פרידמן: אגב, הבחירה בהקמת בית הספר במקום הזה ולא בתוך שכונה, אלא קרוב מאוד לאזור התעשייה, הייתה מהסיבות האלה.

<טליה פרידמן: לכן הוא נבנה, בגלל שמדברים על school in the city, אז נכון להקים את בית הספר הזה, שצריך להיעזר במשאב האנושי במקום הזה, באזור מסחרי דווקא.

<רינה כהן: חשוב לציין שזה לא רק בחטיבה העליונה ולא רק בביולוגיה.

<רינה כהן: עכשיו בדיוק תלמידים של שכבה ז' - - - שיקי, אתה רוצה להגיד ככה במילה?

<שיקי שלזינגר: יש הרבה מאוד חזיתות שבהן - - -

<רינה כהן: אחת.

<שיקי שלזינגר: למשל יש קשרים בין בתי ספר שונים, למשל יש חווה חקלאית שנמצאת בקרבת בית הספר, שהתלמידים הולכים ברגל ועורכים שם ניסיונות, הם באים אלינו ואנחנו מקימים כל מיני גינות.

<שיקי שלזינגר: ועוד ועוד.

<רינה כהן: התלמידים של כיתה ז' נתנו צעצועים שהם בנו לתלמידים בבית ספר יסודי בעיר.

<רינה כהן: זאת אומרת אנחנו כל הזמן מחפשים דרכים שללמידה תהיה איזה שהיא נוכחות במרחב העירוני, בקהילה.

<מאיה - מורה לביולוגיה: יריד ההסברה.

<מאיה - מורה לביולוגיה: מיד אחרי שאנחנו חוזרים מחנוכה תלמידי כיתות י' מנחים יריד הסברה על גוף האדם במרכז היום לקשיש בחולון, לפני 120 קשישים.

<רינה כהן: זה כבר שנה שנייה שזה קורה.

יפעת שאשא ביטון: כיתות ז' לא לומדות כאן?

יפעת שאשא ביטון: יש להם מבנה אחר?

<שיקי שלזינגר: לא, אנחנו יושבים בשני קמפוסים כרגע, זה הקמפוס של החטיבה העליונה, אנחנו, חטיבת הביניים, כמה רחובות מכאן.

יפעת שאשא ביטון: משודרגים ככה או - - -

<שיקי שלזינגר: משודרגים יותר.

<שיקי שלזינגר: לא, זה מבנה ישן, אבל מאוד נעים, בגלל שהוא פתוח.

<שיקי שלזינגר: הוא נראה קצת כמו קיבוץ.

<קריאה: זה מבנה ישן שעבר התאמה לרוח הייטק היי.

<קריאה: מבנה מקסים.

<רינה כהן: כן, יש הרבה מרחבים.

<רינה כהן: המבנה ישן באמת, זה מבנה בן 50, אבל יש הרבה מרחבים שאפשר, זה נראה כמו קיבוץ קטן כזה.

<שיקי שלזינגר: הייתה הרבה חשיבה על הארכיטקטורה הפנימית של המבנים האלה.

<שיקי שלזינגר: לא הוקמו מבנים מחדש, אבל הכיתות מחוברות ביניהם בקיר זכוכית עם חדרי מורים או משרדים של מורים.

<שיקי שלזינגר: בקשר למה ששאלת קודם, על איפה המורים נפגשים, אז חלק מהתפיסה, יש לה מחיר מסוים, שהמורים יושבים עם התלמידים, נמצאים איתם כל הזמן, גם בהקשר הפדגוגי, גם בהקשר החברתי, זה חלק מתפיסת עולם שלמה, של קשר של מבוגר-תלמיד.

יפעת שאשא ביטון: אתם עובדים גם עם חונכות?

<שיקי שלזינגר: מה את מתכוונת לחונכות?

יפעת שאשא ביטון: שלכל מורה יש קבוצה של תלמידים שהוא מלווה?

<שיקי שלזינגר: מכיוון שהכיתות הן קטנות אז אנחנו נמצאים בתכנית, החל משנה שעברה, תכנית החינוך האישי.

<שיקי שלזינגר: כיוון שהכיתות הן מראש קטנות אז זה במסגרת אורגן של כיתה שאנחנו לא רוצים לפצל, אז המורים נמצאים במצטבר ארבע שעות שבועיות של שיעורי חונכות עם התלמידים, שניים במליאה ועוד חמישה מפגשי בוקר שבהם אנחנו פותחים את היום.

<שיקי שלזינגר: הימים אצלנו נפתחים ברבע שעה של ישיבה במעגל של פתיחה של היום.

<רינה כהן: עקרון התכנון האחרון הוא תכנון מבוסס על שיתופיות, שזה איזה שהוא שדרוג גם של הייטק היי, שבעבר דיברו על המורה כמעצב, אבל באמת גם הם הרגישו שכשהמורה לבד אז הוא לבד ולכן תיקנו את העיקרון הזה ומדברים על תכנון מבוסס על שיתופיות ויש פה לא מעט מודלים או מקומות בתוך בית הספר שבהם מורים, במקרה יש עדיין אפילו חלק מהכללים על הלוח, שבהם מורים יושבים ביחד וחושבים על פרויקט.

<רינה כהן: אז גם אם זה לא עובד באותו חדר מורים שאת מדברת עליו ובאמת זה לפעמים קצת חסר, כן יש את הפורומים שבהם אוסף של מורים יושבים ומדברים וחושבים ביחד על איך לעשות ומה לעשות, גם עם תלמידים וגם בכלל בלמידה שלהם.

<רינה כהן: אז כמו שאפשר לראות, זו למשל תמונה מאחת המליאות האחרונות שלנו.

<רינה כהן: קבוצה של מורים יושבת וחושבת.

<רינה כהן: אין לנו הרבה מורים, אנחנו כל כולנו בשש שנתי 52 מורים ורובם בחלקיות משרה, וזו דוגמה.

<רינה כהן: זו כיתה בחטיבת הביניים, שקבוצה של מורים יושבת וחושבת, במקרה הזה על עקרונות בית הספר ואיך מיישמים אותם במציאות שלנו היום, באוסף של קונסטלציות.

<רינה כהן: אנחנו משתדלים לקיים ישיבת מליאה כזאת מדי שבוע.

<רינה כהן: כל יום שלישי כל הצוות מתכנס ולומדים משהו ביחד, חושבים על משהו ביחד, עושים משהו ביחד כדי, אחת, ליצור את הקשר בין האנשים, אבל גם כדי לפתור סוגיות.

<רינה כהן: אנחנו בסך הכול פורצי דרך באיזה שהוא עולם שהוא מאוד מאוד שמרן ואנחנו צריכים למצוא את הדרך ולחשוב איך עושים את זה, איך עושים את זה נכון יותר, מדויק יותר, יש לנו לא מעט מורים חדשים, אנחנו צריכים גם לעזור להם להתמודד עם סוגיות שכולנו מתמודדים.

<רינה כהן: בטח בעולם מאוד מאוד חופשי, כשהשיעור הוא שיעור מאוד פתוח, יותר קשה לנהל אותו מאשר כשבן אדם עומד ואומר 'אתם עכשיו תקשיבו לי'.

<רינה כהן: אז נכון שהרבה מאוד מהמורים שלנו הם חבר'ה שהיו מדריכים בתנועה פעם, בהיסטוריה שלהם, או שהם היו שינשינים, או שהם היו מדריכים בתנועה, הם רוב רובם אנשים יוצאי דופן, אבל עדיין הם צריכים להתמודד עם זה שהם מביאים חומר לכיתה ולא תמיד הילד, זה הדבר שהכי מעניין אותו עכשיו לעשות.

<רינה כהן: אז כאן שמנו אוסף של תמונות ממש מעכשיו.

<רינה כהן: התמונה שהכי מרגשת אותי באופן אישי זו התמונה של הילדים שם למעלה, שרוקמים.

<רינה כהן: אלה תלמידים של חטיבת הביניים ויש פה ממש מהימים האחרונים סיומים של פרויקטים.

<רינה כהן: זה סיום של פרויקט של ספרות לבגרות, שירת ימי הביניים, אבל יש פה עוד הרבה מאוד אירועים.

<רינה כהן: זה אירוע מאוד משעשע.

<רינה כהן: הם בנו משחקים בנושא המשחק הדמוקרטי וחלק מהמשחקים היו משחקים דיגיטליים והם השתמשו בהתחלה באיזה שהוא משחק דיגיטלי.

<רינה כהן: רק אני אומר שהיא צילמה את האירוע הזה וכתבה 'הם פשוט צועקים בשקט'.

<רינה כהן: זה מין דיבייט כזה וכל השיעור שומעים תיק תיק תיק תיק, אבל אף אחד לא מדבר.

<רינה כהן: בבית הספר שלנו יש לא מעט מחשבים, יש לנו כאן בערך מחשב על כל שני תלמידים, זה היחס של המחשבים בבית הספר.

<רינה כהן: אז זו דוגמה למשחק הדמוקרטי.

<רינה כהן: הרעיון, תיכף נצא לעשות סיבוב, אבל הרעיון הוא באמת לפתח את אותה הדרך או לסלול את אותה הדרך שבה הילד אוהב ללמוד, סקרן ולא נשאר רק בפינה של ספר הלימוד.

<רינה כהן: שאלות, אם יש לכם.

<רינה כהן: אין?

<רינה כהן: בא לכם לעשות סיבוב?

יפעת שאשא ביטון: כן, בטח.

<רינה כהן: אז יאללה.

<רינה כהן: בעצם הגעתם ביום שיש בו סיום הבגרות ב - - - מה שאתם רואים כאן זה בגדול את המבנה - - - שם עדיין לא סיימו, אפשר להיכנס, הם רגילים שנכנסים להם באמצע.

<רינה כהן: זה בסדר שזה בבגרות, גם בבגרות מותר להיכנס.

<רינה כהן: מה שיש כאן, בחטיבת הביניים הזוגות הן זוגות של מורי רוח ומדעים, הזוגות בכיתות, בחטיבה העליונה אצלנו הזוגות הם זוגות דיסציפלינריים.

<רינה כהן: זאת אומרת כאן אלה שני חדרים של שני מורים להיסטוריה וכאן זה חדרים של שני מורים לספרות וכאן זה חדרים של שתי מורות ללשון.

<רינה כהן: אם אנחנו ניכנס לרגע לחדר הזה - - - לא נפריע לילדה.

<רינה כהן: פלג, אתה רוצה קצת לספר על הפרויקט שיש על הקיר?

<פלג לוי: כן, הפרויקטים שאנחנו יכולים לראות על הקיר אלה תוצרים של הרומן 'הר אדוני' של ארי דה לוקה, זה בעצם רומן שמדבר על ההתבגרות, על מעבר בין ילדות לבגרות.

<פלג לוי: אלה התוצרים שלנו.

<פלג לוי: אני אלך מהסוף להתחלה, בעצם בחרנו שלוש תמונות מהספר שבעצם מתוכן יש מוטיב שחוזר על עצמו.

<פלג לוי: בספר היו מוטיבים רבים, היה גג, אהבה ומיניות, חניכה, התבגרות, מעוף, ובעצם כל צמד או יחיד בחרו תמה אחת, מוטיב אחד, ובחרו להשתמש בו בתוצר.

<פלג לוי: הם בחרו שלוש תמונות, שלושה עמודים מהספר.

<פלג לוי: העמודים היו נורא קצרים, זאת אומרת הם היו עם פחות מלל ועם יותר דברים לחשוב עליהם.

<פלג לוי: זאת אומרת היה המון מה לקחת מהספר ולפתח אותו וככה גם לקחת לחיים האמיתיים.

<פלג לוי: התוצר שלי שם, קשה לי להראות אותו, אני בחרתי את בתמת הגג, תמה שאגדה בתוכה כל מיני תמות קטנות, תמת המעוף והחניכה או כל מיני דברים קטנים.

<פלג לוי: בחרנו, אני ומי שהיה איתי בקבוצה, לדבר על התמה מהמקום שמאגד את הכול, גג בגיל ההתבגרות היה מקום מפלט לילד לבוא ולהתבטא שם, לבוא ובסופו של דבר, ככה ספוילר, היה לו בומרנג, שהוא בעצם בסופו של דבר העיף אותו והיה את השלב הזה בין הילדות לבגרות ובתוצר שלנו כל אחד לקח דימוי, הפכנו את הטקסט לדימויים, ככה צילמנו, הצילומים מבוימים, או צילום שהוא משכבות.

<פלג לוי: בחרנו את הר אדוני, באמת כיפת הזהב המרשימה, בחרנו לקחת מעל עוד רובד של מוח, כדימוי למוח של הילד, ואת דמות הילד שבכל שלוש התמונות הוא עובר מעין שלבים.

<פלג לוי: בתמונה ראשונה אנחנו רואים מוח, עם קצת בתוכו ממש את התחלת כיפת הזהב המרשימה, בתמונה השנייה כבר רואים את הנער עם הבומרנג ואת המוח עם קצת יותר הר הבית ובתמונה השלישית כמעט במלואו.

<פלג לוי: הרעיון היה בעצם להעביר את הר הבית שלבים, גם בהתפתחות שלו לאורך הספר, את ההתבגרות של ההר הבית ובסופו של דבר בספר הזה של מקום נשאף, זאת אומרת שלכל אחד יש פסגה שהוא רוצה להגיע אליה.

<פלג לוי: הר הבית, גם כשמו של הספר, המקום שמאוד חשוב לנער, במודע או שלא במודע, להגיע אליו.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<פלג לוי: וככה כל אחד לקח את זה למקום האישי שלו.

<רינה כהן: אנחנו יכולים להמשיך לנוע.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני רואה את הפרויקטים של כולם.

<רינה כהן: יש פה את הדברים של י' וי"א.

יפעת שאשא ביטון: זה מקסים, כל כך מאפשר.

יפעת שאשא ביטון: כך כל המערכת צריכה לעבוד - - -

<רינה כהן: זו דוגמה למשימה של מגמת העיצוב.

<רינה כהן: הם צריכים היו לבחור יחידות או אזורים שבהם בדרך כלל לא לומדים בבית הספר, זו כבר שנה שנייה שאנחנו עושים את זה ולייצר בהם פינות למידה.

<רינה כהן: אחרי שהם שמו את הדברים שלהם כאן על הקיר יש אפשרות לבחור.

<רינה כהן: צריך ללמוד את זה, את כל התפיסות שלהם.

<רינה כהן: כל הקהילה של בית הספר וגם אורחים יכולים לבחור מה היא הפינה שבעצם תיוצר פה בבית הספר.

<רינה כהן: אתם רואים שזה מאוד מדויק, עם מודלים שהם בנו.

<רינה כהן: היו להם רעיונות מדהימים, פשוט יוצאי דופן.

יפעת שאשא ביטון: ואז אתם מיישמים את זה אחר כך?

<רינה כהן: אחת, אנחנו ניישם, ואנחנו מקווים שלא יבחרו את הכי יפה.

<רינה כהן: בעצם בכל מה שקשור לגלובליזציה, זה פרויקט ממש קטן, ממש ממש קטן, של שכבה י"א.

<רינה כהן: אני חושבת שיעניין אתכם הפרויקט של כיתה י"ב.

<רינה כהן: יש יחידה שנקראת מיעוטים.

<רינה כהן: בעצם הם עושים, אתם יכולים לראות כאן - - - המסגרות האלה ובעצם הילדים לומדים על ערביי ישראל, זה ארבע תמונות, לגבי איך מתפתח הדימוי שלהם, של ערביי ישראל, תוך כדי למידה.

<רינה כהן: מיעוטים בכלל וערביי ישראל בפרט.

<רינה כהן: זו סדנת צילום שהייתה ביפו, אני חושבת שיהיה מעניין אתכם לקרוא חלק מהדברים שהילדים כותבים.

<רינה כהן: אף אחד לא תיקן להם את זה, אנחנו מחדדים המון, אבל הרבה מאוד מתוך הדבר הזה הוא מתוך שיח של המורה עם הילד ושל הילדים בינם לבין עצמם.

יפעת שאשא ביטון: זה מדהים שככה היא ראתה את זה, למרות שהיא נתנה לו תמונה פסטורלית.

<רינה כהן: אנחנו מאוד מתרגשים כשאנחנו בסופו של דבר יודעים גם מי הילד שעומד מאחורי הדבר הזה.

<רינה כהן: השיעור כאן, אפשר לראות, שיעור שהוא די סטנדרטי, עדיין הישיבה היא לא הישיבה הסטנדרטית של התלמיד הממוצע.

<רינה כהן: הרעיון הוא בעיקר לדבר - - -

יפעת שאשא ביטון: כשהייתי מנחה - - - לימדתי ספרות ותנ"ך ביחד - - - ולקחנו את התכנית של - - - צירפנו אותה וחיברנו אותה לפי נושאים ואז חיברנו את זה לכישורי חיים.

יפעת שאשא ביטון: אז היו חמש שעות של מתמטיקה - - - כישורי חיים.

יפעת שאשא ביטון: מרתק.

יפעת שאשא ביטון: התחלנו מהעולם של הילד ורק אחר כך צללנו לספרות ותנ"ך, אז פתאום הכול מקבל מש מעות אחרת לגמרי.

<רינה כהן: בסוף אם ילד לא מתחבר אז הוא לא ילמד.

יפעת שאשא ביטון: את צריכה לראות את ה - - -

<ליאורה יהושע: זה שאת עדיין מתלהבת.

<רינה כהן: מורה שחווה ילד לומד, מה נשאר לנו בסוף?

<רינה כהן: בסוף ילד רוצה מישהו שיגיד לו בוקר טוב בבוקר וילמד אותו משהו חדש ויתלהב.

יפעת שאשא ביטון: אני באה לתפקיד הזה ממכללת אוהלו, בנינו מתחם חדש, קראנו לו מתחם העתיד והוא עבר כמה אינטרפרטציות עד שהוא הגיע למה שהוא היום והרעיון היה באמת להכיר את הקירות בכיתה, ליצור חללים כמו בגן, שהם יכולים לעבור ממקום למקום, באותו מרחב אגב, והן יושבות פה והן יכולות ביחד ופתאום היא צריכה רגע לבד ללכת לעשות משהו אז היא הולכת לאיזה שהיא פינה שהיא יכולה לבד ושם יש מליאה שאפשר לכנס את כולם.

יפעת שאשא ביטון: את רואה את הדינמיקה בתוך הכיתה וזה מה שהם צריכים היום, הם צריכים לנוע במרחב.

יפעת שאשא ביטון: יש מקום שהוא ממוחשב, אז את יכולה להסתובב עם המחשב הנייד שלך, ויש מקום עם פופים, ופתאום את סתם צריכה לשבת ולחשוב, לא הכול הוא כאן ועכשיו - - -

<רינה כהן: נכון, רוב הזמן, השאיפה שרוב הזמן תשבי ותחשבי.

יפעת שאשא ביטון: כן, את יושבת ומעבדת רגע את מה שאת רוצה.

יפעת שאשא ביטון: מרחב מרתק ומדהים וחוויה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שצריך לקרות במערכת.

<רינה כהן: אבל החוכמה היא גם לאפשר לילד ויחד עם זאת את הגבולות.

<רינה כהן: זאת אומרת הטריק הוא - - -

יפעת שאשא ביטון: יש שם גבולות מאוד ברורים בכיתה, מאוד מאוד ברורים.

<רינה כהן: בדיוק, הטריק הוא ליצור את הגבולות ביחד עם הפתיחה, זה הדבר שאנחנו עובדים עליו.

יפעת שאשא ביטון: הגבולות שם הם מאוד ברורים, רק שאנחנו פתחנו אותם קצת.

<רינה כהן: אוהלו זו מכללה לאנשים מבוגרים?

יפעת שאשא ביטון: זו מכללה להכשרת מורים וזה סטודנטים, והתקלה היחידה זה שהם לא יכולים ללכת אחר כך וליישם את זה.

<רינה כהן: אנחנו רוצים להראות לך עוד דבר אחד.

<רינה כהן: זה מרכז החדשנות שמשה בין השאר אחראי עליו.

יפעת שאשא ביטון: זה חדרים שלא לומדים בהם עדיין?

<רינה כהן: זה שטח שהוא שטח ש - - - ויהיה פה מרכז חדשנות עירוני.

<רינה כהן: זה כמובן שלנו - - - אבל לא מוציאים החוצה.

<רינה כהן: משה, אתה רוצה לספר קצת מה יהיה פה?

יפעת שאשא ביטון: זה של העיר?

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שיגיע לכאן מי?

<משה לייבה: מכל העיר, המקום מיועד לתלמידים ולמורים.

<משה לייבה: אם דיברת על מכללת אוהלו שעשו חדר בנוסח, הרעיון גם לבנות ברמה העירונית מרחב.

<משה לייבה: שני בקרים למעשה הוא יהיה מיועד לתלמידי בתי הספר, בקרים אחרים לבתי ספר אחרים שיגיעו לפה לעבודה ואחר הצהריים לנוער ולמורים.

<משה לייבה: זה אמור להיות חדר מייקר, אז אם כבר דיברנו על דיגיטף, אז החדר הימני אמור להיות חדר בגישה שדיגיטף דיבר עליו, חדר של מייקר, זו עבודה עם קיטים, הגישה היצרנית של עבודה מהעולם הווירטואלי.

<משה לייבה: החדר השמאלי אמור להיות מרחב מולטימדיה עם קיר ירוק לצילום.

<משה לייבה: היום נוער עובר לעולם הווידיאו והמולטי מדיה, זה אמור להיות חדר שעוסק בנושא של עריכה, של צילום.

<משה לייבה: ופה מדובר בשני חדרים.

<משה לייבה: זה קיר שעם מנואלה הוא זז ימינה, זה לוח, ואז זה הופך להיות מרחב ענק, גם לכנסים, לעבודה גמישה.

<ליאורה יהושע: יש לנו מקום לגני ילדים.

יפעת שאשא ביטון: בבית ספר רננים, זה בסדר חדש שאז הקמנו, אז באמת לקחנו את חדר המורים, חדר המורים ביום יום נראה ככה, כשהוא חצוי, ופתאום אתה מרים וזה הופך להיות אולם, שם הם עושים את כל המפגשים שלהם, את האירועים שלהם.

<משה לייבה: אז הרעיון שהכול יהיה זמין, גם הריהוט יהיה על גלגלים, אפשר יהיה להזיז, זה יהיה חדר שעובד על - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, זו הדינמיות של המציאות היום.

<משה לייבה: אז זה אמור להיות מרחב היתכנות גם לטכנולוגיה חדישה שמורים ותלמידים יתנסו, לרעיונות ולהאב של מורים ותלמידים שייפגשו פה.

<משה לייבה: יש כבר קבוצות, שזה אמור להיות הבית שלהם, קבוצות של שגרירים צעירים, שחבר בהם פלג לדוגמה, קבוצות של נוער ואחרות.

<משה לייבה: יש לנו נוער שנכנס ליוני סטרים ועמותת 8200, מנהיגות טכנולוגית שתשב פה והרעיון הוא שהוא יהיה רעיון פתוח וזה אמור להיפתח במרץ.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: והם יגיעו לכאן מסגרת שעות לימודים או אחרי צהריים?

<משה לייבה: גם וגם.

<משה לייבה: בבוקר, בשעות הלימודים, זה יותר היסודי - - -

יפעת שאשא ביטון: כלומר זה יאפשר לבתי ספר מכל רחבי העיר לבוא ולחוות.

<משה לייבה: כן.

<רינה כהן: לשמחתנו באמת אנחנו לוקחים חלק בחשיבה על המרכז הזה ובצרכים שלנו ובתור השפיץ כזה, הוא שואל אותנו 'מה אתם רוצים?

<רינה כהן: איזה מין חדר?

<רינה כהן: מה צריך להיות?' זה חלק מהעניין.

<שיקי שלזינגר: אני רוצה להראות את לוח השנה האינטראקטיבי שלנו, תלמידי כיתה ח' עשו את זה השנה.

<שיקי שלזינגר: הם ציירו את הכול .

<שיקי שלזינגר: יש פה גם הסברים וגם כל מיני פעילויות, הכול סביב פרויקט במקרא וגם בספרות, דברים של - - - (בישיבת הסיכום)

יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה לומר משהו לפני שאנחנו מסכמים את הדיון, את הסיור הזה בכלל?

יפעת שאשא ביטון: טוב, אז אני אסכם, ברשותכם.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה על האירוח כאן בבית הספר ותודה רבה על הסיור בחולון.

יפעת שאשא ביטון: ציינתי את זה באחד המוקדים שקדמו לבית הספר, שאני הגעתי לעיריית חולון בעקבות פניות שהגיעו אליי ושיח שהתפתח ביני לבין מינהל החינוך בעיר ואמרתי שאני מוכרחה לומר יישר כוח ענק, שכשאני הוזמנתי לעיר הוזמנתי בדיוק לאותם המוקדים, לא בית הספר הזה, מוקדים אחרים, שלגביהם עלו סימני שאלה.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתה בריחה של העיר למקומות אחרים, אלא נגענו בדיוק בנקודות הכואבות כביכול ומאוד מאוד התרשמתי ממה שראיתי, בניגוד מוחלט למה שהובא לנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו, כחברי כנסת, הרבה פעמים מכניסים אותנו לתוך מקומות שהם בעצם או אינטריגות מקומיות או כל מיני דברים מהסוג הזה והיה לי חשוב לבוא ולראות בעיניים את כל מה שטליה ואני שוחחנו עליו.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר ביושר שעדיין, בכל מקום ובכל זמן, אם אני אקבל פנייה כזו או אחרת אני תמיד מרימה טלפון לבדוק, מחמת הספק.

יפעת שאשא ביטון: ככל שמדובר בילדים יש לי את החובה הפנימית שלי קודם כל לבדוק כדי שגם אני אוכל להיות בשקט.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לומר תודה, תודה על החוויה, גם בדיגיטף, בגן, זה לראות איך לוקחים מקום, מקום ישן, פשוט, ומכניסים לתוכו פנינים, ונותנים לילדים, לא מהעשירונים העליונים, אלא באמת לילדים במקומות שככה פחות חזקים את הכי טוב שאפשר והכי מתקדם שאפשר ומודעים לאתגרים, כי שמענו על האתגרים ושמענו על הקשיים ושמענו על ההתמודדויות ובכל זאת הרצון הפנימי והאמיתי הזה לעשות הכי טוב שיש שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לדאוג שם רק לנושא של שעות של הסיוע הלשוני, ההוראה הלשונית, לעולים החדשים.

<טליה פרידמן: איפה זה תקוע?

יפעת שאשא ביטון: זה תקוע באוטומציה, מתוך מה שהבנתי.

<טליה פרידמן: משהו במשרד החינוך?

<ליאורה יהושע: אז למי צריך לפנות בעצם?

<טליה פרידמן: למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה צריך להיות מעודכן דרך האוטומציה של הרשות, צריך שיהיה דיווח של הרשות המקומית.

<גילה יצחקי: אנחנו נבדוק איפה זה נתקע, ברגע שילדים לא מעודכנים השעות לא עולות, לא מגיעות לתקן.

<תמי ברנע: אבל לפי מה שאמרה לי הגננת, יש לה שם שלושה ילדים שהם עומדים בקריטריונים ובכל זאת אין לה.

יפעת שאשא ביטון: המינהל צריך לדווח באוטומציה למשרד החינוך ומשרד החינוך מקנה את השעות.

יפעת שאשא ביטון: עניין טכני שצריך לפתור אותו.

<גילה יצחקי: ובמקביל צריך לשחרר את הנושא הזה של שלושה ילדים מינימום לקבל שעות.

<טליה פרידמן: אבל בלי שום קשר אני חייבת לומר שזה נכון שצריך את השעות, אבל העירייה מממנת תקן מלא של גנן, הגנן הנוסף, אור שעובד שם, אור שובל.

<טליה פרידמן: זה דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: אבל בכל זאת עד שסוף סוף יש משהו שאתם יכולים לקבל ממשרד החינוך, למה לא?

<טליה פרידמן: זה דבר אחד.

<טליה פרידמן: וכל הנושא של המדפסות, נכון שהגננת דיברה על תקציב אפס, אבל גם עכשיו יש תקציב של 100,000 שהולך להגיע אליה למדפסות.

<טליה פרידמן: כל אלה דברים, כמו שאמרת נכון, שהרשות סימנה אותם.

יפעת שאשא ביטון: דווקא מרשים אותי שהם עושים יש מאין.

<טליה פרידמן: אני אומרת, זה נכון שהיא מתנהלת על תקציב אפס, אבל אני אומרת שאנחנו משתדלים להשוות את הבסיס שיש לגן הזה לבסיס שילד רגיל מביא מבית מבוסס באזורים האלה, שלא יהיה, להיפך - - -

יפעת שאשא ביטון: ורואים את זה.

<ליאורה יהושע: יחד עם זה העיקרון שלה מצוין.

<טליה פרידמן: נכון, אני אומרת, העיקרון שלה מעולה, אבל התפקיד שלנו לתת לה את ה - - -

<גילה יצחקי: אנחנו נותנים את התמיכה, את המשאב, את הכלים.

<טליה פרידמן: להשוות את הבסיס לבתים של ילדים שלא מקבלים.

יפעת שאשא ביטון: זה עניין מאוד פרסונלי.

יפעת שאשא ביטון: במקרה ככה זכיתם בגננת שהיא גם מאוד יצירתית.

יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אנחנו בוחרים ו - - -

<ליאורה יהושע: הבנו שלדיגיטף אנחנו צריכים מישהי מיוחדת במינה.

יפעת שאשא ביטון: היא מיוחדת במינה.

<טליה פרידמן: זו גננת שעבדה כאן בעיר ואנחנו מכירים אותה.

<ליאורה יהושע: - - - גן שהמון רצוי ללמוד, שזה גם איזה שהוא משאב אינסופי.

<גילה יצחקי: וגם יש לה נשמה גדולה.

<טליה פרידמן: זו גננת מוכרת בעיר, זו לא גננת שסתם נבחרה, זו גננת שלקחנו והעברנו.

<ליאורה יהושע: על מנת שנוכל לשכפל את הפיילוט.

<ליאורה יהושע: אנחנו רוצים לשכפל את זה, זה לא אחד וזהו.

<ליאורה יהושע: אנחנו רוצים לשכפל את הפיילוט הזה לעוד מקומות וצריך להתחיל מהטוב ביותר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אז הצליח לכם, בלי שום ספק.

יפעת שאשא ביטון: אז רק לפתור את הנושא של השעות.

יפעת שאשא ביטון: שוב, עניין בירוקרטי ששווה בדיקה.

<טליה פרידמן: זה להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: היינו בגולדטק.

יפעת שאשא ביטון: אתם קוראים לזה?

<טליה פרידמן: כי אסור לשנות את השם.

<טליה פרידמן: בית הספר שעובר לשם, זה בית ספר שנקרא גולדה, הוא נפתח פעם יסודי והיום חטיבת ביניים ואסור לבטל את השם גולדה, אז קראנו לו גולדטק.

<טליה פרידמן: בהפרדה זה נקרא גולד-טק.

יפעת שאשא ביטון: משמעות נכונה בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: מתחם מקסים, באמת.

יפעת שאשא ביטון: כל ההתייחסויות שקיבלנו על חשיפה של ילדים לגורמי חוץ כאלה ואחרים, סכנות שאורבות להם, באמת מחמם את הלב היה.

יפעת שאשא ביטון: גם לראות את שיטת העבודה שם, של הצוות, גם המתחם עצמו, כמה שהוא מאיר פנים ומאפשר, הילדים ששמחו.

יפעת שאשא ביטון: הייתה שם ילדה, אתם לא הייתם, אני אספר לכם, ככה תוך כדי שישבנו בפנים הייתה ילדה לבושה בוורוד, כאילו זה מבוים הכול, יצאה לשולחן כזה שנמצא בחוץ והיא עובדת תוך כדי ריקוד, היא רוקדת ומדביקה ורוקדת ומציירת ואמרתי שמבחינתי זה מסכם את הכול, את כל מה שהם חווים שם.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, כל הכבוד שלקחתם אותנו למקומות שבהם העצבים שם רגישים.

<טליה פרידמן: גם שם, הצוות, כמו שראית, נבחר בקפידה, אחד אחד.

יפעת שאשא ביטון: מקסימים, באמת, נכנסנו, ראינו אותם בפעולה ורואים שזה לא לכבודנו, זה שם תמיד.

יפעת שאשא ביטון: ואני מודה באמת על הביקור כאן.

יפעת שאשא ביטון: הייטק היי זה משהו שמלווה אותי הרבה מאוד שנים.

יפעת שאשא ביטון: התחלתי לגעת בו ב -96', שתבינו, זה היה ממש ממש בחיתולים.

יפעת שאשא ביטון: כשאמרתי מקודם יפעת מהמכון הדמוקרטי ותיקנו אותי, אז שתבינו עד כמה בוותק אני עוד מאלה שהיו בחלוצים שם וזה מדהים לראות את זה חי ונושם ולא רק דרך הספרים ולא רק דרך המאמרים שהם הוציאו כל פעם על הביקורים בסן דיאגו כשבסוף הם ארגו את הכול לספר אחד, אלא באמת לראות את זה חי ונושם כאן ויישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: שיהיה לכם הרבה מאוד בהצלחה.

<רינה כהן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: זה עושה חשק להביא את הילדים ללמוד כאן.

<טליה פרידמן: דרך אגב, זה בית ספר שכולו מבוסס למידה דרך פרויקטים, אבל יש לנו בכל בתי הספר בעיר, בכל העל היסודי וביסודיים יש לנו 14 בתי ספר כאלה ולאט לאט זה מתפשט גם לכל היסודיים.

יפעת שאשא ביטון: אבל שם זה נכנס בחלק מה - - -

<טליה פרידמן: בגני הילדים 14 ועוד 14, 28.

<ליאורה יהושע: התחלנו בשניים שהיא סיפרה, 14 בשנה שעברה ו-14 השנה הצטרפו.

<טליה פרידמן: אנחנו נכנסים לזה ב'רוצה אני', אנחנו כל פעם חושפים, שואלים מי רוצה?

<טליה פרידמן: מי נכנס?

יפעת שאשא ביטון: נכון, עד שזה יהיה מערכתי.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח גם שזה יירשם בפרוטוקול במודגש, החלום שלי שהדבר הזה יפסיק להיות וולונטרי ויפסיק להיות מי שרוצה ויפסיק להיות רשויות שיכולות להרשות לעצמן או מתאמצות מאוד כדי לאפשר את זה וזה יהפוך להיות נחלת הכלל, זאת אומרת שזה ייעשה ברמה מערכתית, כי אם מערכת החינוך לא תלך לשינוי הזה אנחנו לא באמת נצליח להתקדם לשום מקום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים להמשיך לדבר יפה על למידה משמעותית ועל הכלים שצריך ועל התפקיד של המורה וכולם יודעים לספר את זה מאוד מאוד יפה, אין לנו בעיה בלהגדיר מה צריך להיות, יש לנו בעיה ביישום והלוואי שזה יצליח להתפשט ככה ולהיות חלק ממערכת.

<שיקי שלזינגר: חשוב להגיד שאנחנו מראים הרבה ואתם רואים הרבה דברים סופר מגניבים, מה שנקרא, נורא יפים ונורא מושכים את העין ואני מזכיר לעצמנו תמיד שבסוף זה כלי וזה כלי כדי להשיג את אותן מטרות שכולם רוצים להשיג וזה שלילדים יהיה טוב, שהם יגיעו לפה והם ירגישו שהם אהובים ורצויים, שהם יחזרו הביתה בהרגשה שהם התמלאו במשהו, שהם יגיעו לפה בשמחה ויחזרו בשמחה ושהם יתפתחו מהדברים האלה.

<שיקי שלזינגר: זה לא מפעל הייטק, זאת חממה לילדים, לגדל ילדים, לפגוש אותם, לראות אותם עין בעין.

<שיקי שלזינגר: כי לפעמים היופי הזה הוא יכול לתעתע וזה משהו שהוא מאוד נוכח פה, הדבר הזה, השפה הדיאלוגית הזאת, הקרבה לילדים, גם המבנים הפיזיים תומכים בדבר הזה, גם הארגון של מערכת השעות.

<שיקי שלזינגר: כל הדברים האלה בסופו של דבר שמים את הילדים במרכז של כל החשיבה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אז זה באמת מה שיצא לנו לשוחח עליו למעלה, על כמה גם המבנה הפיזי חייב לתמוך ברציונל, אחרת זה פשוט בלתי אפשרי להמשיך ולנהל את הכיתה כפי שהיא התנהלה פעם וכפי שהיא מתנהלת בהרבה מקומות היום ככה בשורות הסדורות האלה ולדבר איתם על למידה דינמית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת כמה דינמיקה אפשר ל - - -

<טליה פרידמן: זה נורא חשוב לי שתגידי, מחר יש לנו ביקור אצל תמיר.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה כל הזמן.

<טליה פרידמן: לא, אבל מחר יש לנו ביקור אצל תמיר בקשר לבית ספר יסודי שאנחנו רוצים להקים.

יפעת שאשא ביטון: חייבים לפתוח את המרחבים.

יפעת שאשא ביטון: כל שקל, ואתם מוזמנים לצטט אותי, שהולך לכיתות שנבנות בפורמט המסורתי הוא פשוט בזבוז.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים לעידן חדש, חייבים לשנות את המרחבים הלימודיים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני חושבת שאמרתי את זה מראשית הדרך שלי, גם הציבורית.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשנה את השיטה ולא נשנה את המרחב הפיזי אז אנחנו לא עושים כלום.

יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה איתך שזה כלי, בכל המקומות שאנחנו נראה הרבה מאוד מחשבים ובאמת כיתות יפות, אבל לא שינו את השיטה ולא השתמשו בזה ככלי, אלא הפכו את זה למטרה, לא נראה שינוי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אחת המפולות, אגב, של תכנית התקשוב בהרבה מאוד מקומות, שהכניסו הרבה לוחות חכמים לבתי הספר ומקרנים ומחשב לכל מורה, ואתם בטח מכירים את זה, מי שוותיק במערכת, הכניסו את זה באופן שיטתי לכל מערכת החינוך, זה שם, שאף אחד לא יספר לכם שלא הכניסו ציוד טכנולוגי, אבל לא עשו בזה את השימוש הנכון, הוא הפך להיות מטרה ולא חלק מאיזה שהיא דרך ושם זה נשאר.

יפעת שאשא ביטון: וזהו, המחשבים התכלו, המורים המשיכו הלאה ועולם כמנהגו נוהג.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שנצליח להביא איזה שהיא בשורה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<טליה פרידמן: תודה לכם.

<טליה פרידמן: לצוות בית הספר, חג אורים שמח, חופשה נעימה.