הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 152, 2017-06-05 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, ברשותכם, אני פותחת את ישיבת הוועדה בנושא: חרמות ונידויים חברתיים בקרב ילדים ובני-נוער במסגרות החינוכיות ובמרחב הווירטואלי.

יפעת שאשא ביטון: המטרה של הדיון היום היא לבדוק או לבחון בעצם איך מתמודדת מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הדיון בעצם יעסוק בהתמודדות של מוסדות החינוך, הצוותים החינוכיים, עם תופעה של חרמות ונידוי חברתי בתוך בית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים היום שהרבה מאוד מהחרמות האלה מתחילים במרחב הווירטואלי, אפילו לא בשטח בית-הספר, זה יכול גם להתחיל אחר הצוהריים.

יפעת שאשא ביטון: אבל שום דבר לא מנותק ועומד בפני עצמו, אלא אנחנו יודעים שאלה תהליכים שאחר כך נמשכים ולוקחים את עצמם גם אל תוך הסביבה החינוכית בבית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: לצערנו הרב, אנחנו יודעים היום שהגיל אפילו הולך ויורד בכל הנושא של חרמות ונידוי חברתי, זה מאוד זמין לילדים גם בהקשר שזה נמצא אצלם בכף היד בפלאפון, במכשיר הנייד שלהם, ואנחנו יודעים שגם הגיל שבו מחזיקים נייד הולך וקטן.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו מתמודדים עם תופעה כבר מגיל מאוד מאוד צעיר.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהנושא של הרשת הוא נושא מאוד בוער, וכולם נמצאים בתוכו, אבל אני מאוד מבקשת, once יש לנו את הבריונות ברשת, יש לנו את הנידוי דרך הכלי הזה שנקרא אינטרנט או פייסבוק או ווטסאפ או כל רשת חברתית אחרת שהילדים משתמשים בה, אבל בסוף בסוף אנחנו צריכים להתמודד עם זה במציאות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להתמודד עם זה בכיתה, אנחנו צריכים להתמודד עם זה בחצר בית-הספר, והשאלה שעולה כאן היא איך אנחנו באמת עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז אלי מגיעים הרבה מאוד מקרים שבהם לא תמיד מצליחים להתמודד, או שזה אולי קצת עדין, ואני אומר: לא מצליחים להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שלפעמים למערכת אין באמת את הכלים שבהם היא יכולה להשתמש כדי להוריד חרם מסדר-היום ולגרום באמת לתחושה של מקובלות ורצייה חברתית בקרב כל התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אבל בחרתי היום דווקא במקומות שכן מצליחים כדי שיהיה אפשר אולי לתת מודלים למסגרות אחרות, כדי שיהיה אפשר להראות שאפשר להתמודד עם כל הסוגיה של חרם, ובשביל זה אתם כאן.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה, ראשית, להודות לכולם על הנכונות להגיע ולהשתתף ולחלוק יחד אתנו.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אקריא לפרוטוקול, למקרה שאנחנו נזכיר שמות, משהו שהוא נדרש מבחינה משפטית, ואנחנו נפתח את השיח.

יפעת שאשא ביטון: אז אני קובעת, כי לפי סעיף 120 לתקנון, "ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר יידרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר יידרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לזולתו נזק".

יפעת שאשא ביטון: נעשה את הדיון היום קצת הפוך, נתחיל דווקא עם הנציגים של מוסדות החינוך שנמצאים כאן, ואחר כך ניגש למשרדים ששותפים לדיון, ונפתח עם הפורום למצוינות חברתית לתלמידי י' עד י"ב, מציגה את זה הילה סגל ממשרד החינוך שפ"י.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחיל דווקא עם מוסדות החינוך, אנחנו רוצים לדבר עם מוסדות החינוך, אנחנו רוצים לראות מה יש בשטח, ואחר כך נוכל לנהל דיון מקצועי יחד עם הנציגים של משרד החינוך.

<הילה סגל: אני יכולה לדלג על החלק שלי ושהם יתחילו, כי המצגת שלי היא ברצף עם מוסדות החינוך שהגיעו.

יפעת שאשא ביטון: אם כבר בניתם את זה בצורה כזו אז נתחיל עם הילה סגל ממשרד החינוך, משפ"י, מנהלת היחידה לאקלים מיטבי וצמצום.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נשמע אתכם, אחר כך מקסימום נשמע את המוסדות, ונחזור חזרה למשרד החינוך, בבקשה.

<הילה סגל: יש פה באמת איזה רגע מרגש, כי הגיעו לכאן נציגים מבתי-ספר מרמת-הגולן, מטבריה, מראש-פינה, מבאר-שבע, מקריית-אונו ומפתח-תקווה, אז יש כאן הזדמנות לראות מודלים שונים.

<הילה סגל: אתחיל בכמה אמירות של מה המשרד עושה כמשרד, ואפשר יהיה לראות איך כל בית-ספר וכל עיר עשו מזה דברים משלהם.

<הילה סגל: אבל אחד הדברים שהמשרד עושה, הוא מגדיר בחוזר מנכ"ל את כל הנושא של דחייה חברתית ושל חרם כאלימות חמורה, יש לזה משמעויות בהתנהלות, יש לזה משמעויות בהרתעה.

<הילה סגל: יש פה נתונים של המיצ"ב של שני מדדים עיקריים, שאחד מהם זה קורבנות לאירועי אלימות.

<הילה סגל: תכף נראה את הנתונים שיש ברמה הארצית על דחייה חברתית ושל חרם.

<הילה סגל: תוכניות מניעה שפותחו, שאני אשמח גם לתת ליו"ר הוועדה לראות, והכשרות שנעשות ליועצים חינוכיים ולצוותים חינוכיים.

<הילה סגל: נעבור בקצרה.

<הילה סגל: זה מדד שמסכם יחסים חיוביים בין תלמידים לחברים שלהם בכיתה.

<הילה סגל: שואלים את הילדים במסגרת המיצ"ב חמש שאלות – אפשר לראות אותן כאן, אני לא אכביר – אלו הנתונים הארציים, אולי הנתונים המשמחים שהם יחסית גבוהים.

<הילה סגל: אבל אם נלך ספציפית לשאלות שנשאלות במעורבות בקורבנות באירועי אלימות, יש כאן מדד שלם של מעורבות באירועי אלימות.

<הילה סגל: אפשר לראות מצד ימין של הגרפים, כשאנחנו שואלים את הילדים האם תלמיד הפיץ עליך שמועות?

<הילה סגל: האם הטילו עליך חרם?

<הילה סגל: וצריך לדעת שכשבית-ספר נשאל על זה בצורה שיטתית במיצ"ב, באופן קבוע יש כאן מסר מאוד ברור שזה נושא שצריך להיות מטופל.

<הילה סגל: אפשר לראות את הנתונים שבהחלט דורשים עבודה.

<הילה סגל: אני לא אכנס אליהם.

<הילה סגל: אלה תוכניות שהיום המשרד פיתח בתחום של דחייה חברתית, חלק מהתוכניות אלו תוכניות שנעשו בשיתוף עם גורמים נוספים.

<הילה סגל: ביקשת להיות ממוקדים, אז התוכניות ממש ממוקדות בסוגיה של דחייה חברתית, ובדרכי ההתמודדות שיש לבית-הספר כמערכת.

<הילה סגל: אפשר לראות כאן – ואני אגיד את זה רק במשפט, אנחנו מכירים את סוגיית התפקידים בקבוצה – ואחד הדברים שתראו כאן במודלים שבתי-הספר יציגו זה את הניסיון גם ללמד, להראות לילדים איך התפקידים האלה נראים, וגם איך אפשר לנוע לתפקידים חיוביים יותר.

<הילה סגל: וגם כשמסתכלים על ההתפלגות הזאת של התפקידים אפשר לראות שרוב הילדים, שחלק גדול מהילדים הם באופציה שיכולה להיות או כזאת שמחזקת את ההתנהגות הפוגעת או כזאת שמחזקת את הנפגע, ואיך מעודדים אותם לעשות את השינוי הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שיש יותר חיזוק של הפוגע מאשר של הנפגע, שזה צריך להדליק לנו אור אדום, כי גם המתעלמים בעיני נמצאים בתוך המקום שמחזק את ההתנהגות הזאת.

<הילה סגל: נכון, אלה הם נתונים ממחקר של סלמיוואלי, שבאמת מראה שזאת ההתפלגות הקיימת בקרב בני הגיל.

<הילה סגל: אנחנו רוצים ללמד את הילדים, אנחנו יודעים שמספיק שילד אחד יעמוד מנגד וזה יעשה הבדל, ועוד ילדים שיושבים על הגדר יוכלו להצטרף אליו.

<הילה סגל: אז בקצרה זה החלק שלי, אנחנו מייד עוברים לבתי-הספר.

<הילה סגל: ובית-הספר הראשון שנמצא אתנו זה בית-ספר "יעקב כהן" מקריית-אונו, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, ברשותך, רק כדי לסכם את החלק הראשון.

<הילה סגל: זה היה קצר.

יפעת שאשא ביטון: כן, וזה היה ממוקד ויופי.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון שיש באמת תוכניות, ואני חושבת שהנתונים מראים את המקום שבו נמצאים הילדים בסיטואציה של חרם היום במציאות הנוכחית, ובה יש חיזוק בעצם של התופעה הזו ושל ההתנהגות הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו צריכים לראות איפה אנחנו כמבוגרים, ותכף נשמע את זה כאן ממי שהגיע, איך אנחנו כמבוגרים נכנסים ומשנים את ה-balance הזה כדי שיהיה יותר מקום למי שנפגע ולמי שבעצם מגנה או דוחף החוצה, הצדה את אותה תופעה של חרם.

יפעת שאשא ביטון: נדבר כאן, ואני אחר כך אתן דוגמאות למקומות שבהם אנחנו כמבוגרים התנהלנו לא נכון או שהתעלמנו או שחיזקנו בלי שהתכוונו, רצינו לעשות משהו טוב, אבל לא שמנו לב שבהתנהגות הזו אנחנו בעצם מחזקים את מי שפוגע ומחלישים עוד יותר את מי שנפגע.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שנציף פה את הדברים, אז גם נוכל לתקן אותם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, קריית-אונו.

<מיכל רוזנשיין: שלום לכולם, נעים מאוד, בוקר טוב.

<מיכל רוזנשיין: ברשותכם, אתם רואים כאן את התמונות הראשונות, ושמנו תמונות של חיוכים.

<מיכל רוזנשיין: החיוך הוא משהו שחשוב לנו שיהיה עד אחרון הילדים.

<מיכל רוזנשיין: אני רק רוצה לסבר את אוזניכם בכמה נתונים, כי אמרו שנמצאים כאן בתי-ספר מצליחים שמצליחים להגיע עד אחרון הילדים, עד אחרון המחייכים.

<מיכל רוזנשיין: אני רוצה להראות לכם את הנתון "אני אוהב להיות בבית-הספר" – 99% אוהבים; "טוב לי בבית-הספר" – 100% מהילדים טוב להם בתוך בית-הספר; יחסי קרבה ואכפתיות בין מורים לתלמידים, כמה זה חשוב, כי ילד שפגוע, אם אין לו כתובת ומבוגר ומישהו לפנות אליו זה משהו קריטי, שימו לב – 95% מתלמידי בית-הספר מרגישים שיש להם יחסי קרבה ואכפתיות עם צוות המורים.

<מיכל רוזנשיין: אבל זה לא מספיק רק עם המורים, צריך גם עם הילדים בינם לבין עצמם, יחסים חיוביים בין תלמידים בינם לבין עצמם – 97% מהילדים מרגישים טוב בבית-הספר בין החברים שלהם.

<מיכל רוזנשיין: כמובן שיש כאן את המדד הארצי שהנתון הבית-ספרי – 2% מבחינת קורבנות לעומת 11% בארצי.

<מיכל רוזנשיין: זאת אומרת, הנתונים מאוד גבוהים ואפשר לעשות את זה.

<מיכל רוזנשיין: אפשר לעשות את זה וזו המחויבות שלנו, אבל צריך לעבוד בזה, וצריך שיהיה אכפת, וצריך לראות את הילדים עד אחרון הילדים.

<מיכל רוזנשיין: ברשותכם, אני מבקשת שיועצת בית-הספר תספר איך בעצם מגיעים לנתונים האלה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<סימה דהאן: שלום לכולם, הקמנו מרחבים מיוחדים חוץ כיתתיים שבהם מתנהלים כל מיני תהליכים חברתיים.

<סימה דהאן: למשל, מרחב "מתנה", זה מרחב שהקמנו השנה בהשראת תלמיד ששמו מתן, שזה תלמיד שהגיע אלינו בתחילת שנה, היו לו בעיות חברתיות קשות, החלטנו להעצים אותו.

<סימה דהאן: אמרנו שאנחנו לוקחים את זה ועושים עם זה משהו.

<סימה דהאן: הקמנו חדר על שמו, מתן מתנה, קראנו לזה "מרחב תנוח, תירגע, נשכח הכול".

<סימה דהאן: זה מרחב שיש בו אפשרות גם להירגע, גם לשחק, כמובן בליווי של איש צוות.

<סימה דהאן: הקמנו אותו בעזרת אנשי צוות, הורים, והילד עצמו מתן, שהוא היה יושב-ראש הוועדה שהקימה את המרחב הזה.

<סימה דהאן: אני חושבת שזה הקפיץ אותו מבחינת התפקידים.

<סימה דהאן: קודם דיברה הילה על התפקידים בחברה, אני חושבת שהוא עבר והפך ממקום של ילד שהיה על גבול הדחוי להיות ילד כמו ילד אחר, יש לו חברים, הוא משחק במרחב הזה יחד עם חברים אחרים, כמובן שתמיד בהנחיית איש צוות שנמצא שם.

יפעת שאשא ביטון: זה מרחב שפתוח כל הזמן?

יפעת שאשא ביטון: הוא זמין בהפסקות?

<סימה דהאן: הוא זמין כל הזמן, אבל תמיד צריכה להיות שם השגחה של איש צוות.

<סימה דהאן: מרחב נוסף שהקמנו זה מרחב חשיבה ורגש שיש בו שלושה חדרים.

<סימה דהאן: חדר אחד הוא חדר טיפול ובישול, זה חדר שמתקיימות בו סדנאות לילדים בעלי קשיים חברתיים – אגב, זה ממש מעוגן במערכת – שם פסיכולוגית בית-ספר נפגשת עם קבוצות שאנחנו בונות לה, קבוצות לתרגול מיומנויות חברתיות.

<מיכל רוזנשיין: הם מבשלים ומטפלים דרך זה במיומנויות חברתיות.

<סימה דהאן: זה טיפול תוך כדי בישול, וזה באמת על רקע חברתי.

<מיכל רוזנשיין: זה ממש מטבח.

<סימה דהאן: חדר נוסף זה חדר "גיבורי אל", גיבורי אל באל"ף, רואים שם את הצילום של החדר.

<מיכל רוזנשיין: עם סופרמן.

<סימה דהאן: אגב, זה בהשראת תוכנית "כולנו גיבורי אל", זו תוכנית של שפ"י שנלמדת במסגרת שיעור כישורי חיים.

<סימה דהאן: ילדים מגיעים לחדר הזה, קבוצות של ילדים, ועובדים בדיוק על הנושא הזה של חרמות, של תופעות בריוניות, איך אפשר למגר אותן, מה צריך לעשות, תפקיד העומדים מהצד, איך אנחנו לא שותקים.

<סימה דהאן: זה בעצם האל באל"ף, זה האל תעמוד מן הצד, אל תפגע, אל תשתוק, וכך אתה הופך להיות גיבור.

<סימה דהאן: זאת אומרת, הם יכולים להיות גיבורים בעצם בזה שהם מפתחים ערבות חברתית.

יפעת שאשא ביטון: והם צריכים להתנהג בהתנהגות מסוימת כדי שהם יהיו זכאים להיכנס לחדר הזה או שכל אחד יכול להגיע?

<מיכל רוזנשיין: זה שיעור במערכת.

<סימה דהאן: זה שיעור במערכת, אבל בחצאי כיתות.

<מיכל רוזנשיין: צריך לעבוד בזה, חייבים להיכנס לשגרות.

<מיכל רוזנשיין: גם הטיפול בבישול זו שעה במערכת, ילדים נכנסים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מצוין.

מסעוד גנאים: מורי בית-הספר מנהלים את זה?

<מיכל רוזנשיין: כן.

<סימה דהאן: כן, מורים שעברו הכשרה.

<סימה דהאן: יש לנו מרחב נוסף שנקרא "חדר משחקי חשיבה" שזה גם חדר מיוחד – אין לנו פה את הצילום שלו – ששם ילדים מתרגלים מיומנויות משחק יחד עם מיומנויות חשיבה.

<סימה דהאן: שוב, בהדרכה של מורה שעברה השתלמות בנושא הזה.

<סימה דהאן: להמשיך?

<סימה דהאן: יש לנו הרבה דברים.

<סימה דהאן: אנחנו עושים הנחיה.

<סימה דהאן: הנחינו צוות, הצוות עבר הכשרה בנושא דחייה חברתית.

יפעת שאשא ביטון: דרך מי?

<סימה דהאן: פסיכולוגית ויועצות בית-ספר.

<סימה דהאן: הנחינו את הקבוצה, כמובן שהיה חיבור אישי, זה התחיל מחיבור אישי של סיפורים אישיים של מורות שכל אחת שיתפה מה היה המקום החברתי שלה שהיה בתקופת בית-הספר.

<סימה דהאן: דיברנו קצת על פרופיל אישיותי של ילד דחוי, איך אפשר לקדם אותו, איך אפשר לעזור לו, וכל מורה בעצם לקחה על עצמה, ובנינו איזושהי תוכנית של חיזוקים במסגרת הכיתה.

<סימה דהאן: איך אנחנו לוקחים את הילד ומעצימים אותו, איך אנחנו מעצימים התנהגויות פרו-חברתיות – שיתוף, עידוד, פרגון, מילה טובה.

<סימה דהאן: בכל שבוע כמה תלמידים מקבלים תעודת הערכה כיתתית על התנהגויות חברתיות חיוביות, וכמובן מסבירים גם למה.

יפעת שאשא ביטון: אני אקח רגע את התפקיד של הציניקנים, ואני אשאל: מאיפה השעות?

יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על זה שזה בנוי בתוך המערכת, שזה הכי נכון שיקרה, כי אי-אפשר לפרק את זה, זה לא יכול להיות משהו שהוא פרויקטלי, זה לא חד-פעמי, זו לא נגיעה אחת, אלא זה משהו שצריך להיות תהליכי כחלק מאורח חיים של בית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: מאיפה השעות?

<מיכל רוזנשיין: יש שעות, לכל מנהל בית-ספר יש גמישות פדגוגית, ויש לו אפשרות.

<מיכל רוזנשיין: לדוגמה, הכנסנו בתוך בית-הספר, בתוך מערכת השעות של כיתות ה' ו-ו' שעה שנקראת "בטוחים ברשת".

<מיכל רוזנשיין: הרי כולנו אומרים שהסכנות נכנסות לרשת האינטרנט, נכון?

<מיכל רוזנשיין: אז איך נטפל בזה?

<מיכל רוזנשיין: על הדרך?

<מיכל רוזנשיין: נגיד למורה: על שעת החינוך האחת שיש לך שם תטפל גם בזה וגם בזה וגם בזה?

<מיכל רוזנשיין: לא.

<מיכל רוזנשיין: אתה חייב להכניס את זה לתוך המערכת כשאתה רוצה שמורה יפגוש את הלבן של העיניים ויראה את הילדים וידבר אתם אחד לאחד וישמע את המצוקות שלהם.

<מיכל רוזנשיין: אם לא תעגן את זה במערכת השעות בשעה שנקראת "מעגלי שיח" אתה לא תשמע את הדברים האלה.

<מיכל רוזנשיין: אז יצרנו שעה שיועצת ומחנכת נכנסות יחד, הקצנו בתקן הרבה.

<מיכל רוזנשיין: תחשבו, לכל כיתה על שעה אחת יועצת ומחנכת ביחד, שעה קבועה במערכת לאורך כל השנה שבה הם יושבים, ושומעים אותם ומדברים גם על ערכים וגם על קשיים וגם על הצלחות, ונותנים במות לילדים.

<מיכל רוזנשיין: אבל חייבים לעגן את זה בשגרות בית-ספריות, אחרת זה לא יקרה.

<סימה דהאן: זה לא זבנג וגמרנו, זה צריך להיות תהליכי.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אבל היה חשוב לי שאתם תגידו את זה.

<מיכל רוזנשיין: תודה.

<סימה דהאן: ברור.

יפעת שאשא ביטון: כי כשאתם אומרים את זה מהשטח זה נשמע הרבה יותר טוב מאשר כשאני אומרת את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: זה גם מרגש מאוד שיש את המקומות שכן מבינים כמה זה חשוב כחלק מההוויה הבית-ספרית, ולא מטפלים כשקורה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו יודעים שכשקורה ואין את הכלים לאורך כל הדרך אז גם לא תמיד מטפלים או יודעים איך לטפל.

יפעת שאשא ביטון: וזה מאוד מרשים, ואני שמחה.

יפעת שאשא ביטון: ואני מקווה שנצליח להוציא את זה החוצה, נחשוב אחר כך איך לקחת ולהפיץ את זה.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שיש מקומות נוספים שאם הם יראו שזה אפשרי אז גם הם ירצו להיות חלק.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם לסימה וגם לרוני, וכמובן למיכל.

<הילה סגל: ורד ממחוז דרום, בבקשה.

<ורד גיל: אני אציג תוכנית שפתחנו בתחילת השנה שהיא בעצם תוכנית שמבוססת על התוכנית שגם הבנות כאן הציגו, פיתוח אחריות אישית וחברתית והתמודדות עם בריונות, כשבעצם אני אתחיל מההיסטוריה.

<ורד גיל: התכנסנו בעיריית באר-שבע, המפקחת של היועצות ואנשים בכירים בעירייה, וחשבנו ביחד איך אפשר להגיע ליותר תלמידים ולקדם את החלקים המיטביים, את האקלים בבתי-הספר.

<ורד גיל: ואז החלטנו לקחת את תלמידי שכבה כיתות ז' בכל העיר ולבנות סמינר עמיתים לתלמידים האלה, שהם יהיו השגרירים למניעת אלימות ולהתמודדות עם בריונות.

<ורד גיל: יצרנו קבוצה מכל היועצות של כל בתי-הספר, וזה בעצם כלל שישה בתי-ספר על-יסודיים ושני בתי-ספר לחינוך מיוחד.

<ורד גיל: עשינו איזושהי חשיפה של התוכנית ליועצות, לאחר מכן היועצות הגיעו לבתי-הספר וגיבשו תוכנית של עמיתים, של שגרירים, התחילו לעבוד עם הקבוצה, כשבכל בית-ספר היו בין שמונה ל-16 שגרירים בכל קבוצה.

<ורד גיל: לאחר אולי שניים-שלושה מפגשים בכל בית-ספר בנינו סמינר עמיתים, שבעצם בסמינר עשינו מעין חשיפה גדולה לתחום, כשבנינו שם גם סדנאות, והיו שתי הרצאות בנושא.

<ורד גיל: ולאורך השנה, מדצמבר פעם בשבוע היועצות נפגשו עם השגרירים, עם העמיתים, עבדו אתם על כל החלקים שנמצאים בחוברת, ולא רק, על החלק של ערכים, התמודדות עם בריונות, כל הנושא של העומדים מן הצד, המקום שלנו כחבר בקבוצה, כוחה של הקבוצה, הנושא של דחייה חברתית והמקום שלי.

<ורד גיל: לאחר כמה מפגשים אותם נציגים, שגרירים, הגיעו לכיתות והעבירו מפגשים וסדנאות לחברים שלהם.

<ורד גיל: אז הייתה לנו מניפה מאוד מאוד רחבה, ואנחנו יכולים לומר שהגענו במהלך הזה ללמעלה מ-100 שגרירים, כשבעצם הם נכנסו והגיעו ללמעלה מ-1,400 תלמידים, כשזה לא היה מפגש אחד.

יפעת שאשא ביטון: וכל זה בבאר-שבע, נכון?

<ורד גיל: כן, זה בעיר באר-שבע.

<ורד גיל: זה לא מפגש אחד, אלא היו כמה מפגשים.

<ורד גיל: ולמשל, בשבוע גלישה בטוחה שחל בתחילת פברואר הכנסנו גם את הנושא של התמודדות עם בריונות דרך הרשתות החברתיות.

<ורד גיל: אני יכולה לומר שהיועצות המשיכו לעבור מפגשים עם המדריכה שלנו, הנציגה שהובילה את זה, יחד אתי ועם המפקחת של הייעוץ במחוז.

<ורד גיל: כל פעם גם העברנו להן חומרים וגם שאלנו אותן מהשטח מה קורה, מה הן עוד היו רוצות, מה הילדים מבקשים, ובעצם אלו היו הנקודות שהמשכנו והתקדמנו אתן.

<ורד גיל: דבר נוסף שעשינו בתוך בתי-הספר, לאחר שהיועצות עברו מעין מיני השתלמות, הן עשו גם השתלמות למחנכים של כל כיתות ז', כשגם השגרירים נכנסו לכיתות יחד עם המחנכים שגם עברו סדנאות בנושא עם היועצת.

<ורד גיל: ובעצם זאת הייתה מניפה מאוד מאוד רחבה, שהמהות היא הכשרת מתבגרים כקבוצת מנהיגות חושבת, יוזמת ופעילה, בהנחיית תלמידים בני גילם, לפיתוח וחיזוק עמדות התומכות בבחירה של הכלי המיטבי המקדם ערכים של כבוד, סובלנות, מניעת אלימות ודחייה חברתית.

<ורד גיל: ואני יכולה לומר שלפני שבוע וחצי התקיים מפגש סיכום של היועצות, והן אמרו שהתוכניות הייתה מאוד מאוד מוצלחת.

<ורד גיל: הן הרגישו שהן מצליחות להגיע למניפה מאוד מאוד רחבה גם של המחנכים, לרתום אותם לעשייה, וגם של התלמידים.

<ורד גיל: והם רוצים שבשנה הבאה נמשיך את המפגשים ונפתח תוכנית על לתלמידי כיתות ח'.

יפעת שאשא ביטון: באמת רציתי לשאול, תוך כדי שדיברת שאלתי למה רק שכבה אחת, ואז אמרתי, אוקיי, חטיבת ביניים מתחילים בשכבת ז', אז בעצם כל מי שנכנס למערכת עובר את התהליך.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה היא מה קורה כשהם מגיעים ל-ח', האם משמרים אותם בתוך הלופ הזה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אפילו לא בתוכנית ייחודית, אלא הם כבר שגרירים, הם כבר מכירים את העבודה, הם צריכים לקבל איזשהו תפקיד כמי שמסייע במערך כולו, כי יש לנו גם את ז' וגם את ט'.

<ורד גיל: את צודקת.

<ורד גיל: זה בדיוק מה שהיועצות אמרו.

<ורד גיל: הן אמרו: בואו נמשיך, לא נשאיר את זה, הייתה שנה והסתיימה, בואו נמשיך לכיתה ח'.

<ורד גיל: והחשיבה שלהן הייתה שבעצם השגרירים של ז' אחר כך יחנכו את השגרירים של כיתה ז' שתיכנס, כשהם כבר יהיו ב-ח'.

<ורד גיל: והם ימשיכו לעשות איזשהן פעילויות כשגרירים בתוך הכיתות של תלמידי כיתה ח'.

<ורד גיל: אני חייבת לומר שזה היה גם איזשהו פיילוט עירוני שבעצם משרד החינוך, אנשי שפ"י הובילו, אבל זה היה פיילוט.

יפעת שאשא ביטון: מה התפקיד של השגרירים האלה מלבד להיכנס לכיתות ולשוחח עם עמיתים?

<ורד גיל: אני יכולה לתת דוגמה מבית-הספר שלי שהוא בית-ספר לחינוך מיוחד, התלמידים הם בעלי פיגור קל.

<ורד גיל: קודם כול הייתה עבודה עם הקבוצה, העלאה של הדימוי שלהם, של הביטחון שלהם, כל החלקים שמניתי כאן לפני, של התמודדות עם בריונות.

<ורד גיל: וזה לא רק הכניסה לכיתות והעברת המסרים החינוכיים, אלא אנחנו יכולים לראות את השגרירים האלה בהפסקות, ילדים מתעמתים, הם יכולים לגשת, הם יכולים להגיד לו: רגע, בוא תפנה עכשיו למורה התורן, דברים שהם מעבר לזה.

יפעת שאשא ביטון: והם עושים את זה?

<ורד גיל: כן, אני יכולה לומר שאצלי בבית-הספר, ושמעתי גם לגבי היועצות שדיברו בבתי-הספר הרגילים, אז הן אמרו שזה נמשך גם בשעות אחר הצוהריים, בחלקים של הרשתות החברתיות, שיש עוד איזשהו תפקיד שהם קיבלו על עצמם.

<ורד גיל: אבל זה משהו שהפך להיות יותר לאורח חיים, כי בעצם תוכניות של כישורי חיים, אני יכולה להגיד שהתוכנית הזו של "גיבורי אל" היא כבר למעלה משנתיים או שלוש, היא פזורה ברחבי הארץ, היועצות עברו השתלמויות והן מעבירות אותה.

<ורד גיל: לקחנו את זה לפריסה רחבה יותר, מה שאנחנו עושים זה נישה אחת מתוך מערך שלם של כישורי חיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, כי הסיפור הגדול זה לא ללמד את התוכנית או להטמיע אותה.

<ורד גיל: ממש.

<ורד גיל: זה להעצים את התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הגדול זה ליישם את מה שיש בה כחלק מאיזשהו אורח חיים בית-ספרי, ושם אנחנו לא תמיד, לא בכל המערכת.

יפעת שאשא ביטון: ועובדה, אנחנו נותנים דוגמאות למקומות שבהם כן לקחו את זה ועשו עם זה משהו משמעותי אל מול יתר המערכת.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהחזון שלנו צריך להיות – והוא לא איזה חלום רחוק – שהמערכת כולה תתנהל כך.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שכשאנחנו נצטרך לספר שקורה איזשהו תהליך במערכת החינוך זה יהיה כלל מערכתי, ולא באיים שהצליחו בעצם להתגייס ולעשות את זה כמו שצריך.

<ורד גיל: זו תהיה שפה שנלמד גם את התלמידים.

<ורד גיל: ואני אומרת שגם הרתימה של היועצות ושל המחנכים הייתה מאוד מאוד משמעותית בתוך כל התהליך הזה, ושזו תהיה שפה בית-ספרית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ורד.

יפעת שאשא ביטון: יש נציגים נוספים?

<הילה סגל: כן, יש פה צוות בית-ספרי, היה את ורד יועצת ומדריכה, ויש פה את חבי גבע שהיא מפקחת על היועצות בעיר פתח-תקווה.

<חבי גבע: שלום, אני רוצה להתייחס לתהליך עירוני שעשינו בעיר פתח-תקווה שנוגע בנושא של פיתוח שייכות ומניעת דחייה חברתית, כשאני רוצה לשים שתי הנחות יסוד.

<חבי גבע: קודם כול, הנושא של בריונות ודחייה חברתית זו בעיה של חברה שלמה, זו לא בעיה נקודתית.

<חבי גבע: והדבר השני, שונה הטיפול בין יצירת תשתית אקלימית טובה, מיטיבה, אורח חיים שיש בו שיתוף, לטיפול נקודתי באירוע בריונות.

<חבי גבע: אלו שתי אוריינטציות שונות, ואני חושבת שהטיפול בהן הוא שונה.

<חבי גבע: אני רוצה להציג תהליכים, ומה שרואים פה בתמונות זה באמת - - -

יפעת שאשא ביטון: ואני אשמח דווקא שתיקחי את הטיפול.

<חבי גבע: אז אני אתייחס גם וגם, בסדר?

<חבי גבע: זה מופיע פה בהתייחסות.

יפעת שאשא ביטון: בסוף כולנו רוצים שיהיה טוב, אבל תכלס כשקורה איזשהו משבר מה אנחנו עושים.

<חבי גבע: אז באופן תשתיתי אני רוצה להגיד שהעבודה היא בקווים מקבילים עם מורים, עם הורים, ועם תלמידים.

<חבי גבע: אי-אפשר אחרת.

<חבי גבע: כי אחרת השפה לא מחלחלת אצל כולם.

<חבי גבע: פגיעה חברתית של ילד קשורה גם להתייחסות של כל המבוגרים בחיים שלו – גם בית-ספר, גם ההורים שלו, וגם החברים שלו.

<חבי גבע: אני רוצה להתייחס קודם לעבודה, העבודה היא עבודה משותפת.

<חבי גבע: אני חושבת שמה שיש בעיר פתח-תקווה, יש איזושהי חבירה של הרשות, של השפ"ח, של הייעוץ, יחד להובלת תהליכים.

<חבי גבע: אתייחס לשני תהליכים של בניית אקלים וגם להתמודדות באופן ספציפי עם קשיים.

<חבי גבע: שני מנגנונים עיקריים של בניית אורח חיים בריא שאני רוצה להתייחס אליהם.

<חבי גבע: אחד זה התוכנית "אל תלעגו לי", שזו תוכנית שפותחה במט"ח ומתעסקת בכל העניין הזה של מניעת לעג והצקה.

<חבי גבע: אנחנו עושים אותה בכל כיתות ג', ד', בבתי-הספר היסודיים בעיר פתח-תקווה, ובעצם המטרה היא לייצר איזושהי שפה של שיתוף ברגשות בכיתה.

<חבי גבע: כשיש לילד אפשרות לשתף ברגשות שלו בכיתה ולדבר על המצוקות שלו זה נורמות.

<חבי גבע: זה נורמות שצריך ליצור אותן מכיתה ג', ד'.

<חבי גבע: בכל בתי-הספר היועצות קיבלו עכשיו - - -

יפעת שאשא ביטון: נורמות שצריך ליצור אותן מכיתה א'.

<חבי גבע: נכון.

<קריאה: מהגן.

<קריאה: את יודעת כמה מעליבים בגן?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם באמצע.

יפעת שאשא ביטון: אני פה עם מורות, אז שלא יגידו שאני עוד פעם הולכת לגננות.

<חבי גבע: את צודקת.

<חבי גבע: גם דיברת על הטמעה, ובעיני זה המוקד הכי משמעותי, אז אני רוצה להתייחס ל-ג', ד', במקום שמתחילים להיווצר הקשרים החברתיים.

<חבי גבע: הם נוצרים עוד בגן, אבל בכיתה ג', ד', אנחנו כבר יכולים לדבר אתם על הקשרים החברתיים, ושם אנחנו עושים איזשהו תהליך שנוגע באפשרות שלהם לדבר באופן חופשי בכיתה, באופן כזה שהוא יכול לדבר על המצוקות.

<חבי גבע: ובאמת התוכנית הזאת לאט לאט חושפת את התחושות של הילדים בתחושות של לעג והשפלה, אבל זה עבודה עם כיתה שלמה.

<חבי גבע: בתהליך הזה הכשרנו מורים ומנהלים, וכולם הכירו, וליצירת אמפטיה, ואיך אנחנו מתמודדים עם קונפליקטים, ואיך אנחנו מווסתים את הכעס, ואיך אנחנו מעוררים את האמפטיה של הילדים למצוקה של ילדים אחרים.

<חבי גבע: ובעיקר, איך אנחנו מעודדים ילדים – ואת זה אנחנו תמיד שומעים, ילדים שיושבים על הגדר ונמצאים במקום של המחזק או הלא שייך – איך אנחנו מעודדים אותם ונותנים להם כוח לגנות את האלימות.

<חבי גבע: אז זאת התוכנית שקשורה לכישורי חיים.

<חבי גבע: אני רוצה להגיד שהיא הצליחה ביסודי, ובאמת הצלחנו להוריד את הערכים של הבריוניות והיחסים החברתיים הטובים, אז בעל-יסודי בכיתות ז' – דרך אגב, לא סתם בחרתם ז' ואנחנו ז', זאת הכיתה הכי פגיעה, הילדים בכיתה ז'.

<חבי גבע: עשינו סטטיסטיקה עירונית פשוטה שאפילו אחוזי האמירות האובדניות בכיתה ז' גדולים יותר, כי בעצם הילדים עושים מעבר מאוד מאוד גדול, הם משתלבים, ויש להם איזו פנטזיה לעולם טוב יותר, ולא תמיד זה קורה.

יפעת שאשא ביטון: חלק מהתהליך האישי של התבגרות והכול ביחד.

<חבי גבע: כן, הם נכנסים לגיל ההתבגרות.

<חבי גבע: ואני רוצה להגיד שבכיתה ז' מאוד מאוד חשוב – ועשינו שם תוכנית, כשבדקנו את זה, כל היועצות אמרו שהן עושות את זה גם ברמת מורים וגם ברמת כיתות בתוך שיעורי חינוך אישי שיש לנו בכיתה ז'.

<חבי גבע: התוכנית השנייה שאני רוצה להתייחס אליה – רק את זה אני אסיים וזהו – זאת התוכנית "חמש על חמש" שנמצאת בכל בתי-הספר היסודיים ועכשיו גם בחטיבות.

<חבי גבע: זו בעצם חלוקה של הכיתה לחמש קבוצות או שש קבוצות של חמישה ילדים, חמישה מפגשים, שהעניין הוא שהמורה מרשתת מחדש את הכיתה.

<חבי גבע: ילד שיש לו בעיה של דחייה חברתית יש לו תפקיד בתוך הכיתה.

<חבי גבע: הדרך היחידה שלנו – וסלמיוואלי מתייחסת לזה מאוד – הדרך היחידה של מורה מיומן שרוצה להתמודד עם דחייה חברתית, הוא צריך לרשת מחדש את הכיתה, להושיב את הילד עם ילדים שהם לא חברים שלו כדי לאפשר לו מוביליות בתפקידים.

<חבי גבע: מה שאנחנו עושים זה כך, אני ממש לימדתי את היועצות, לרשת מחדש כיתות שלמות כדי שילמדו את המחנכים על מנת שהילדים ישבו עם ילדים שהם לא חברים שלהם, ויוכלו לייצר איזושהי תנועה ולא אותה ציפייה שכל הזמן יש להם כשהם קמים בבוקר וכבר מצפים מהם להיות מה שהם, ואז אין להם איזושהי יכולת תנועה.

<חבי גבע: אפשר להראות את הסרט הזה?

יפעת שאשא ביטון: ואז הם מקבלים תפקידים בתוך הרישות החברתי או משימות שמעצימות אותם?

<חבי גבע: כן.

יפעת שאשא ביטון: או שהם צריכים עכשיו לבנות רשת חברתית חדשה?

<חבי גבע: אני יכולה להראות לכם, הבאתי סרטון קצר שעשינו על התוכנית הזאת, שבעצם הילדים יכולים להביא את החוזקות שלהם, להביא חלקים אחרים מהם, כי הרבה פעמים הם פשוט תקועים.

יפעת שאשא ביטון: אבל הם צריכים לעשות את זה לבד או שהמורה מלווה?

<חבי גבע: המורה מבנה את זה.

<חבי גבע: (הקרנת סרטון)

יפעת שאשא ביטון: בסוף המורה מרוויחה.

<חבי גבע: הקשר בין התלמידים, אני רוצה להתייחס לזה, שבגלל שהילדים הם לא חברים, האפשרות שלהם להכיר – לא כל ילד במערך של שיעור שלם שיש בו אפילו 20 תלמידים יכול לבוא עם הרגשות הכי פרטיים שלו.

<חבי גבע: העניין של פגיעה חברתית הוא קשה.

<חבי גבע: עכשיו אני רוצה להתייחס לעניין של הפגיעה.

<חבי גבע: אני כמפקחת על הייעוץ מקבלת הרבה פעמים אירועים, ויחד עם השפ"ח יש לנו מנגנון של היוועצות עירונית שמתעסק גם בנושאים החברתיים.

<חבי גבע: יותר מזה, השירות הפסיכולוגי יצר קבוצות חברתיות לילדים שיש להם קשיים חברתיים, שיוכלו לעבור איזשהו תהליך.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה עושים הילדים האלה?

יפעת שאשא ביטון: בסוף הילד מגיע לבית-ספר בבוקר – אתם יכולים להיוועץ בכל מיני מסגרות, הכול בסדר, יפה – מה קורה אם הילד מגיע בבוקר, אם הוא בכלל רוצה להגיע?

יפעת שאשא ביטון: מה עושים אתו?

יפעת שאשא ביטון: מי לוקח?

יפעת שאשא ביטון: מי מחזק אותו?

יפעת שאשא ביטון: מי פתאום עושה הפוך על הפוך ושם אותו פתאום בראש פירמידה כדי שאנשים יבינו שהוא יכול להוביל?

<חבי גבע: אני רוצה להתייחס לנושא של טיפול נקודתי.

<חבי גבע: כשקורה מקרה כזה – והוא קורה, וכל התשתיות האלה לא מונעות מקרים, כי המקרים כל הזמן קורים – אני חושבת שהדבר החשוב שבעצם יצרנו בעבודה עם הצוותים ועם היועצות זה קודם כול לראות את זה כבריוניות.

<חבי גבע: חרם זה בריונות ואלימות לכל דבר וצריך לעשות גבול מאוד מאוד ברור, זה השלב הראשון.

<חבי גבע: השלב השני בעיני צריך לחזק את הילד, ולעבוד גם עם החברה וגם עם הילד.

<חבי גבע: אף פעם זה לא עוזר שעובדים רק עם הילד או רק עם החברה, העבודה צריכה להיות משולבת.

<חבי גבע: הרבה פעמים ילד מתחזק ואז אנחנו מעבירים אותו כיתה כדי להתחיל מחדש במקום אחר.

<חבי גבע: העבודה משותפת גם עם הילדים בכיתה, גם עם הרישות האחר של הכיתה, וגם עם הילד.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: זה נוהל כזה של ילד שעובר חרם?

<חבי גבע: לפעמים.

<חבי גבע: זה לא נוהל.

<חבי גבע: אני אומרת שבמצבים מסוימים לפעמים ילד עושה תהליך, מתוך השטח אני יודעת, והוא מגיע למקום שהתפקיד שלו קבוע.

<חבי גבע: אנחנו עובדים עם הילדים, אבל הרבה פעמים אחד הפתרונות הטובים זה לייצר מסגרת חדשה.

יפעת שאשא ביטון: יש מצבים שזה נכון.

<חבי גבע: יש מצבים שזה הדבר הכי נכון.

<חבי גבע: והמקום האחרון שאני רוצה להתייחס אליו זה ההורים.

יפעת שאשא ביטון: תכף גם אתייחס לזה.

<חבי גבע: אני רוצה להתייחס לדבר האחרון שזה ההורים.

<חבי גבע: עשינו סדנה לכל ההורים, במקביל לתוכנית "אל תלעגו לי", של התמודדות של הורים עם קשיים חברתיים של הילדים שלהם, ובעצם מה בכוחם של ההורים לעשות ולהתמודד.

<חבי גבע: גם נתנו להם כלים פרקטיים, והרבה הורים רצו להמשיך את התהליכים האלה, נחשפו על זה, באמת, עשרות ואולי מאות – הרבה מאוד הורים, אני לא יודעת להגיד במספרים, בכל בתי-הספר היסודיים, שנתנו להם כלים להתמודד עם הדחייה.

<חבי גבע: וגם בית-ספר פתח כל הזמן את האפשרות שלהם לבוא ולהתייעץ ולקבל עזרה בתוך בית-ספר לעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, ההורים עוברים את המשבר יחד עם הילד.

<חבי גבע: זה קשה.

<מיכל רוזנשיין: זה מחזיר אותם לזיכרונות ילדות גם שלהם.

יפעת שאשא ביטון: כן, נכון, חלקם חוו את זה.

<חבי גבע: הבאנו פה סרטון שילדים עשו על מצב כזה, כמה קושי ההורה עובר.

<חבי גבע: זה קשה ביותר, יש תחושה של חוסר אונים.

<חבי גבע: והסדנאות האלו היו בשביל להגיד להורים: יש לכם מה לעשות, אתם משמעותיים, אתם יכולים לחזק.

<חבי גבע: העיקרון של לחזק את הילד נכון אצל כל המבוגרים, לא לתת לו הרגשה שמתאכזבים ממנו, ובאמת לעזור, גם מול בית-הספר וגם מול הילד באופן פרטני.

<הילה סגל: רק להגיד משפט.

<הילה סגל: העניין של דחייה חברתית הוא סוג של רצף, ואם יש מנגנונים, כמו שהוצגו כאן, שמצמצמים את ההחמרה וההסלמה, ההתערבות - - -

יפעת שאשא ביטון: את יכולה למנוע את זה מההתחלה.

<הילה סגל: אפשר להתערב הרבה יותר מוקדם ולהקטין את - - -

<חבי גבע: אז בנתונים העירוניים שלנו אפשר לראות שהמצב העירוני, גם בבריונות וגם בנושא של יחסים חברתיים, הוא טוב יותר במעט מהממוצע הכללי.

<חבי גבע: עדיין יש לנו עוד הרבה מה לעשות ויש גם עליות וירידות בתוך זה, זה לא אידיאלי.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של חרם הוא סיפור קשה בחברת הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם אנחנו לא מאוד תורמים כחברת מבוגרים עם איך שאנחנו מתנהלים בבריונות שלנו, בשיח שאנחנו מנהלים גם ברשתות וגם בכלל, גם בתוך המציאות הבית-ספרית, שיח של הורים מול מערכת, ובסוף בסוף הכוחניות איפשהו תופסת מקום של הילה.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת אולי לנקות מעצמי את הסיפור הזה, אבל הוא חוזר לי בכל פעם שאני שומעת אתכם.

יפעת שאשא ביטון: אחד המקרים שליוויתי, שיכולתי לראות את כל הטעויות האפשריות, בסופו של דבר נכון, הפתרון הכי נכון היה להזיז את הילדה לכיתה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: ילדה מקסימה מקסימה, אנטי-תזה מוחלטת למה שכמובן הפכו אותה.

יפעת שאשא ביטון: זוג בנות בריוניות סדרתיות, זאת אומרת, זה לא איזשהו משהו שתפסו אותו אחרי שהוא כבר היה מפלצתי, אלא יכלו להרוג אותו כשהוא עוד היה קטן, והתהליך פשוט התנהל בצורה לא נכונה.

יפעת שאשא ביטון: כחלק מהתהליך אותן בנות פוגעות קיבלו תעודת הצטיינות חברתית, כי אולי אם הן יקבלו חיזוק חברתי חיובי אז הן גם ידעו להתנהג כמו שצריך, אבל ברור לכם שזה הפוך לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: זה הפוך במסר לבנות האלה, זה הפוך במסר לבת שנפגעה, כי זה הופך אותה לעוד יותר חלשה ועוד יותר קורבן, וזה גם מסר שגוי לחלוטין לכל מי שמסתכל מסביב ואומר: רגע, אם הן קיבלו תעודת הצטיינות חברתית אז אולי זאת הנורמה וכך צריך להתנהג כדי להצליח.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר הילדה הזו אחרי הרבה שיחות והתייעצויות והכול הוחלט שהיא עוברת כיתה, היא החליטה שהיא עוברת כיתה.

יפעת שאשא ביטון: ובתהליך של המעבר באה אליה מנהלת בית-הספר ואמרה לה: חשוב לי שתעשי פרידה מהכיתה, שזה בסדר, אבל בפרידה את תגידי שבית-ספר החליט בשבילך שאת עוברת כיתה, שזאת הייתה המכה הראשונה.

יפעת שאשא ביטון: ברור שלא הסכמנו בשום פנים ואופן שזה יקרה, וביקשו ממנה כמובן להביא עוגה והכול.

יפעת שאשא ביטון: אז העוגה בסדר, אני עם עוגות תמיד בסדר, לא משנה למי.

יפעת שאשא ביטון: לעשות את התהליך של הפרידה בצורה מסודרת גם זה בסדר, אבל זאת הנקודה שבה יכלו להעצים את הילדה ביוזמת בית-הספר, שהילדה בחרה, שהילדה רוצה להתחיל דף חדש, שהילדה רוצה שינוי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, היה אפשר למצוא במונחים מקצועיים אפילו יותר טובים את התהליך הזה.

יפעת שאשא ביטון: ואני שמה את הדוגמה הזו כאן כדי שנבין שלצד כל הרצון הטוב שלנו לייצר מסגרת, בסוף אנחנו מתנהלים מול מקרים פרטניים, ואם שם לא נדע לנהל את זה נכון, אז אנחנו או שנגיע לזה שזה כבר מפלצתי או שנאבד את הילדים האלה בדרך, ואתם עוד חברה שלמה, כי בסוף כולם – וראינו את זה גם בשקפים – כולם בסוף מושפעים מהתהליכים האלה שקורים.

יפעת שאשא ביטון: אז היה חשוב לי שזה יהיה כאן גם בחלל החדר, שנזכור שאלה הילדים שאנחנו מדברים עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אגב, הילדה פורחת בכיתה חדשה, פורחת, מאוד דומיננטית, מאוד מרוצה בעצמה, זאת אומרת, בתחושה האישית שלה אני חושבת שזה עשה לה רק טוב.

יפעת שאשא ביטון: אבל לחשוב על שבעת מדורי הגיהינום שהיא הייתה צריכה לעבור כדי להגיע למקום הזה, כשיש כאן מערכת שלמה מאחוריה שיכלה לצמצם את זה.

יפעת שאשא ביטון: היא יכלה לצמצם בזמן, היא יכלה לצמצם בתחושות, ולא ידענו לעשות את זה, אז חשוב לי שזה יהיה פה.

<הילה סגל: נעבור לטבריה.

<טינה ששון: בתאל היא היועצת, מלכת אסתר שלנו כמו שכולם רואים.

יפעת שאשא ביטון: נראית ילדה בעצמה.

<טינה ששון: נכון.

<טינה ששון: אני רוצה דווקא להתחיל מסיפור אישי שלי.

<טינה ששון: אני כילדה הייתי ילדה מבריקה, את זה רואים עד היום, זה ברור, דעתנית ברמה מעצבנת שעצבנה את כל המורים בלי יוצא מן הכלל, וחלקים שלמים שלי היו צריכים להישאר מעבר לגדר כשנכנסים לבית-ספר.

<טינה ששון: זה לא היה שלי.

<טינה ששון: בכיתה ז' החלטתי שאני אהיה מורה, ואחרת, ושהילדים עם כל החלקים, לכל אחד יש את אותו gauss עם דברים מעולים, דברים על הפנים, והרוב באמצע.

<טינה ששון: והמטרה, קודם כול שכל אחד ידע שיש לו את הצדדים המאוד חזקים, ולא משנה כרגע מי הילד הזה.

<טינה ששון: יש דברים שהכנסתי לבית-ספר "ארליך" בטבריה.

<טינה ששון: למזלי המעולה, יחד עם תהליך שהעיר התחילה, עבר מצמיח עתיד, שלכל הילדים היו תוכניות אישיות וחלומות, ומתוכנית אישית לתוכנית לתוכנית פעולה וככה הלאה, ואנחנו הוספנו לזה בכל הכיתות בלי יוצא מן הכלל – לו אתה היית מנהל, איך היה נראה בית-ספר שלך?

<טינה ששון: והם אמרו המון דברים.

<טינה ששון: הם אמרו: מאוד בא לי לקשקש על השולחן בלי שיעירו לי, בא לי להתנדנד על כיסא בלי שיעירו לי.

<טינה ששון: כל מיני דברים.

<טינה ששון: והם היו צריכים לבוא עם תוכנית איך עושים את זה.

<טינה ששון: והחדר הראשון שרואים פה זה החדר שיצא בעקבות העבודה שלהם.

<טינה ששון: אז יש על השולחן – זה שולחן שהיה בחממה ואף אחד לא עשה אתו שום דבר – יש שם פורמייקה ואפשר לכתוב על השולחן.

<טינה ששון: אפשר לראות את זה גם משמאל, הם יכולים לכתוב, מצלמים, מוחקים.

<טינה ששון: היו כיסאות.

<טינה ששון: יש שם, אתם רואים את הכיסאות פיזיו, כדורי פיזיו?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<טינה ששון: אתה יכול לשבת על זה.

<טינה ששון: יש שם מגלשה שאתה יכול לשבת.

<טינה ששון: כל מיני צורות.

<טינה ששון: זה לקח בערך שלוש שנים עד שהמרחב הראשון עמד, וכל הזמן השאלה הייתה: רגע, זה יקרה או לא יקרה?

<טינה ששון: וכל הזמן האמירה שלי הייתה: אני לא מגשימת חלומות ולא שום דבר, לא יודעת להגיד, בואו נראה.

<טינה ששון: ביום שעמד המרחב הראשון קרה מהפך, גם למורים וגם לילדים.

יפעת שאשא ביטון: משנה את ה-mindset.

<טינה ששון: בדיוק.

<טינה ששון: קודם כול כולם אמרו בטבריה: יש דיאלוג אז גם אנחנו עושים את זה, יש תוכנית אישית, גם אנחנו.

<טינה ששון: על זה אף אחד לא יכול היה להגיד.

<טינה ששון: כשהסתכלנו על זה, בשלב מסוים אמרנו: לו בית-ספר היה נולד היום, ככה צריכה הייתה בעצם להיראות כיתה, כי יש שם הכול.

<טינה ששון: והמוטו שלנו הוא: כאן מעצימים ילדים ומורים לחיות באמונה פנימית שהם מסוגלים להביא את עצמם לעולם הזה במלואם.

<טינה ששון: אנחנו קודם כול מסתכלים על היש כמעט תמיד.

<טינה ששון: אין מועצת תלמידים שמישהו בוחר אותך, אתה יכול להגיד שאתה רוצה להרים יוזמה, לא משנה כרגע מהי, תכף נראה בסוף יוזמה שקשורה לזה, ואתה צריך להביא תוכנית עבודה ואתה רץ עם זה.

<טינה ששון: חדר "גוגל" הראשון שהראינו שם הוא בעצם חדר שיש לו שתי מטרות: אחת של יוזמות, והשנייה זה "מפצחים ביחד אתגר משותף", והכל תלוי מה האתגר.

<טינה ששון: זאת אומרת, את האתגר הילדים יכולים להביא, המורים יכולים להביא, יש שעות במערכת שאתה יושב שם.

<טינה ששון: בשלב הראשון זה היה מחוץ לשעות המערכת.

<טינה ששון: זאת אומרת, לא מחוץ לשעות המערכת, אלא שעה במערכת שהלכת לשם.

<טינה ששון: מי שבחר ללכת ל"גוגל" או לחדר "שחמט" או לכל מרחב אחר שהיה, ה"ציור", לא חשוב, הלך בשעה מסוימת לשם, הייתה שעת רוחב במערכת, בדרך כלל שעתיים רצופות, כי זה לא - - - כשאתה עושה שעה, אבל זה היה מחוץ למערכת.

יפעת שאשא ביטון: וזה בית-ספרי, כל התלמידים עשו את זה.

<טינה ששון: כן, בכל הכיתות בלי יוצא מן הכלל.

<טינה ששון: נקודת המוצא שלנו, שכל אדם שבא בשערי בית-ספר חייב להרגיש מוגן, ואנחנו נעשה כל שיידרש שזה יקרה.

<טינה ששון: שתיים, אנחנו בעצם הבירור מה אופי החברה שאנחנו רוצים לחיות בה, מה החלק של כל אחד בתוכה, מה בעצם יעזור לי שזה יקרה, ואנחנו עוברים על הסכמות.

<טינה ששון: אי-אפשר היום עם הילדים לבוא ולהנחית שום תוכנית מבחוץ.

<טינה ששון: אם זה לא משהו שהם מרגישים שיש להם חלק בזה זה לא עובד.

<טינה ששון: וזאת הייתה ההסתכלות מהתחלה.

<טינה ששון: גם עם הילדים האמירה כל הזמן הייתה: אל תחכו שדברים יתפתחו, שתפו גם בדברים שנראים לכם הכי קטנים והכי פחות משמעותיים, בוא תשתפו, מה יכול לקרות?

<טינה ששון: זאת האמירה שגם אם הדברים קורים אחר הצוהריים או בערב, בבוקר, הם יטופלו, אין שום דבר שיעבור וילד יגיד שהוא מרגיש או מצוין או הפוך, לא משנה – כי הם יכולים לבקש שיחה גם כדי להגיד שמצוין להם, לאו דווקא שקשה להם.

<טינה ששון: אבל כשהם באים לדבר על משהו שקשה, הם באים כשהוא הרבה יותר קטן, הוא עוד לא מגיע בכלל לרמה לא של חרם ולא נידוי וכל מיני.

<טינה ששון: תכף נגיע גם מתי שכן.

<טינה ששון: והמענה הוא לא כזה שאני יודעת להגיד מראש תמיד איך הוא ייראה.

<טינה ששון: התוכנית שנראה פה שבתאל כתבה היא תוכנית שבאה מתוך השטח.

<טינה ששון: זה היה הצורך, בהתחלה זה היה 13 מפגשים, והיום זה כבר שמונה מפגשים, כי כבר כיועצת היא עשתה שינוי.

<טינה ששון: אני תכף אעביר אליה.

<טינה ששון: היא התחילה אותה בכלל כמחנכת כיתה.

<טינה ששון: השלב הראשון, היו שתי כיתות ו', אחת של חינוך מיוחד ואחת רגילה, במסיבת הסיום הם היו כיתה אחת בעצם, אף אחד לא ידע מיהו מה.

<בתאל אשר-קקון: רגע, ברשותכם, אני מחזירה אחורה, בתמונה כאן משמאל יושבים כאן גם תלמידי חינוך מיוחד וגם תלמידים מכיתה רגילה, עובדים ביחד על יוזמה, ומפתחים.

<בתאל אשר-קקון: אני רגע אחד נכנסת לדברייך, ואני ממשיכה.

<טינה ששון: מצוין, נהפוך הוא.

<בתאל אשר-קקון: כשהגעתי לבית-הספר לפני כחמש שנים הדבר הראשון שטינה המנהלת שאלה אותי זה מה החלום שלך.

<בתאל אשר-קקון: אז אני כמורה לחינוך מיוחד בהכשרתי אמרתי:

<בתאל אשר-קקון: החלום שלי שהתלמידים בחינוך מיוחד לא ירגישו שונים, שהם ירגישו שווים בין שווים, וזו הייתה בעצם תחילת התוכנית שלי כמחנכת, לעבוד בשיתוף פעולה עם הכיתה השנייה ולייצר שיתוף פעולה ככיתה אחת.

<בתאל אשר-קקון: ומשם טינה תמשיך, ואז אני אגיע לתוכנית.

יפעת שאשא ביטון: רק תנסו להתמקד במקומות של המשברים.

יפעת שאשא ביטון: את הפדגוגיה אני מבינה והיא מקסימה, והרעיון של לבנות אקלים בית-ספרי וסביבה שבעצם תאפשר טיפול בכל המשברים שעלולים להיות בדרך היא חשובה, אבל בואו ננסה רגע לגעת, ברשותכם.

<טינה ששון: עוד רגע בתאל תעבור לתוכנית עצמה שהיא עושה.

<טינה ששון: בעצם בתאל מנגישה את החומרים של התוכנית למחנכות, והמחנכות מעבירות בכיתה.

<טינה ששון: מחנכת שמאתרת מצבים, תלמידים שדורשים התערבות, יחד עם בתאל הם עושים חשיבה מה סוג המענה ואופן הטיפול.

<טינה ששון: חלק מהטיפול עובר לבתאל, חלק מהטיפול היא מחזירה אל המחנכת איך לעשות את זה.

<טינה ששון: יש ישיבת צוות כל יום שלישי, אחת לחודש בערך מתקיים בעצם דיון על הנושא הזה עם הצוות הכולל, גם עם המחנכים וגם עם מורי המקצוע, כדי שבסופו של דבר תהיה שפה אחת של כולם.

<טינה ששון: בתאל תדבר על התוכנית עצמה, ואז נלך למה שעושים כשיש משבר.

<בתאל אשר-קקון: בעצם התחלתי את התוכנית כמחנכת וסטודנטית לייעוץ חינוכי על איזשהו תלמיד שהרגשתי שיש לו קצת יותר דחייה חברתית, ובעצם התוכנית הייתה יותר ארוכה, של 13 מפגשים, בכלל בהגדרה של מה זה חבר באופן כללי, מה אנחנו רוצים שיהיה חבר.

<בתאל אשר-קקון: קודם כול לדבר על מה היחסים שאנחנו רוצים, מה אנחנו מצפים ממנו לפני שאנחנו מגיעים לחרם או לדחייה חברתית.

<בתאל אשר-קקון: קודם כול להתחיל במה זה חבר, מה אני מצפה ממנו, מה אני רוצה שיהיה.

<בתאל אשר-קקון: כרגע אני יועצת שנה ראשונה, זיקקתי את התוכנית לשמונה מפגשים שכך כל המחנכות תוכלנה להעביר לכיתות, כמובן בפעילויות המותאמות לכל שכבת גיל.

<בתאל אשר-קקון: אבל עדיין הנושאים המרכזיים הם: הגדרת המושג חבר, לאחר מכן דיברנו על נושא של מקובלות חברתית.

<בתאל אשר-קקון: בעצם המטרה להבין מהי מקובלות חברתית לעומת אי מקובלות חברתית.

<בתאל אשר-קקון: ליצור את ההבחנה בין אי מקובלות חברתית לנידוי חברתי.

<בתאל אשר-קקון: איך התלמידים בעצם יוצרים יחד אתם את ההסכמות הללו להבנה של מה זו כל הגדרה בחברה.

<בתאל אשר-קקון: רק לקראת המפגשים האחרונים דיברנו על נושא של שיימינג ובריונות ברשת כי זה נושא שמקדים לחרם.

<בתאל אשר-קקון: אנחנו רואים שזה הרבה פעמים דבר שיוצר או מוביל לחרם בכיתות, אז קודם כול לדבר על זה, מה זה אומר.

<בתאל אשר-קקון: ובמפגש האחרון דיברנו בעצם על חרם, וכמובן שכאן נכנסה האמירה הכי משמעותית שחרם הוא מעשה אלים שאינו מתאפשר בבית-ספרנו.

<בתאל אשר-קקון: אז מלבד תוכנית שאנחנו מעבירים במקום הזה, וגם נשמע את התלמידים, גם להבהיר שחרם לא יכול להתקיים בבית-ספרנו.

<בתאל אשר-קקון: ולקראת הסוף יוצרים אמנה חברתית של איך אנחנו מונעים חרם, איך אנחנו בכלל יוצרים מקום כזה שכולם מרגישים בנוח, כולם מרגישים טוב בכיתה, שווים בין שווים.

יפעת שאשא ביטון: בתאל, אני רוצה רגע לשאול אותך, ברשותך, כי יש לנו עוד הרבה אנשים שצריכים להציג.

יפעת שאשא ביטון: זה מצוין, זאת אומרת, אני לא באה רגע להמעיט, אבל זאת תוכנית, שמונה מפגשים, בונים אמנה, היא יכולה להיות גם יפה, ואני מניחה שהיא גם תהיה תלויה בכל בית-הספר, ואת מכירה את התלמידים, נכון?

יפעת שאשא ביטון: את נמצאת שם, והם ראו, כן, יופי, נכון, חרם זה דבר אלים.

יפעת שאשא ביטון: יוצאים החוצה: את עם הטלי הזאת לא מדברת כי היא עשתה לי ככה וככה, או הטלי הזאת – טלי זה שם קוד.

יפעת שאשא ביטון: בסוף, בסוף איך הופכים את זה לאורח חיים בבית-הספר?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה קורה כשבפועל אתם שומעים על סיטואציה שבה יש חרם או נידוי או פגיעה בתלמיד או בתלמידה, מה אתם עושים עם זה?

יפעת שאשא ביטון: איפה הילדים האלה שעברו את התוכנית – מגויסים או לא מגויסים?

יפעת שאשא ביטון: איפה הצוותים בעצם – משתמשים בכלים או לא משתמשים?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה קורה בפועל?

<טינה ששון: אני רוצה ללכת דווקא לשלוש השורות האחרונות בדף הזה של אופן ההתמודדות.

<טינה ששון: בעצם, המסר המרכזי לילדים האלה, שאדם שמנסה להוציא מישהו מהחברה מוצא בעצמו מהחברה.

<טינה ששון: זה נשמע כאילו משפט מאוד מאוד קשה, אבל יש בו עבודה גם עם הילד עצמו, עם המחנכת, ועם ההורים, ועם הקבוצה של הילדים, אם זו קבוצה של ילדים.

<טינה ששון: ילד יכול להגיד: כן, אני לא מדבר אתו, אבל אחרים גם לא מדברים אתו, אבל זה לא קשור אלי.

<טינה ששון: אין לא קשור אלי.

<טינה ששון: זאת אומרת, לשים על השולחן ולא לתת לברוח לשום מקום, כי היום רוב ההתנהגויות הן יותר מתוחכמות מאשר שחור ולבן.

<טינה ששון: זה ממש ממש לא כזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<טינה ששון: ולכן, ההורים יודעים שאם משהו קורה אחר הצוהריים הם מצלמים את המסך, שולחים אלי, אל המחנכת, אל היועצת, לא משנה מה, יטופל בבוקר.

<טינה ששון: ילדים יודעים, הם לא חייבים לבוא, הם יודעים, נניח שיש ילד בהפסקה שקשה לו פתאום לבד, הם יבואו להגיד.

<טינה ששון: בחיים אני לא אגיד: יעל אמרה לי.

<טינה ששון: בחיים לא.

<טינה ששון: אני אבדוק אתה, כי הרבה פעמים הפכת להיות המלשן, ואנחנו מדברים מאוד על הקטע של דיווח.

יפעת שאשא ביטון: אף-על-פי שצריך להוציא מהטרמינולוגיה את העניין הזה של הלשנה ולהכניס את העניין של הדיווח, שזה משהו שכבר הרבה שנים - - -

<טינה ששון: נכון, נכון.

<טינה ששון: אז זה חלק מעולם המושגים, אבל עדיין בתוך האמירה, נניח שאני שואלת אותו: מי היה שם בסביבה?

<טינה ששון: מי היה המבוגר שם?

<טינה ששון: מי עוד היה שם?

<טינה ששון: ואז אני באה אל הילד עצמו, בכלל לא עם הילד השני, בלי להגיד שום דבר, ואומרת לו: תשמע, זה הגיע אלי.

<טינה ששון: יש שם מספיק אנשים כדי שאני אוכל להגיד את זה בלי שהילד ירגיש רע לבוא ולספר, ואז הם באים ומספרים.

יפעת שאשא ביטון: ונעשה גם תהליך במקביל עם מי שנפגע?

<בתאל אשר-קקון: כן.

יפעת שאשא ביטון: כי את יודעת, הילדים שלנו באמת מתוחכמים, באת וכעסת עליו, עכשיו הוא יעשה דווקא וזה יכול להיות יותר גרוע.

<בתאל אשר-קקון: קודם כול נעשים שני תהליכים, גם עם הפוגע וגם עם הנפגע, שאם זה התאמה, ואם זה עבודה על מיומנויות חברתיות, ואם זה לתת את המקום שלו בכיתה, אם זה משהו שאני נתתי, אז ליצור איזשהן פעילויות שהוא מעביר, נותנים לו מקום, נותנים לו במה.

<בתאל אשר-קקון: זאת אומרת, זה גם פה וגם כאן.

<בתאל אשר-קקון: כמובן שזה גם במקום הקבוצתי, גם במקום האישי, גם במקום הכיתתי, לתת את כל המענים גם מול ההורים, לא רק עם הילדים עצמם.

<טינה ששון: אני חושבת שגם לנסות לזהות רגע מה המקום שמביא את הילד למקום הזה.

<טינה ששון: אתמול הייתה לנו שיחה בבוקר על ילד בכיתה ג' בחינוך המיוחד.

<טינה ששון: כל כך חשוב לו שיהיו לו חברים שהוא יוצר מצב שנוח מאוד להתנגש בו במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: לנצל אותו.

<טינה ששון: בדיוק.

<טינה ששון: אז חלק מהעבודה היא איך אתה יוצר לך את החברים לא מהמקום שאתה אומר: תהיה חבר שלי, תהיה חבר שלי.

<טינה ששון: זאת אומרת, גם לראות רגע, לפעמים זה משהו לא גדול שכשאתה מפצח אותו עם הילד, נותן לו כלי, זה נראה אחרת.

<טינה ששון: זה בעצם העניין.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לבית-ספר "ארליך" בטבריה.

<הילה סגל: יש עוד שני בתי-ספר.

יפעת שאשא ביטון: נצטרך לעשות את זה ממש קצר.

<הילה סגל: יש את בתי-הספר שהגיעו מרמת-הגולן ומראש-פינה, הצפון הרחוק.

יפעת שאשא ביטון: זה ברור.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לתת לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה רגע לסכם, אני חושבת ששתי אמירות מאוד בולטות וחשובות, וצריך לתרגם אותן הלכה למעשה, זה העניין של לטפל בדברים כשהם עוד קטנים, ואמרנו את זה גם מקודם, והעניין של מה שקורה אחרי הצוהריים הוא גם עניינו של בית-ספר.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזאת אמירה שהיא לא מובנת מאליה, בטח לא בשיח שאנחנו מנהלים בשבועות האחרונים לגבי מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזו אמירה מאוד מאוד חשובה שבסוף אנחנו מדברים יפה על הרצף ועל הרצון לראות את הילד מהבוקר עד הבוקר שאחרי.

יפעת שאשא ביטון: והיום כולם מדברים את השפה הזו, פעם רק בודדים דיברו אותה, אבל זה גם צריך להיות הלכה למעשה, ואני מאוד מברכת על זה שזו התפיסה.

<הילה סגל: גם בחוזר מנכ"ל יש לנו פרק חדש בחוזר שיצא אחרון על אירועים שקורים מחוץ לשעות בית-הספר.

<הילה סגל: זה טריקי, זה לא שיש שם סמכות מלאה של בית-הספר, אבל יש לבית-ספר בהחלט - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה העניין, שבית-הספר לא מתעלם, ובית-הספר רואה את הילד כמשהו שלם.

<הילה סגל: חד-משמעית, אחריות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו חלקי רק מהשעה שהוא נכנס לבית-הספר ועד השעה שהוא עוזב את בית-הספר.

<הילה סגל: פרק בתוך חוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: וזאת אמירה מאוד משמעותית.

יפעת שאשא ביטון: לפחות לי כאשת חינוך זה היה נראה מאוד מובן מאליו, ודווקא משיח שעלה בשבועות האחרונים אני מבינה כמה שהאמירה הזו היא חשובה ומשמעותית, והיא לגמרי לא מובנת מאליה, ואני חושבת שזה יפה שהיא ככה פחות או יותר במרכז השולחן.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואז אנחנו עם בתי-הספר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

מסעוד גנאים: בוקר טוב לכולם, אין ספק שהנושא מאוד חשוב וכאוב גם, כמורה לשעבר וכאבא, אבל כמורה לא הייתה לנו לא את התוכניות האלה ולא את האמצעים ולא את המרחבים, לכן חשוב לשמוע מנציגת משרד החינוך כמה בתי-ספר הם באמת בתוכניות האלה וגם עושים אותן, וכמה למשל בחברה הערבית, אני גם מעוניין לדעת אם יש לכם איזו סטטיסטיקה כמה בתי-ספר גם שם.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו אפילו נציגים פה.

מסעוד גנאים: איפה?

מסעוד גנאים: יעטיכ אלעאפיה, ג'ולן?

מסעוד גנאים: מג'דל שמס או מסעדה?

<לורין חסן בטחיש: בוקעתא.

מסעוד גנאים: אה, בוקעתא, אהלן וסהלן.

מסעוד גנאים: בסדר גמור.

מסעוד גנאים: אני חושב שכאשר מדברים על האלימות הגואה בחברה שמגיעה עד רצח, הטיפול בזה מהגילאים האלה, אפילו מגיל יותר צעיר, משום שבית-הספר – לפעמים אנחנו עומדים או שבית-הספר הופך לראי שמשקף את מה שיש בחברה וזה איום, או שהוא ראי שמתקן את העיוותים שיש בחברה וברחובות שלנו בבתים שלנו.

מסעוד גנאים: לכן, לתוכניות האלה חשוב שיתוף הפעולה של ההורים, של השלטון, של הרשות.

מסעוד גנאים: בלי שיתוף פעולה בוודאי אי-אפשר להוציא תוכניות כאלה.

מסעוד גנאים: גם לדעת שיש בתי-ספר – אני מסייר לפעמים בבתי-ספר בחברה הערבית – יש בתי-ספר שהם טובים ומתאימים, אבל יש בתי-ספר שאין בהם את הרווחה הזו של מרחבים שיכולים לעשות הכול, כי בקושי יש להם כיתות כדי ללמד את התלמידים.

מסעוד גנאים: אני רוצה לחזק את ידיכם בקשר לתוכניות האלה שבאמת בסוף יכולות לעמוד מול התופעה הקשה והמסוכנת הזו, וגם אני מצטרף לשאלה מה הלאה?

מסעוד גנאים: מה עם הילדים האלה?

מסעוד גנאים: הסתיימה התוכנית, אחר כך מה קורה?

מסעוד גנאים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: וזה הרעיון, אמרתי, שזו לא תהיה תוכנית ולא יהיה פרויקט, שזה יהיה אורח חיים.

יפעת שאשא ביטון: אם זה לא יהיה אורח חיים אנחנו לא באמת נצליח להשיג את מה שאנחנו רוצים, ואני מקווה שזה המסר שיצא גם החוצה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: בית-ספר בוקעתא עכשיו.

<הילה סגל: ואחר כך בית-ספר מראש-פינה.

<לורין חסן בטחיש: גאווה לנו להשתתף בדיון.

<לורין חסן בטחיש: תרשו לי לשתף בחוויה אישית קצרה.

<זאב גולדבלט: קודם מי את, מאיזה בית-ספר?

<לורין חסן בטחיש: כן, תודה רבה.

<לורין חסן בטחיש: לורין בטחיש, יועצת חינוכית מבוקעתא.

מסעוד גנאים: איפה הדובדבנים?

<לורין חסן בטחיש: בפעם הבאה.

<לורין חסן בטחיש: יקירתי, חילוי נאסר רכזת פדגוגית בבית-הספר.

<לורין חסן בטחיש: אשתף בחוויה אישית קצרה.

<לורין חסן בטחיש: בשנת 1982 כשיצא חוק סיפוח רמת-הגולן, החוק יצר קרע בתוך החברה שגרם לנידוי ולחרם חברתי ודתי בין התושבים הדרוזים ברמת-הגולן לבין הפרו-סורים לאזרחים, והנידוי גרם לניתוק כל קשר חברתי אפילו בשמחות, ושלא תדעו, גם בצער ברגעים הכואבים.

<לורין חסן בטחיש: ואני בת למשפחה שהתמודדה עם הנידוי החברתי והדתי, ובזכות המשפחה שלי והתמיכה כוחנו היה באחדותנו, וההורים שלי מאוד השקיעו בבניית חוסן נפשי, בלתת לנו תמיכה, הכלה, אהבה, עד שגדלנו.

<לורין חסן בטחיש: והיום אנחנו משתפים.

<לורין חסן בטחיש: בגלל זה המודל הבית-ספרי והכיתתי כמשפחתי, משם היה הרעיון.

<לורין חסן בטחיש: בעבודה משותפת עם המפקחת, היועצים, משרד החינוך שמעשיר אותנו בכל התוכניות, ומנהיג בית-הספר מרואן שמס עם ראש פתוח, צוות מדהים, ראינו שמאוד חשוב לעבוד על תחושת סיפור ולהטמיע את ערך השייכות החברתית בקרב הילדים שלנו, ולהפוך את זה לאורח חיים.

<לורין חסן בטחיש: לכן, פיתחנו מודל רב שכבתי, שעתיים במסגרת כישורי חיים, שעה אחת מוקדשת לתוכנית "אני שומר או שומרת על עצמי", שם עדיין הילדים בתחילת דרכם, השורשים של השתל הקטן מעמיקים עמוק דרך פעילויות הילדים חווים את השמירה על המרחב האישי שלהם.

<לורין חסן בטחיש: הם מכירים את הזכויות והחובות שלהם, הם לומדים אסטרטגיות איך לומר "לא", זו הזכות שלי, אל תתקרב, במקביל לומדים לכבד את המרחב האישי של האחר, וכך מטמיעים בקרבם שאנחנו לידם כל הזמן אם תפנו לבקש עזרה בזמן מצוקה.

<לורין חסן בטחיש: עוברים לשכבה ב', ג', ד', תוכנית של המשרד "גיבורי אל", שחברי גם שיתפו בה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שזה ארצי בכיתות ג', ד'?

<הילה סגל: זו תוכנית שהיא לבתי-ספר יסודיים, אבל בכיתות ג', ד' זו תחילת האפשרות לדבר על הדינמיקה החברתית, אז זה מתבקש.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<לורין חסן בטחיש: פה מגבירים בילדים את תחושת האחריות האישית קבוצתית ומעוררים בהם את תחושת האמפטיה כלפי האחר, לעזור לאחר, תלמיד למען תלמיד מושיטים יד.

<לורין חסן בטחיש: אם אתם רואים השתיל כבר צמח ויד מושיטה יד ועוזרים אחד לשני.

<לורין חסן בטחיש: הם לומדים את כל התפקידים שיש בקבוצה ואיך לעזור לקורבן ואיך למגר את הבריון, שגם הוא במצוקה בעצם.

<לורין חסן בטחיש: וכל תלמיד שמשתף פעולה מקבל תעודת גיבור אל.

יפעת שאשא ביטון: ואם הוא לא משתף פעולה אז הוא רק לא מקבל תעודה?

<לורין חסן בטחיש: כולם משתפים כי כולם מתלהבים מזה, וגם כדור, שיש לו יכולת שליטה עצמית, ואז ככה דרך גיבורי האל שהם עובדים בהפסקות אנחנו יכולים להגיע לכל תלמיד שהוא כן במצוקה.

<לורין חסן בטחיש: מתחילים לעזור אחד לשני בתוך בית-הספר.

<לורין חסן בטחיש: יש לנו שתי תוכניות לשכבות ה', ו' שאנחנו מעבירים, שזו תוכנית מגשרים, ילדים עוברים הכשרה איך לנהל קונפליקטים.

<לורין חסן בטחיש: גם עושים להם תוכנית, יש לנו 15 מגשרים ברחבי בית-הספר, בכל שבוע תוכנית שבועית שמתחלפים, ועיקר העבודה שלהם היא להפעיל ילדים, ילדים שקשה להם או לבד הם שם לידם, וגם פונים לבקש עזרה מהגדולים.

<לורין חסן בטחיש: ובטח שלומדים איך לנהל קונפליקטים, איך לעזור לאחרים.

<לורין חסן בטחיש: בסוף ראינו שיש צורך לקיים מרחב שיש בו פעילות חברתית נטו שהילד יתנסה בה.

<לורין חסן בטחיש: ואני אתן לחברתי חלוי שהייתה אחראית, שהיא גם עברה הכשרה במודל עוצמה, והיא ליוותה קבוצה נבחרת כמשפחה.

יפעת שאשא ביטון: ממה שאני רואה אתם בעצם מכסים את כל בית-הספר בסופו של דבר, מכיתה א' ועד כיתה ו', כל אחד מהמקום שלו.

<לורין חסן בטחיש: הכול, בשעה קבועה, זה אורח חיים בתוך בית-הספר שאנחנו מנהלים.

<חלוה נאסר: אתם שמים לב גם שהמודל הזה, התוכניות לא צריכות כסף.

<חלוה נאסר: זה כאילו שאנחנו צריכים להסתפק במה שיש לנו.

<חלוה נאסר: אם אין לנו כסף ואין לנו משאבים אז יכולים לשנות, רק צריך יצירתיות ושהמורים יחשבו על מודלים ותוכניות שאפשר לבצע בבית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: כחלק מהמשאבים שניתנים.

יפעת שאשא ביטון: הרי המשאבים האלה ניתנים, צריך פשוט לדעת להשתמש בהם.

<חלוה נאסר: נכון, הם ניתנים, זה מה שנתון.

<חלוה נאסר: דיברנו על מועצות מקומיות ומה שאפשר לתת.

מסעוד גנאים: כן, על שיתוף הפעולה של הרשויות, מההורים.

<חלוה נאסר: כן, שיתוף הפעולה.

<חלוה נאסר: לפעמים אין שיתוף פעולה עם הרשות המקומית, אבל יש לנו תוכניות ממשרד החינוך שאפשר, שזה נמצא ואפשר לעשות מזה כמה שאנחנו יכולים.

<חלוה נאסר: אני אדבר על נבחרת בצמרת?

יפעת שאשא ביטון: את רוצה לומר במשפט?

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לך?

<לורין חסן בטחיש: כן, חשוב.

<לורין חסן בטחיש: זה המרחב.

<חלוה נאסר: כן.

<חלוה נאסר: אני בתור מנחה של קבוצה, קודם כול זה מאוד קשה לעבוד עם ילדים ולהיות עקבית.

<חלוה נאסר: זה מאוד קשה, אבל בסופו של דבר כשרואים את התלמיד שנוח לו בבית-הספר, שהוא בא מכל הלב, שהוא נותן ושהוא מחייך, בסוף אני אומרת שזה בסדר גמור ואני מרוצה מעצמי.

יפעת שאשא ביטון: מקרים של אלימות חברתית – אני בכוונה אומרת אלימות חברתית, ולא פיזית, כי זה בדיוק המקרה של החרם – פוחתים אצלכם?

יפעת שאשא ביטון: הם מטופלים על-ידי הצוות?

יפעת שאשא ביטון: על-ידי התלמידים?

<לורין חסן בטחיש: אפילו על-ידי גיבורי אל שהם מתגייסים כמשפחה נגד הבריון.

<חלוה נאסר: גם וירטואלית וגם פיזית.

<לורין חסן בטחיש: ברמה הווירטואלית וגם ברמה הפיזית.

<לורין חסן בטחיש: אני רוצה רק לשתף לגבי הנבחרת בצמרת שמשתפת שני עקרונות, עיקרון נבחרת - - -

מסעוד גנאים: את גיבורי העל אתם בוחרים?

מסעוד גנאים: הכוונה גיבורי על שמות?

<חלוה נאסר: אל, אל.

<לורין חסן בטחיש: גיבורי אל, אל תפגע.

יפעת שאשא ביטון: אל באל"ף, כאילו אל, אל תעשה, אל תחרים, אל תפגע.

מסעוד גנאים: אה, חשבתי על.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף הם גיבורי העל שלנו, כן.

<זאב גולדבלט: כאלה יש רק בכנסת.

<חלוי ג'אדו פרחאת/ נאסר: אם אתה מורה בערבית, כאילו אל (אומרת דברים בשפה הערבית).

מסעוד גנאים: אה, אל, בסדר.

מסעוד גנאים: ברור.

מסעוד גנאים: חשבתי על.

<לורין חסן בטחיש: אני במקור מורה לחינוך גופני, המשחק וכל הפעילויות החברתיות מאוד חשובות בטיפול, אז הנבחרת היא בעצם משפחה קטנה שאחד מכיל את השני בה, מקבלים אחד את השני, עובדים ביחד להשגת יעד חברתי.

<לורין חסן בטחיש: במקביל עוברים הכשרה לפי מודל העוצמה.

<חלוה נאסר: נכון, אפר"ת.

<לורין חסן בטחיש: של המשרד.

<הילה סגל: שיודעים להתמודד עם בעיות התנהגות.

<לורין חסן בטחיש: זה מקנה יכולת שליטה עצמית וויסות רגשי בקרב ילדים.

<לורין חסן בטחיש: והם לומדים לפי מודל אפר"ת, לפי התפיסה החיובית, לראות את הדברים חיובי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבכלל תלמידים הם שגרירים מצוינים במערכת ואפשר לעשות אתם יופי של עבודה, כי בסופו של דבר הם לא רק עוברים תהליך על עצמם, הם גם מקרינים אותו החוצה.

יפעת שאשא ביטון: וכשבא אליך מישהו מקבוצת השווים שלך ונותן לך את המשוב השלילי, לצורך העניין, או מגייס אותך להתנהגות אחרת, הרבה יותר קל הרבה פעמים מאשר כשזה בא מעולם המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: ואני רואה שיש יותר ויותר בתי-ספר שכן עושים את תוכנית המגשרים, ומגייסים בעצם תלמידים לא רק בתוכנית הזו, גם בתוכניות אחרות שיהפכו להיות נאמני חצר ונאמנים כאלה, ובסוף הקהילה עצמה הופכת להיות נאמנה של איזושהי תרבות חיובית, וזה כבר לבד יכול לעשות את העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לבית-ספר וילקומיץ, ואחר כך נשמע את י..

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אסנת רון רסקי: אני אתחיל מסיפור אישי.

<אסנת רון רסקי: לפני חמש שנים היה אצלנו בבית-הספר אירוע חרם לא פשוט, לא באינטרנט, לא בווטסאפ, אלא פשוט בכיתה.

<אסנת רון רסקי: מלכת הכיתה הוחרמה על-ידי מספר שתיים הטוענת לכתר, אירוע מאוד מעניין מבחינתנו.

<אסנת רון רסקי: ילדה מאוד מאוד מאוד חזקה, חיובית, שעברה תהליך חרם לא פשוט, לא עזרו השיחות, לא עם ההורים של זו ולא עם ההורים של זו, ולא העונשים, ולא הקווים האדומים.

<אסנת רון רסקי: זה היה תהליך מאוד מאוד מאוד ארוך, ויצאנו מהתהליך הזה בהבנה שיש משהו שאנחנו לא מבינים, שיש משהו שאנחנו צריכים ללמוד ולעשות אחרת.

<אסנת רון רסקי: ותוך כדי חיפוש הגענו לעמותת "מצמיחים", יש כאן נציגה שאחר כך תציג את הדברים שלה, והתחלנו ללמוד יחד עם מנחה מעמותת "מצמיחים".

<אסנת רון רסקי: חשוב לי לומר שהעבודה אצלנו בבית-הספר היא עבודה של כל הקהילה, במקרה שלנו הרשות כן מחוברת, יש את אגף מצילה, לא אגף, יש רכזת מצילה ביישוב שהיא שותפה לתהליך, היא תורמת משאבים לתהליך, ואני גם אסביר איך.

<אסנת רון רסקי: בית-הספר שלנו הוא בית-ספר קטן, מונה 224 ילדים שלומדים בתשע כיתות.

<אסנת רון רסקי: ילדים עם מורכבויות כמו בכל מקום.

<אסנת רון רסקי: יש לנו כיתה אחת על אזורית לילדים עם בעיות התנהגות קשות שהם חלק מתוך בית-הספר לכל דבר, שותפים לכל התהליכים, ועוד כיתה נוספת ללקויות למידה.

<אסנת רון רסקי: ושאר הכיתות הן כיתות עמוסות, כיתות של מעל 30 תלמידים עם מורכבויות כאלה ואחרות.

<אסנת רון רסקי: הבעיה שזיהינו שילדים לומדים מהר מאוד שלחכם יש הרבה כוח, ושהוא עשוי לתגמל.

<אסנת רון רסקי: הכלי הזה של החרם עשוי לתגמל ילדים מבחינה חברתית ולהעלות את מעמדם החברתי.

<אסנת רון רסקי: כשאני מחרים מישהו אני עולה, אני מקבל בונוס, אני מקבל חיזוק על המקום הזה.

<אסנת רון רסקי: וככל שהקורבן שאני מחרים מעמדו החברתי יותר גבוה, אז התגמול שלי הוא יותר משמעותי.

<אסנת רון רסקי: ואז בעצם נפל לנו האסימון איך מלכת הכיתה הוחרמה, איך הגיעו בכלל למקום הזה שילדה כל כך חזקה – לשמחתנו, זאת הייתה ילדה מאוד חזקה שהצליחה לעמוד ונשארה בכיתה, ונגמר החרם והצלחנו לפתור את זה.

<אסנת רון רסקי: אבל אני חייבת לומר שזה לקח זמן.

<אסנת רון רסקי: התגמול על החרמה הוא תגמול חברתי מאוד משמעותי, וילדים מכורים למעמד החברתי.

<אסנת רון רסקי: ואם אין אלטרנטיבה של תגמול חברתי אחר הילד ימשיך להחרים, ולפעמים גם אם נעניש וגם אם ההורים שלו ידברו אתו – במקרה שההורים מוכנים לשתף פעולה, כשהרבה פעמים ההורים מאוד מוכנים למקום הזה שהילד שלי יהיה במעמד חברתי גבוה, אוקיי, אז הוא מחרים, אבל סך הכול הם רואים את הצדדים החיוביים.

יפעת שאשא ביטון: יש צדדים חיוביים שם, הוא מצליח לסחוף אנשים ויש לו כוח והוא כריזמטי.

<אסנת רון רסקי: הם רואים את הצדדיים החיוביים.

<אסנת רון רסקי: נכון, הוא כריזמטי, לוקח את הכוח למקום טוב, אבל בסך הכול הילד שלי בסדר, בדיוק.

<אסנת רון רסקי: וזה לא פשוט לעשות את המהפך הזה אצל ההורים, ועונשים והטפות לא תמיד עוזרים.

<אסנת רון רסקי: אז מה עושים?

<אסנת רון רסקי: איך בעצם פותרים את הסוגיה הזאת?

<אסנת רון רסקי: הבנו ביחד עם עמותת "מצמיחים" שחייבים לייצר מנגנון מתגמל חזק ומשמעותי יותר להתנהגויות חיוביות מצמיחות בקרב ילדי הכיתה, וחייבים להעצים את הילדים שיש להם מודל התנהגות אחר, את המודל החיובי.

<אסנת רון רסקי: זה לא פשוט.

<אסנת רון רסקי: בעצם איך מייצרים ילד מצמיח?

<אסנת רון רסקי: האם יש איזשהו מתכון לעשות דבר כזה בכיתה?

<אסנת רון רסקי: אז באופן כללי כשאנחנו אומרים מה זה ילד מצמיח?

<אסנת רון רסקי: זה ילד שנעים להיות בקרבתו, שגורם לי להרגיש בטוח ושייך.

<אסנת רון רסקי: מה שאתם רואים פה זה לוח מינואר, במקרה המורה צילמה לי והיה לי את זה, כי לא חשבנו שנבוא לפה ונצטרך להראות לכם עדויות, אבל יש כאן סיכום של שיח בכיתה א', של מה זה ילד מצמיח.

<אסנת רון רסקי: איזה התנהגויות, שואלים את הילדים, מה זה ילד שגורם לך להרגיש בטוח בקרבתו?

<אסנת רון רסקי: מה זה ילד שגורם לך להרגיש שייך?

<אסנת רון רסקי: אז זה ילד שמחמיא לחברים, לכולם; ילד שמשחק בצורה נעימה; עוזר לכל הילדים; ילד שיודע להשלים, לפייס; ילד סלחן; ילד שמוותר; ילד שדואג לקבל חיוכים, שדואג לשמחה בלב; ילד שמחייך; ילד שמשתף במשחקים; ילד שרואה מי לבד ודואג לשתף אותו; ילד שמחבק כשרוצים בזה; ילד שאכפת לו מהמורה; ילד שמתקשר לילדים חולים; ילד ששומר על החברים הקרובים והרחוקים, בסוגריים, לא מרביץ.

<אסנת רון רסקי: בכיתה א' עוד אין חרמות ונידויים, האינטראקציות הן רק בתחילת הדרך, אבל כבר מתחילים להנחיל את האמירות האלה.

<אסנת רון רסקי: כל יום כשילדים חוזרים מההפסקה ב-א', המורה לא מתחילה את השיעור, היא שואלת על ההפסקה.

<אסנת רון רסקי: למי היה נעים היום בהפסקה?

<אסנת רון רסקי: והילדים צריכים להרים את היד.

<אסנת רון רסקי: למי היה היום לא נעים בהפסקה?

<אסנת רון רסקי: מי גרם לך להרגיש היום נעים בהפסקה?

<אסנת רון רסקי: מי גרם לך?

<אסנת רון רסקי: תספר לנו מה הוא עשה.

<אסנת רון רסקי: אותו הילד שהתנהג בהתנהגות מצמיחה, כי הילדים כבר יודעים את הטרמינולוגיה, אותו ילד מועצם באותו רגע בצורה בלתי רגילה.

<אסנת רון רסקי: ואת השם של הילד שלא התנהג יפה אנחנו לא אומרים, אבל שואלים את הילד מה הוא עשה.

<אסנת רון רסקי: ואז שואלים את הכיתה: מה יש לכם לומר על ילד שלא משתף ילדים אחרים?

<אסנת רון רסקי: והילד שומע מקבוצת השווים שלו בעצם מה הם חושבים עליו.

יפעת שאשא ביטון: כשהם יודעים מי זה.

<אסנת רון רסקי: בלי בעצם שהמורה הטיפה מוסר, בלי בעצם שהענשנו.

<אסנת רון רסקי: הוא קיבל מסר מאוד ברור: חמוד, ההתנהגות שלך לא מקובלת כאן בתוך ההתנהלות.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

<אסנת רון רסקי: זה במקרה, אתם לא יכולים לראות את זה כי היא צילמה לי את זה, זה תלוי בכיתה, כל ילד יכול למצוא את עצמו כילד מצמיח בתחום אחר.

<אסנת רון רסקי: כשאנחנו מדברים על ילד מצמיח אנחנו מדברים על כל מיני, על ילד מצמיח בכדורגל ומגדירים, בונים מה זה ילד מצמיח בכדורגל, חוזרים ממשחק כדורגל, המחנכת מדברת עם הילדים: בואו תספרו לי מי הצמיח היום.

<אסנת רון רסקי: מי הצמיח אותך?

<אסנת רון רסקי: והילדים האלה מקבלים המון המון המון כוח והרבה מאוד עוצמה.

<אסנת רון רסקי: הם לא מקבלים תעודות, אבל הם מקבלים חיזוקים חיוביים מהילדים מהכיתה שלהם, מקבוצת השווים.

<אסנת רון רסקי: ושתדעו לכם שלקבל חיזוקים חיוביים מקבוצת השווים זה שווה הרבה יותר מאשר המורה והמבוגרים, וזה הולך ומתעצם ככל שאנחנו עולים עם הגיל.

<אסנת רון רסקי: המשמעות של קבוצת השווים הולכת וגדלה.

<אסנת רון רסקי: אז יש ילד מצמיח בהפסקה ויש ילד מצמיח בכדורגל, יש ילד מצמיח בווטסאפ.

<אסנת רון רסקי: דרך אגב, עשינו את התרגיל הזה בחדר מורים, מי מורה מצמיחה בווטסאפ, והן הגדירו איזה התנהגויות אומרות, ואחר כך הן הולכות עם זה לכיתה ועושות את אותו מודל בעצם בתוך הכיתה, מיהו הילד המצמיח בטיול, מיהו הילד המצמיח בתנועת הנוער אחר הצוהריים או בחוג.

<אסנת רון רסקי: את כל הדברים האלה, בונים את ה-role model, וכל הזמן חוזרים ומדברים.

<אסנת רון רסקי: מכיתה ד' קורה תהליך אחר, אבל אני אספר על המודל.

<אסנת רון רסקי: בעצם כדי להפוך לבית-ספר שמדבר את השפה אי-אפשר, כמו שכבר אמרו כאן, לעשות איזושהי תוכנית, להגיע לשלושה ימים ולעשות איזשהו קסם ונפתרת הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: לחשוב שיקרה משהו.

<אסנת רון רסקי: צריך לבנות שפה בית-ספרית.

<אסנת רון רסקי: בשפה הבית-ספרית בונים בעזרת הכשרה של אנשים.

<אסנת רון רסקי: קודם כול, יצאנו צוות מתוך בית-הספר – קראנו לו "צוות מוביל מצמיחים" שאני המנהלת, זה מבחינתי קודם כול דוגמה אישית, מדריך המוגנות שדרך אגב הוא ממומן אצלנו על-ידי "מצילה", היועצת ורכזת "מצילה" היישובית – יצאנו לקורס מצמיחים בקיץ ולמדנו את עקרונות ההנחיה.

<אסנת רון רסקי: ואני משתמשת בעקרונות ההנחיה האלה בחדר המורים.

<אסנת רון רסקי: באותם עקרונות שאני רוצה שהמורים ישתמשו בכיתה אני משתמשת בתוך חדר המורים.

<אסנת רון רסקי: במידה מסוימת אני ה-role model, כנ"ל היועצת.

<אסנת רון רסקי: לאחר מכן הכנסנו הכשרה של הצוות עם עמותת "מצמיחים" במסגרת הגמישות הפדגוגית ליצירת שפה בית-ספרית.

<אסנת רון רסקי: אני חייבת לומר שזה לא פשוט, זה לא שניים-שלושה מפגשים, גם בקורס מנחים בקיץ אתה לא מייד מתחיל לדבר את השפה, אתה צריך ליישם, ולמורים זה לא פשוט, כי זה לעבור משפה הוראתית לשפה של הנחיית קבוצות, ולדעת לשאול את השאלות.

יפעת שאשא ביטון: שצריך את זה בלי קשר גם בהוראה.

<אסנת רון רסקי: נכון, חד-משמעית.

<אסנת רון רסקי: והתהליך הזה הוא לא פשוט.

<אסנת רון רסקי: הן צריכות ללמוד לדבר שפה אחרת, וללמוד לא לתת תשובות אלא בעיקר לשאול את השאלות, ולשאול את השאלות הנכונות בכדי שהילדים יביאו את המידע הנכון, וייתנו את החיזוקים הנכונים או חיזוקים שליליים לילדים שצריכים לקבל אותם בלי שמות.

<אסנת רון רסקי: אבל הילד יודע בדיוק בפנים מה הוא מרגיש.

<אסנת רון רסקי: כמו שאמרתי, בישיבות צוות אנחנו משתמשים בשפה הזאת, אנחנו מתחילים כל ישיבת צוות עם איזשהו תרגיל, עם איזשהו שיח שהוא מהכלים של "מצמיחים", ובכל שלב בשכבה ד', שזו שכבה שכבר מתחילים הווטסאפים – ב-ג' אנחנו לא מאפשרים את זה, אנחנו ממש עובדים עם ההורים מאוד חזק שאין קבוצות ווטסאפ עד כיתה ד', שבכיתה ד' אנחנו כבר - - -

יפעת שאשא ביטון: ומצליחים לעמוד בזה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הם לא פותחים בעצמם?

<אסנת רון רסקי: לא, אנחנו דואגים שהם יסגרו.

<אסנת רון רסקי: ממש דואגים שהם יסגרו.

יפעת שאשא ביטון: איך אתם יודעים?

יפעת שאשא ביטון: ההורים משתפים פעולה עם זה?

<אסנת רון רסקי: ההורים משתפים פעולה או שילדים אחרים משתפים פעולה ומספרים, ואנחנו מודיעים להורים: תדאג שהילד שלך יסגור.

<אסנת רון רסקי: אבל מכיתה ד' אנחנו כבר פחות מצליחים לעשות את זה, ואנחנו גם חושבים שיש לנו תפקיד.

יפעת שאשא ביטון: צריך ללמד אותם להשתמש בזה נכון.

יפעת שאשא ביטון: הם יעשו את זה גם בלעדינו.

<אסנת רון רסקי: לנו יש תפקיד מאוד חשוב ללמד אותם איך להשתמש נכון בתוך הקבוצות.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

<אסנת רון רסקי: וזה משמש אותנו כזירה.

<אסנת רון רסקי: אבל בכיתה ד' מתקיימת סדנה עם עמותת "מצמיחים", שממומנת על-ידי "מצילה", סדנה בת שלושה ימים שבה המורה יושבת מאחור, יש מנחה חיצוני.

<אסנת רון רסקי: המנחה הוא זה שמוביל את התהליך בכיתה.

<אסנת רון רסקי: ומה שקורה בתהליך הזה, באמצעות משחקים הילדים לא מבינים שהם משחקים את עצמם.

<אסנת רון רסקי: דרך אגב, גם כשאנחנו המבוגרים משחקים את המשחקים האלה אנחנו גם משחקים את עצמנו, אנחנו מביאים את עצמנו, ודרך המשחקים האלה עושים עבודה מדהימה.

<אסנת רון רסקי: קודם כול פורסים את כל הרישות של הכיתה והמורה מקבלת מה שנקרא מפה מאוד ברורה מי נגד מי, ממש רישות כל הדברים שהיא לא ידעה קודם.

<אסנת רון רסקי: והיא מקבלת כלי עבודה מאוד מאוד ברורים איך להמשיך.

<אסנת רון רסקי: אם מתקיימת סדנה כזאת בלי תהליך המשך, אני אומרת לכם, חבל על הכסף.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שווה כלום, ברור.

<אסנת רון רסקי: זה היה אצלנו בשנה הראשונה, המורה עשתה קצת, באמת, ניסתה, אבל לא היו לה את הכלים.

<אסנת רון רסקי: זה עשה משהו, אני לא אומרת שזה כלום, אבל זה לא נותן את האימפקט המשמעותי כמו כשעושים את כל התהליך המושלם.

<אסנת רון רסקי: וגילינו שאין לנו ברירה, אנחנו חייבים לעבוד גם עם ההורים.

<אסנת רון רסקי: התהליך הזה לא יכול להיעצר רק עם הצוות והתלמידים.

<זאב גולדבלט: למה אין ברירה?

<זאב גולדבלט: זו זכות גדולה, זה לא אין ברירה.

<אסנת רון רסקי: תשמע, זה עוד זמן עבודה, זה מורכב, זה לפעמים קצת מאיים.

יפעת שאשא ביטון: זה חוסך הרבה אחר כך, זה חוסך הרבה באנרגיות ובהתעסקות ובתסכול, וגם בזמן שמשקיעים.

<אסנת רון רסקי: אין ספק.

יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, הזמן הזה שמשקיעים לפני חוסך פי כמה.

<אסנת רון רסקי: נכון.

<אסנת רון רסקי: והחלק שלנו שאנחנו מתמקדים בו עכשיו עם "מצמיחים" זה באמת על הדיאלוג עם ההורים, ואיך לנהל אסיפת הורים או איך לנהל אסיפה ברוח הדיאלוג הזה של תקשורת מקרבת ולא תקשורת מרחיקה.

<אסנת רון רסקי: ובעצם בסופו של דבר בסופו של התהליך אנחנו יוצרים קואליציות של תלמידים "מצמיחים" בתוך הכיתה שמתוגמלים בעיקר על-ידי קבוצת השווים, והם מנטרלים תוקפנות סמויה, והם עשויים אף למנוע, וגם הם מונעים את החרם הבא.

<אסנת רון רסקי: חשוב לי לתת לכם סיפור מהשבוע האחרון.

יפעת שאשא ביטון: וזה הסיכום, נכון?

<אסנת רון רסקי: זה הסיכום.

<אסנת רון רסקי: ביום שישי חזרנו לבית-הספר, ילדה בכיתה ה' פנתה למורה שלה ואמרה לה שבחופשת שבועות, נקרא לילד יוני, כתב המון המון המון דברים בווטסאפ, והיא אמרה לו: די, אתה חופר.

<אסנת רון רסקי: מה הוא עשה?

<אסנת רון רסקי: הוציא אותה מהקבוצה באופן מיידי.

<אסנת רון רסקי: ואחרי חמש דקות ילדה אחרת הכניסה אותה לקבוצה.

<אסנת רון רסקי: היא רק סיפרה את זה.

<אסנת רון רסקי: אפשר להתעלם מזה, אפשר להגיד: יופי, לילדה.

<אסנת רון רסקי: אבל מה שהמורה עשתה, וזה מה שיפה, שהיא כבר השתמשה בכלים של "מצמיחים".

<אסנת רון רסקי: ביום ראשון בבוקר היא הושיבה את הכיתה במעגל, עשתה משחק שלא קשור ל"מצמיחים", אבל היא הביאה אותו – של מעגל, המשימה שלהם הייתה לא לתת לילד אחר להיכנס לתוך המעגל, היא הוציאה את יוני החוצה ועוד שני ילדים, משחק שאתם מכירים, ודרך זה ניהלה שיח שלם.

<אסנת רון רסקי: ובסופו של דבר השיח הגיע להאם קרה למישהו בכיתה שהוציאו אותו פעם מהמעגל.

<אסנת רון רסקי: מעגל זה יכול להיות ווטסאפ, זה יכול להיות – ואז הילדה אמרה: כן, הוציאו אותי.

<אסנת רון רסקי: ואז היא שאלה את הילדים: מה יש לכם לומר על ילד שמוציא ילדים מהמעגל?

<אסנת רון רסקי: מה יש לכם לומר על ילד שמחזיר ילדים למעגל?

<אסנת רון רסקי: ונתנו המון המון כוח לילדה הזאת שהחזירה.

<אסנת רון רסקי: וזאת דוגמה למקרה מאוד קטן, זה עוד לא חרם, זו רק אנקדוטה קטנה שטיפלו בה.

<אסנת רון רסקי: אנחנו לא בטוחים שנצליח למנוע במאה אחוז, אבל אין ספק שאנחנו מצמצמים.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: עצם זה שלא מתעלמים מהדברים הקטנים כבר מבטיח התמודדות גם עם הדברים היותר מורכבים.

יפעת שאשא ביטון: ואם היינו יודעים לא להתעלם ולתת משקל גם לדברים האלה, אני בטוחה שיכולנו לחסוך הרבה בדרך, אז יישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, בית-ספר וילקומיץ, אסנת, תמסרי גם לצוות.

<סימה דהאן: אני יכולה להגיד משהו?

יפעת שאשא ביטון: את יכולה להגיד את זה במשפט?

<סימה דהאן: כן.

יפעת שאשא ביטון: אז כן.

<סימה דהאן: אף אחד לא דיבר על הילד הפוגע.

<סימה דהאן: בעצם הילד הפוגע, בדרך כלל הוא גם ילד פגוע.

יפעת שאשא ביטון: לא תמיד.

<אסנת רון רסקי: לא תמיד.

<סימה דהאן: לא תמיד.

<סימה דהאן: אבל לפי המקרים - - -

יפעת שאשא ביטון: דווקא הרבה מאוד – בכל החרמות שאני טיפלתי הילד היה מאוד חזק, ממשפחה מאוד חזקה, שזה חלק מהפסון שלו.

<סימה דהאן: יכול להיות שהוא ממשפחה חזקה, אבל עוברים עליו כל מיני קשיים רגשיים, וזה משהו שלא יוצא החוצה.

יפעת שאשא ביטון: תראי, או שהוא מכור לכוח ומסתחרר מזה.

יפעת שאשא ביטון: ואין מה לעשות, הילדים מכורים לכוח, הם כל הזמן עסוקים, את יודעת, זה אפילו בדברים הקטנים שזה כאילו לא קשור, אבל הם תמיד חולמים על המפורסמים ועל זה שכולם יכירו, הם רוצים להיות מאוד דומיננטיים בחברה, וזה חלק ממה ששואב אותם לשם.

יפעת שאשא ביטון: נכון, יש אולי מקרים שגם ילדים עושים השלכות, אבל בדרך כלל הם ילדים שזוכים לקבל גם פידבקים שהם גם אחרים.

יפעת שאשא ביטון: שווה לבדוק את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל הסיפור הגדול של הרוב אלו ילדים שהם חזקים, ואז גם מאוד קשה לטפל בזה, כי הם כל כך מוצלחים והם כל כך חמודים וכל כל אוהבים אותם.

<סימה דהאן: לא במקרים שאנחנו טיפלנו.

<סימה דהאן: יש כל מיני מקרים.

יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שיש לכאן ולכאן.

<סימה דהאן: אבל ברגע שיש שיח עם הילדים גם על התפקיד הפוגע ועל קווי דמותו של הפוגע הם פתאום רואים אותו בצורה אחרת.

<סימה דהאן: ילדים בעצמם אומרים – הרי יש את האמירה הזאת, אין ילד רע - יש ילד שרע לו, אז זה בדיוק זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה בלי קשר שצריך לשים דגש גם על הפוגע וגם על הנפגע ולטפל גם בזה וגם בזה - -

<סימה דהאן: גם על הפוגע, ולטפל בכולם.

יפעת שאשא ביטון: - - ולעשות תהליך עם שניהם, אין פה שאלה, וגם עם החברה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי, בסוף כולם מושפעים מהסיטואציות האלה, והתהליך צריך להיות מאוד מקיף, ולא משהו נקודתי.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: נשמע את י.

יפעת שאשא ביטון: המקסים שהגיע לשתף אותנו, כמובן שנסיר את השם מהפרוטוקול, אבל חשוב לי לפנות אליך בשם הפרטי שלך.

יפעת שאשא ביטון: הבמה שלך.

<י.פ.: שלום, אני י., אני עוד מעט בן 13, היום אני בחטיבה.

<י.פ.: בבית-ספר יסודי עברתי חרם חברתי שנמשך שנתיים, מתחילת כיתה ג' עד תחילת כיתה ה'.

<י.פ.: אנחנו מדברים פה גם על בריונות ברשת וגם על בריונות כיתתית, אני רוצה להגיד שחוויתי את שניהם.

<י.פ.: מצד אחד החרם עצמו התחיל מסרטון שהעליתי לרשת, והוא הגיע לבית-הספר באופן הדרגתי שהתפתח מכמה ילדים עד לשכבה אחת מתחתי, שכבה אחת מעלי, שתי שכבות ועוד חצי שכבה שלי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זה כבר לא חרם כיתתי, זה כבר משהו הרבה יותר - - -

<י.פ.: זה לא חרם כיתתי, חרם הרבה יותר גדול, כחצי בית-ספר.

<י.פ.: החרם נמשך שנתיים שבהם לא דיברתי עם אף אחד, לא עם ההורים שלי, עם היועצת גם לא דיברתי, לא עם המורה, ולא עם שום גורם אחר.

יפעת שאשא ביטון: ההורים לא ידעו מה קורה?

<י.פ.: ההורים לא ידעו, ההורים כן הרגישו שעובר עלי משהו, אז הם שלחו אותי לכל מיני טיפולים שהתנגדתי אליהם אחרי שעברתי אותם.

<י.פ.: הייתה איזו חצי שנה שלא עברתי שום טיפולים, ועכשיו אני רוצה לשאול שאלה.

<י.פ.: אם יש כאן קואצ'רים בוועידה, מישהו?

<י.פ.: הגעתי לקואצ'רית שקוראים לה ש', היא עזרה לי, עברנו תהליך ארוך מאוד מאוד, תהליך של חצי שנה שהיה יחסית ארוך.

<י.פ.: בחצי השנה הזאת עברנו כל מיני דברים, אבל תהליך של קואצ'ינג הוא שונה מאוד מטיפולים אחרים שניתנים לחרם, כי לא כולם מודעים לטיפול של קואצ'ינג לילדים.

יפעת שאשא ביטון: מה היה מיוחד בזה בשונה מטיפול?

<י.פ.: קואצ'ינג מתרגל את העתיד, הוא מתרגל את היכולות שלך, הרי אין בן-אדם שאין לו יכולות.

<י.פ.: יש בן-אדם שהיכולות שלו חבויות בו והוא צריך רק לדעת איך להוציא אותם.

<י.פ.: כדי להוציא אותם עושים תרגילים ועושים סימולציות, והם מקנים לי כלים, מקנים למאומן.

<י.פ.: אחרי הטיפול שלי הסקתי ממנו הרבה מסקנות.

<י.פ.: אחרי האימון שלי הבנתי שאני יכול, הבנתי שהחרם נגרם מילד אחד, מקבוצת ילדים שאני לא בא להם טוב בעין, והם סוחפים את הילדים כי הם מאוד דומיננטיים בכיתה.

<י.פ.: ולכן, חשוב להגיד שילד מוחרם הוא ילד לרוב לא דומיננטי בכיתה, הוא לא משתתף ולא מדבר הרבה, והילדים הדומיננטיים הם אלה שסוחפים את שאר הכיתה.

<י.פ.: שאר הכיתה הם המתעלמים, כמו שהיה בהתחלה.

<י.פ.: כאשר צברתי מספיק ביטחון פרסמתי את הסיפור שלי ברשת.

<י.פ.: שוב, זו הייתה איזושהי סגירת מעגל.

<י.פ.: בכיתה ו' פרסמתי את הסיפור שלי שצבר תאוצה.

<י.פ.: פתאום התחילו להזמין אותי לטלוויזיה ולהתראיין, ולהרצאות ולכנס המאמנים בבר-אילן.

<י.פ.: ולאחרונה גם צילמו הרצאה שלי.

<י.פ.: ואני בעצם בא להציע סוג של מודל שאני מנסה לקיים אותו, להצליח ולהגיע לכמה שיותר בתי-ספר.

<י.פ.: הצלחתי לקיים אותו בבית-ספר אחד, שאני לא אציין את שמו, באזור שלי, בית-ספר שלמדתי בו, בית-ספר יסודי.

<י.פ.: זה מבוסס על סדנאות שקורות אחת לשבוע.

<י.פ.: סדנאות כאלה הן סדנאות שאין בהן מסר של חרם.

<י.פ.: כל סדנה נפתחת במשחק.

<י.פ.: הסדנאות הן עם מסר חבוי, זה יכול להיות מה שהם לומדים, זה יכול להיות כל מה שהמורה בעצם בוחרת.

<י.פ.: המפגש הראשון הוא מפגש מיפוי, יש לי מפה כזאת, מין קשת שמצד שמאל אלו הילדים הפחות דומיננטיים ומצד ימין אלו הילדים הפחות דומיננטיים.

<י.פ.: והשמאל הקיצוני, אלה שממש רואים שהם יורדים מתחת לקשת, אלו הם ילדים מוחרמים.

יפעת שאשא ביטון: ומי בונה את זה?

יפעת שאשא ביטון: המורה צריכה לבנות את זה בצורה הזאת?

<י.פ.: לא, המיפוי הוא בעצם טרום מפגש לסדנה.

<י.פ.: הוא מפגש טרום כזה של שעה, שזה על שיעור רגיל, שיעור שאני פשוט מסתכל מי משתתף יותר.

<י.פ.: גם בהפסקות אני רואה את הילדים, רואים מי דומיננטי.

יפעת שאשא ביטון: ואז זה מחייב את המורה בעצם ללמוד את מה שקורה בכיתה.

<י.פ.: אני לא חושב, כי זה מה שהיא צריכה להבין להבא כאשר היא מקבלת דף או שניים שרשום עליהם: מה התהליך שעבר, או פשוט להמשך התהליך.

<י.פ.: התהליך לא מחייב למורה, הוא מחייב לתלמידים.

<י.פ.: לאחר שסיימנו את זה אנחנו קודם כול מדברים עם הילדים המוחרמים – כאשר בכיתה אין יותר מילד מוחרם או שניים – מדברים אתם, מנסים להבין מה הבעיה, איך החרם נגרם.

<י.פ.: אם הם מעדיפים להישאר אנונימיים הם יכולים לפנות אלי בדף הפייסבוק שלי, יש ילדים שעושים את זה בלי קשר לסדנאות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותך, רגע לעצור ולשאול אותך משהו שמאוד מאוד מסקרן אותי.

יפעת שאשא ביטון: בתוך התקופה של השנתיים שחווית, אני מניחה שצוות בית-ספר ידע באיזושהי צורה שאתה מוחרם, כי זו כבר לא רק הכיתה שלך.

<י.פ.: כן, רואים את זה, בית-הספר ידע.

יפעת שאשא ביטון: אתה ניגשת?

<י.פ.: לא ניגשתי.

<י.פ.: הם כן ראו, היו שיחות שישבו אתי.

<י.פ.: בעצם במודל הסקתי מסקנות, הוא אומר שיש לנו איזשהו יחס בבתי-ספר, כאשר יש לנו כיתה ממוצעת של 35-30 תלמידים ועליה יש מחנך אחד, מורה אחת, וכן הציעו כאן אופציות שאפשר באמת למנוע את החרם.

<י.פ.: אבל אותי מעניין מה קורה כשהחרם קורה.

<י.פ.: כשכן עשינו את התרגילים וכן עשינו איזושהי תוכנית, אבל על הילדים זה לא השפיע, והחרם קורה בכיתה – המורה, בנוסף לילד המוחרם, שזאת בעיה, היא מזהה אותו.

<י.פ.: כשיש עיניים עצובות רואים שיש משהו אצל הילד, שבוער לו משהו, וכמובן שמזהים את זה, אבל למורה, חוץ מהילד המוחרם יש עוד 35 דברים לעשות, 35 תלמידים, שזה בעיות לימודיות, זה בין היתר בעיות חברתיות, כל מיני בעיות שמתרחשות.

יפעת שאשא ביטון: אתה עכשיו מתרץ להם למה לא להתעסק עם החרם, כי אני חושבת שאין דבר שהוא יותר בוער מהנושא של חרם, כי הוא מקרין על הלימודים והוא מקרין על האווירה החברתית והכיתתית.

<י.פ.: בדיוק, אבל יש לנו ילדים מגוונים בכיתה, הרוב, כמו שראינו כאן, 24% מהתלמידים הם רוב מתעלם, וגם לרוב המתעלם יש בעיות, ומישהו צריך לפתור להם אותם.

<י.פ.: אז בואו נתרחק שנייה מהמורה, נגיע ליועצת.

<י.פ.: יועצת כן יכולה איכשהו לטפל בזה, זה גם יכול להיות בין חמישה לארבעה מפגשים.

<י.פ.: הבעיה עם היועצת, היא יכולה להיות כלי שקצת מרתיע גם את הילד המוחרם וגם את הילדים המחרימים.

<י.פ.: הילד המוחרם מגיע מנקודת הנחה שאם אני אשתף ואם אני אמשיך לספר לגורם בבית-ספר אז פתאום יתעלמו ממני עוד יותר, לא יקללו אותי אפילו, אפילו לא יתייחסו אלי, לא יסתכלו עלי, אני אהיה הילד השקוף הזה בצד הכיתה שאף אחד לא מתייחס אליו, שלא רואים אותו, לא שומעים אותו ולא מתייחסים אליו.

<י.פ.: וזה גם משפיע בלימודים.

<י.פ.: הסקתי ביחד עם המאמנת שלי, אנחנו עובדים בזה ביחד, פיתחנו איזשהו מודל שנראה בלתי אפשרי, אבל זה אולי מה שיכול לעזור.

<י.פ.: הרעיון הוא להכניס תוכנית שהילדים לא ידעו עליה.

<י.פ.: ככל שנהיה יותר אנונימיים ויותר סולידיים הילדים יחשבו שהכלי הזה - - -

יפעת שאשא ביטון: יעשו את זה תוך כדי תהליך שוטף, טבעי.

<י.פ.: בדיוק.

<י.פ.: להכניס במקרה הצורך מאמן, מאמנת לבתי-הספר שבעצם יעזרו לתלמיד.

<י.פ.: מאמן שיהיה שקוע אך ורק בתהליך החרם, לא יהיו לו את הבעיות החברתיות האחרות, הדבר היחיד שיעניין אותו זה החרמות שמתרחשים בבתי-הספר.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול, תודה רבה, י..

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לך רק דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: (מחיאות כפיים)

<זאב גולדבלט: את מבינה שאחרי שהוא דיבר שכחו את כל מה שהיה קודם ואת כל מה שיהיה אחרי.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לעשות, אתה יודע, refreshing.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול, אני חייבת לומר לך שהפסידו, לא רק הכיתה שלך, גם כל האחרים, הפסידו אותך שנתיים.

יפעת שאשא ביטון: אולי אתה לא מודע לזה, אתה עסוק בלנתח את זה ולהסיק מסקנות ולייצר מודלים, אבל הם הפסידו אותך, חד-משמעית.

יפעת שאשא ביטון: ואני בטוחה שאם הם יצפו במה שדיברת עכשיו אז הם יבינו גם עד כמה החברה הפסידה אותך.

יפעת שאשא ביטון: לגבי מה שאתה מציג כאן, אני מוכרחה לומר, אתה עושה יותר מדי הנחות למערכת החינוך, ואני לא עושה להם את ההנחות האלה.

<י.פ.: לא אמרתי את מה שיש לי להגיד על מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שרצית להגיד.

<י.פ.: את מה שיש לי להגיד על מערכת החינוך סיננתי.

יפעת שאשא ביטון: אמרת את זה יפה, ודייקת כשאמרת, שנכון, למחנכת וליועצת ולבית-ספר יש עוד אלף ואחד דברים, אם לא יותר מזה, לעסוק בהם, וכשהם מסתכלים על 35 ילדים - - -

<י.פ.: כי זה בית-ספר, זאת מערכת חינוכית.

יפעת שאשא ביטון: נכון, מסתכלים על 35 ילדים בתוך הכיתה, אז אין 35 אתגרים, אני לא אגיד בעיות, יש אפילו יותר מזה, כי כל אחד סוחב אתו מטען שלם, זה לא רק דבר שהוא יחידני או ראשוני.

<י.פ.: לכל בן-אדם יש סיפור.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ובכל זאת, אני חושבת שדווקא מי שישב כאן סביב השולחן והציג, ותכף ניתן גם לאחרים, הוכיח שכשמערכת מגויסת וכשמערכת מודעת אז היא יכולה לעזור גם לילדים בחרם, למרות שיש עוד הרבה בעיות לטפל בהן.

יפעת שאשא ביטון: אבל הם יכולים גם דרך הטיפול באותה סיטואציה של החרם לטפל בהרבה דברים אחרים על הדרך, כי בעיות חברתיות ובעיות לימודיות ומצוקות אחרות נובעות גם מתוך הסיטואציה שהיא כאילו של ילד פרטי, אבל היא לא רק שלו, היא גם של כל הסובבים אותו.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, אני רוצה לומר לך תודה רבה, ואני מאחלת לך הצלחה רבה במודל שאתה מפתח וברוח שאתה מביא, ואני מקווה שאתה מצליח להקרין קצת גם על הסביבה שלך היום.

יפעת שאשא ביטון: באיזה כיתה אתה?

<י.פ.: ז'.

יפעת שאשא ביטון: אתה נמצא בדיוק בנקודה שעליה הם דיברו שאפשר להצמיח משהו חדש.

יפעת שאשא ביטון: שיהיה לך המון המון בהצלחה, ותודה רבה שהגעת ושיתפת אותנו.

<י.פ.: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו עוד עדות, נשמור אותה להמשך.

יפעת שאשא ביטון: זאב, אתה רוצה בקצרה?

<זאב גולדבלט: זה ממש משפט אחד, כי אני רץ לוועדת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אז ממש בקצרה כדי שנוכל להמשיך.

<זאב גולדבלט: קודם כול אני רוצה להעלות על נס את הנכונות של מערכת החינוך להתמודד עם נושא כל כך כאוב של חרמות ונידויים כפי שבא לידי ביטוי בדיון בכלל, ובטח בדבריו של הדובר האחרון שהאפיל ויאפיל על כולנו, זה ברור.

<זאב גולדבלט: אני רוצה להפנות את הזרקור לנושא שלא עלה כאן בדיון, ואני חושב שראוי שיעלה כאן בדיון, זה אותם חרמות או ההתעלמות המוחלטת מילדי שילוב, שהם האוכלוסייה הכי רגישה לחרמות מהסוג הזה, ועליהם כאן לא דיברו.

<זאב גולדבלט: שוב, זה לא בגלל שהמערכת לא מתייחסת אל זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתייחסים לחרם באשר הוא חרם לא משנה כלפי מי.

<סיגלית איציקוביץ: זה נוגע בכולם כבר.

<זאב גולדבלט: נכון.

<זאב גולדבלט: הבעיה היא רק שזו אוכלוסייה רגישה במיוחד, כי מלכתחילה היא שונה בתוך הכיתה עצמה.

<זאב גולדבלט: ולכן, כדאי, ואני באמת ממליץ בכל לב למשרד החינוך להרים את הכפפה ולהכניס גם את הנושא הזה.

<קריאה: דובר כאן על חינוך מיוחד.

יפעת שאשא ביטון: בתאל דיברה על זה.

<זאב גולדבלט: תאמיני לי, האזנתי ואני יודע שהיא מורה לחינוך מיוחד.

<זאב גולדבלט: אני בדרך כלל מאזין למה שמדברים.

<ורד גיל: אבל גם בבאר-שבע מתוך שמונה בתי-ספר שני בתי-ספר הם חינוך מיוחד.

<זאב גולדבלט: אני יודע, שמעתי.

יפעת שאשא ביטון: הנושא חשוב, והאמירה חשובה.

<זאב גולדבלט: אבל אני לא מדבר על חינוך מיוחד ככלל, אלא דווקא על הילדים המשולבים בתוך כיתה כאילו רגילה, כי שם קל מאוד להוציא אותם מהכלל, ומספיק שפשוט לא מתייחסים אליהם, הם לא צריכים להכריז על חרם.

יפעת שאשא ביטון: שקופים, כמו שאמר י..

<זאב גולדבלט: בגלל שהם מעט שונים, פשוט מפסיקים להתייחס, בלי להכריז על זה כחרם מיוחד.

<זאב גולדבלט: ואני באמת מבקש שמערכת החינוך תרים את הכפפה הזאת גם כן.

<זאב גולדבלט: ושוב, אתם עושים כאן מפעל נפלא, זה לא שאין צרות במדינת ישראל, יש המון חרמות בכל בית-ספר, כמעט בכל כיתה, אבל הכיוון הוא כיוון נהדר, ותודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הפעם רצינו לראות איפה זה מצליח כדי שאולי נוכל ללמוד ממי שמצליח.

<זאב גולדבלט: אמרתי.

<זאב גולדבלט: את רואה שאני מחמיא.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני רק מוסיפה.

<זאב גולדבלט: זה די נדיר לשמוע אותי מחמיא כאן בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אל תתרשמו, הוא יודע גם לומר דברים טובים.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה אתך לגבי הנושא של ילדי שילוב.

יפעת שאשא ביטון: בכלל, כל ילד שנכנס והוא אחר.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני יכולה להבטיח לך שגם מלכת הכיתה בראש-פינה, כשהיא הוחרמה הצליחו למעוך אותה.

<זאב גולדבלט: אני לא מבין למה הוא לא הפך למלך הכיתה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הלב מתכווץ על כל ילד שעובר בעצם תהליך כזה, ואני חושבת שאנחנו צריכים להוקיע אותו, לא משנה היכן הוא.

יפעת שאשא ביטון: וצריך לתת שימת לב מיוחדת לאותם ילדים שמלכתחילה בפוטנציאל להתעלמות, יותר מאשר לנושא של החרם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, זאב.

<זאב גולדבלט: ושוב, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: הכול מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה נציגות מחדרה, מיזם עירוני, בטח התרשמתם וראיתם, מאוד שמחתי לעבור במסדרון ולראות.

יפעת שאשא ביטון: היופי של הדבר בעיני שזה הפך למשהו שהוא יישובי, זה לא רק בית-ספרי.

יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן מדברת על זה שהדברים צריכים להיות מערכתיים, וכל מערכת החינוך, אז פה יש לנו משהו שאומץ באמת על-ידי הרשות, והילדים מקבלים את הביטוי לא רק בתוך בית-הספר, אלא גם ברמה יישובית כשהם עוברים ורואים את מה שהם עצמם הוציאו, הנפיקו, ככה מרוח ברחבי העיר, וכל אחד יכול להתרשם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע שהתהליך הזה באמת מצליח גם לתרגם את עצמו למעשים בשטח, והילדים הופכים להיות שגרירים של עצמם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<סיגלית איציקוביץ: נעים מאוד, אני מנהלת אגף החינוך בחדרה.

<סיגלית איציקוביץ: אני חייבת להתחיל את דברי ולומר שהעבודה היומיומית והעשייה היומיומית היא אכן בבתי-הספר, מנהלי בית-הספר, מורים, יועצים, ובאמת לראות את התלמיד 24 שעות, ולראות ולהרגיש אותו, כמו ש-י.

<סיגלית איציקוביץ: אמר, לחוש, ולא רק לחוש, אלא לראות איך עושים, באותו רגע כולנו עוצרים ומטפלים בעניין ולא משאירים את זה אפילו לדקה.

<סיגלית איציקוביץ: אבל אני כאן מציגה את הדבר ממקום של אגף חינוך, עיריית חדרה, ראש העיר מר צביקה גנדלמן בתחילת השנה הכריז ואמר: חדרה אומרת אפס סובלנות לבריונות ברשת.

<סיגלית איציקוביץ: ברגע שראש העיר אומר אמירה כזו, יש לזה באמת נראות, אבל זה לא יכול להסתכם רק בכך.

<סיגלית איציקוביץ: ולכן, יחד בכנס מנהלים החלטנו שאנחנו מעבירים את הידע, את הכוח, את העוצמה, למנהלי בתי-הספר, ויש לנו יעד מרכזי בתחילת השנה, וביעד הזה כולנו בחדרה עם אפס סובלנות לבריונות ברשת.

<סיגלית איציקוביץ: ברגע שאנחנו אומרים וממשיגים את זה, וחוזרים ומשננים זאת, ובאמת בונים תוכנית עבודה, שתכף אני אפרט, באמת נצליח לעשות שינויים.

<סיגלית איציקוביץ: אין ספק שזה יחד, אנחנו באיגום משאבים, נמצאים: ראש העיר, מנהלי בתי-הספר, משרד החינוך, המשרד לביטחון פנים, "עיר ללא אלימות" שיושבות כאן דבורה עמר ואיריס פארן הנציגות בעיר, יש לנו את ועד ההורים העירוני ששותף אתנו לתהליך, עמותת פני העיר, מועצת הנוער, איגוד האינטרנט הישראלי ואגף החינוך, מרכז התקשוב.

<סיגלית איציקוביץ: כלומר, כולנו שם מדברים, חושבים, ורואים איך אנחנו נכנסים ומגיעים באמת לתוך העשייה היומיומית בבתי-הספר.

<סיגלית איציקוביץ: בנינו כמובן צוות היגוי עירוני למניעת ההתנהגות הזו כבר בתחילת הקיץ ב-2016, כפי שאתם רואים כאן אנחנו עם צמידים, ואמרנו: 30 שניות, רגע לפני מה שאנחנו עושים, 30 שניות לפני, אנחנו צריכים לחשוב לפני שאנחנו שולחים ומשגרים את ההודעה, את המחשבה או את מה שאנחנו צריכים או רוצים לשלוח ולומר, ואיך אנחנו צריכים לעשות זאת אחרת.

<סיגלית איציקוביץ: לאחר הקיץ כמובן שאנחנו תמיד, כולנו, כל אנשי צוות החינוך חוששים מהחופשים, חוששים מכך שאנחנו חוזרים לאחר חופשות, מה קרה בחופש.

<סיגלית איציקוביץ: אז האמירה: העיר כולה מדברת, חושבת, איך אנחנו עושים את זה אחרת.

<סיגלית איציקוביץ: לאחר מכן, כמובן, גם התחלנו בקמפיין העירוני שכל צוות ההיגוי ישב יחד בתוך הקמפיין הזה.

<סיגלית איציקוביץ: בקמפיין אמרנו איך אנחנו מעבירים את הדברים לשטח.

<סיגלית איציקוביץ: השטח, בתי-הספר, תלמידים, הורים ומורים, ובאמת בתוך בתי-הספר נעשה תהליך.

<סיגלית איציקוביץ: אז נכון, כל בית-ספר גם בחר אחרת וכל מנהלת בחרה אחרת, אבל נעשה תהליך ארוך שבו התלמידים בסוף התהליך יצרו את הכרזות שאנחנו רואים כאן וגם בחוץ, הם בחרו סיסמאות וסלוגנים שאני חושבת שבכל אחד יש אמירה על החוויות שהוא חווה, על מה שהוא חש בתוך בתי-הספר, כשחבר בצרה ניתן יד לעזרה, חדרה נלחמת בבריונות ברשת, כל האמירות, ויש פה עוד הרבה, והיו לנו כמובן כמויות אדירות של כרזות.

<סיגלית איציקוביץ: כצוות עירוני ישבנו, בחרנו, עשינו תחרות, יחד עם התלמידים והנהגת התלמידים, איך אנחנו באמת בוחרים מתוך כל המבחר הגדול הזה, מתוך כל העשייה הנכונה שנעשתה בתוך בתי-הספר, יחד עם כל הצוות.

<סיגלית איציקוביץ: חשוב גם לציין שתלמידים איירו את הציורים הללו, זה משהו שבאמת הגיע מתוך התחושות.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד הגיע מתוך המקום החזק שלו.

<סיגלית איציקוביץ: מהתחושות, מהמחשבות, מהרגשות שלהם.

<סיגלית איציקוביץ: אחד נתן את הסלוגן, אחד צייר, אחד אייר, ואחד בסופו של דבר עמד בכנס ארצי בחדרה שהיה לנו בסוף מרס והציג את כל הכרזות וסיפר מה עומד מאחורי זה, ועל התהליך שהיה.

<סיגלית איציקוביץ: כלומר, העיר חדרה מדברת.

יפעת שאשא ביטון: ברשותך, סיגלית, מה מלווה את התהליך הזה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, יש את ההכנה, את הכרזות, יש את הישיבה ואת החשיבה מאחוריהם, אבל יש תהליך בית-ספרי אמיתי, ממושך, לאורך השנה, שגם מקרין פנימה לתוך בית-ספר?

יפעת שאשא ביטון: שמונע אלימות בתוך בית-ספר?

<סיגלית איציקוביץ: כן.

<סיגלית איציקוביץ: אנחנו באגף החינוך בונים תוכנית יחד עם כל השותפים שאמרתי קודם לכן, ומכניסים את זה כתוכנית עבודה לתוך בתי-הספר?

יפעת שאשא ביטון: איך היא מתקיימת?

<סיגלית איציקוביץ: כל מנהל בוחר את הדרך.

<סיגלית איציקוביץ: אנחנו נותנים להם תוואי של זמן, תוואי של לאיזה תוצרים אנחנו צריכים להגיע במועד מסוים, מה הדברים שאנחנו רוצים להגיע אליהם.

<סיגלית איציקוביץ: לדוגמה, בשבוע האינטרנט, למה אנחנו רוצים להגיע לקראת הכנס בחדרה, לאן אנחנו רוצים להגיע.

יפעת שאשא ביטון: באיזה זמן הם עובדים על זה?

יפעת שאשא ביטון: יש לזה שעה?

<סיגלית איציקוביץ: בדיוק כמו שנאמר פה קודם, לא, אין שעה קבועה, אבל כל מנהל יודע שהוא צריך להגיע בסופו של דבר עם תוצר בעיר.

יפעת שאשא ביטון: הוא יכול לקחת שבועיים מרוכזים ולעשות את זה?

<סיגלית איציקוביץ: לא.

<סיגלית איציקוביץ: זה לא, כי התוכנית בנויה כך שיש אותה לאורך כל השנה.

<סיגלית איציקוביץ: לאורך כל השנה יש הרצאות שנכנסות דרך "עיר ללא אלימות", יש לנו את הנושא של התקשוב שלאורך כל השנה מציגים, ואומרים להם מהם הדברים שעכשיו צריכים לשים לב אליהם.

<סיגלית איציקוביץ: כלומר, התוכנית היא לא תוכנית שכך צריך לעשות, אנחנו בלוח גאנט מאוד מסודר מול בתי-הספר.

<סיגלית איציקוביץ: לפני כשלושה שבועות הצגנו בפני הקהילה כולה את ההצגה "שיימינג", הצגה עוצמתית מאוד, איכותית, שמעבירה את המסר ברמה מאוד מאוד טובה.

<סיגלית איציקוביץ: כלומר, לכל דבר אנחנו כעיר נותנים פרק זמן ומיישמים באמת את הדברים בשטח.

<סיגלית איציקוביץ: כמובן שהיום כל מי שיגיע לעיר חדרה, בכל העיר, כל המחוונים, שלטי החוצות, עלו ההכרזות הללו.

<סיגלית איציקוביץ: אנחנו רואים את התוצר של הילדים, את מה שכואב להם, את מה שהם מאמינים בו, את מה שהם חושבים, אנחנו רואים את זה בכל רחובות העיר.

<סיגלית איציקוביץ: כלומר, אנחנו מדברים, עושים, חווים, ויש עוד הרבה עבודה.

<סיגלית איציקוביץ: ושוב, העבודה היומיומית היא באמת שמערכת החינוך ומנהלי בתי-הספר, וההורים, ואותו מורה, וגם אם מגיע לידינו לאגף החינוך אנחנו מטפלים, לא מזניחים את זה ללמחרת בבוקר, אלא באותו רגע אנחנו עושים את הכול, כדי באמת להגיע להצלחה.

<סיגלית איציקוביץ: יש פה תמונות של המחוונים בעיר, זה ממש טרי.

יפעת שאשא ביטון: זה כל שנה בעצם?

<סיגלית איציקוביץ: זה השנה, אבל אנחנו נמשיך כמובן, וכמובן גם נשמע את הרעיונות של התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אסור לזה להיות מופע חד-פעמי, כי אחרת זה מאבד מהערך שלו.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא ליצור רצף ושכולם - - -

<סיגלית איציקוביץ: נכון.

<סיגלית איציקוביץ: מכיוון שזה נושא - - -

<נאוה גלעד שלומוביץ: אני רוצה להוסיף.

<נאוה גלעד שלומוביץ: אני עוסקת בנושאים האלה הרבה ברמות יישוביות ואחרות.

<נאוה גלעד שלומוביץ: כשאנחנו מדברים על תוכנית שנתית אז משרד החינוך באמת מוביל תהליך שלם בתחילת השנה, אמצע השנה, שזה השבוע הלאומי לגלישה בטוחה, והיערכות לקראת הקיץ.

<נאוה גלעד שלומוביץ: אני חושבת שזה קריטי שבכל חודש יהיה נושא שהם יעסקו בו בבתי-הספר, והם מקבלים את כל התמיכה.

<נאוה גלעד שלומוביץ: זה אומר בניית אמנות בית-ספריות בפתיחת שנת הלימודים, אחר כך סדנאות שאפשר לעשות יחד עם הורים וילדים או סדנאות בנושאים ספציפיים.

<נאוה גלעד שלומוביץ: ה-highlight של השבוע הלאומי לגלישה בטוחה באמת זימן לנו יחד עם "עיר ללא אלימות" לעשות את התחרות הזו ולמנף את זה, כי אנחנו מדגישים את הנושא של שיתוף ונראות.

<נאוה גלעד שלומוביץ: בבתי-הספר קורים דברים, בתנועות הנוער קורים דברים, אבל אנחנו רוצים להציף את זה ולהגיד: אנחנו פה כולם ביחד, הורים, מורים, תלמידים, יועצים, תנועות הנוער, פורמלי, בלתי פורמלי, כי זה קו שמנחה.

<נאוה גלעד שלומוביץ: וכשהילדים מדברים – מי שנכנס ללב שלנו זה באמת י.

<נאוה גלעד שלומוביץ: – כשהילדים עומדים ועושים את המהלכים, והם אומרים: כשחבר בצרה ניתן יד לעזרה, מה גרם לו לעשות את הכרזה הזו.

<נאוה גלעד שלומוביץ: ואם תשימו לב גם השמות של הילדים מופיעים.

יפעת שאשא ביטון: כן, על זה הסתכלתי לפני רגע.

<נאוה גלעד שלומוביץ: שזה מאוד מאוד חשוב.

<נאוה גלעד שלומוביץ: אחר כך היו מורות שהתלוננו למה המורות לא כתובות שם, אבל לא חשוב.

<נאוה גלעד שלומוביץ: יש לזה אמירה.

<נאוה גלעד שלומוביץ: ואנחנו מציגים את זה בקניון בלב העיר, ועל הכרזות העירוניות, ובכנסת, ובכל מקום שרק אפשר, כדי לתת לזה נראות להורים, לקהילה, ולומר: הנה, הילדים מוסרים לנו משהו.

<סיגלית איציקוביץ: ככה באמת לנסות להגיע אל כולם.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כול, כל הכבוד, ובאמת תודה רבה שהגעתם, וגם הבאתם מהכרזות כדי שאנשי הכנסת יוכלו לראות ולהתרשם.

יפעת שאשא ביטון: מאוד מרשים שזה באמת מיזם יישובי, ואני חושבת שכשראש העיר מעורב אז זה גם נותן לזה - -

<נאוה גלעד שלומוביץ: אמירה מאוד ברורה.

יפעת שאשא ביטון: - - boost מאוד משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו התפקיד שלכם, כמו שאמרתי, שזה לא יהיה מופע חד-פעמי, אלא שזה יהיה תהליך, ואז זה גם יושרש בתפיסה היישובית בקרב כל הבאים.

יפעת שאשא ביטון: ואז יוצא שגם כל תלמיד חווה את זה לא פעם אחת, אלא יותר מפעם אחת, וזה יפה.

<סיגלית איציקוביץ: כן, כך יהיה.

יפעת שאשא ביטון: בהצלחה ותודה רבה, ויישר כוח, למסור בשמי לתלמידים ולמורות.

יפעת שאשא ביטון: עורך-דין אבי עומר, הפורום למצוינות, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אבי, רק נצטרך להתכנס לחמש דקות, בסדר?

<אבי עומר: כן.

<אבי עומר: במקצועי אני עורך-דין, בעברי הפלילי ניהלתי אגף נוער באחת הרשויות, וכנראה שזה משהו שמוטבע ב-DNA, אז גם כשאתה עוסק בנושאים אחרים אתה עדיין בתחום.

<אבי עומר: הפורום למצוינות חברתית זו חברה לתועלת הציבור על שם ד"ר אלן אליס ובעלה דוד ז"ל, והפורום הזה לקח לעצמו, ניכס לעצמו את הזכות לנסות ליזום תהליכים בתחומים שהוא חושב שיש לו מה לומר, ושהוא מסוגל להוביל אתם תהליך.

<אבי עומר: התמקדנו בכוח העצום והלא מנוצל שטמון בבני-הנוער בישראל.

<אבי עומר: בני-הנוער הם סוכני שינוי מדהימים, יש להם יכולות עצומות שלא באות לידי ביטוי, לא מנוצלות אפילו לא באחוז זעום לעומת מה שהם מסוגלים לעשות.

<אבי עומר: על-פי המודל שבנינו, והוא עובד מזה ארבע שנים, אנחנו בוחרים את בני-הנוער לפי פרופיל מסוים.

<אבי עומר: את המבדקים המתאימים בנינו יחד עם מכון "פילת" בתחום האינטליגנציה הרגשית, ותהליך המיון כולל את שני המבדקים האלה פלוס ראיון אישי פלוס המלצות בית-ספר.

<אבי עומר: הרעיון הוא להגיע לבני-הנוער הבולטים ביותר, בעלי DNA חברתי, בעלי יכולת הנהגה והובלה, וכמובן כאלה שיש להם יכולת התמדה.

<אבי עומר: לקחת את בני-הנוער האלה ולהוביל אותם במסלול הכשרה של שלוש שנים מחוץ לכותלי בית-ספר על מנת לייצר את דור המנהיגים החברתיים הבא של המדינה, על מנת לייצר את היזמים החברתיים שאנחנו זקוקים להם, ועל מנת שהם עצמם יהיו סוכני השינוי.

<אבי עומר: אז אם נעבור מן האמירה וההגדרה אל המעשה, בפיילוט שביצענו במשך ארבע השנים האחרונות הכשרנו 1,000 בני-נוער לתפקידי מנהיגות כאלה.

יפעת שאשא ביטון: מכל האזורים בארץ?

<אבי עומר: מ-20 יישובים בישראל, מארבע דתות, וממגזרים שונים, אפילו מאולפנות של בנות.

יפעת שאשא ביטון: והתפקיד שלהם בכוח?

<אבי עומר: התפקיד של הילדים האלה הוא – אולי לפני התפקיד אני אומר לך מה התהליך כדי שתביני ממנו מה התפקיד.

<אבי עומר: הילדים שנבחרו נכנסו למסלול שלמעשה מתבצע בקמפוסים האוניברסיטאיים.

<אבי עומר: לתוכנית הזו הצטרפו האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל-אביב, ואוניברסיטת חיפה, ומכללות רבות בארץ, הצטרף בית-המשפט העליון, המשרד לביטחון פנים, בית התפוצות, אפילו בית-הדין לזכויות האדם בשטרסבורג, ועוד רשימה ארוכה מאוד של מוסדות וגופים, אני לא אזכיר כאן את כולם.

<אבי עומר: למעשה, מה שעשינו, לקחנו את טובי המנטורים האפשריים בארץ בכל תחום, את טובי בני-הנוער, ויצרנו את החיבור ביניהם.

<אבי עומר: לפי התוכנית הזו, נפגשים אחת לשבוע בני-הנוער בקמפוס הקרוב לביתם, והם עוברים תהליך שמורכב רובו ככולו ממפגש עם הטופ של הטופ של האנשים שמותאמים לתפקיד שהועדנו להם, ובנוסף לזה מפגשים ארציים.

<אבי עומר: בתוכנית הזו נערכו 12 מפגשים ארציים שתכף נתייחס אליהם.

<אבי עומר: המטרה היא להכשיר את בני-הנוער האלה, א', להטמיע בהם את הערכים הרלוונטיים; ב', לנטוע בהם את תחושת האחריות החברתית ואת הצורך והחובה שלהם להיות אחראים על סביבתם ועל המעגלים הטבעיים שלהם.

<אבי עומר: והרעיון הוא שברגע שהם מסיימים תהליך הכשרה, וזה הדרגתי, כשהם מסיימים שנה ראשונה, בשנה השנייה הם מתחילים לבצע פרויקטים ברמה מקומית, ובשלישית ברמה לאומית.

יפעת שאשא ביטון: גם צריך לסכם, איך זה בא לידי ביטוי בתוך בית-ספר?

יפעת שאשא ביטון: מה התרומה שלהם בעצם לאקלים חברתי אחר לטיפול בחרמות?

<אבי עומר: בואו ניקח דוגמה של מפגש של נושא אחד מתוך 12 הנושאים הארציים שבהם טיפלנו, נושא השיימינג.

<אבי עומר: בנושא השיימינג החניכים בתוכנית סיימו משפט מבוים בין-לאומי שהנושא שלו היה הזכות לחיים, גזענות, והזכות לפרטיות.

<אבי עומר: במשפט הזה, אגב, ישבו שני שופטים של בית-הדין הבין-לאומי לזכויות האדם בשטרסבורג, שופטים של בית-המשפט העליון, הילדים עברו תהליך הכשרה של שלושה חודשים.

יפעת שאשא ביטון: עורך-דין עומר, ברשותך, התוכנית מקסימה, היא מקסימה בלי קשר.

יפעת שאשא ביטון: איפה אני פוגשת את זה בבית-ספר בטיפול בחרמות?

יפעת שאשא ביטון: המשפט הבין-לאומי חשוב, הוא מעצים.

יפעת שאשא ביטון: איפה אני פוגשת את זה בבית-ספר?

<אבי עומר: בעקבות המשפט הזה ובגלל מקרה ספציפי של נערה שחוותה שיימינג והיא נמצאת כאן, והיא תחליט אם היא רוצה לדבר, לקחנו את הנושא כפרויקט.

<אבי עומר: הקבוצה שעסקה בפיתוח פרויקט לאומי עשתה תחקיר של חצי שנה בסיוע של כל מיני מומחים, היא בנתה תוכנית לטיפול בנושא שיימינג באותם בתי-ספר תיכון שמהם באים הנציגים שלנו.

<אבי עומר: התוכנית החלה במפגש גדול במוזיאון תל-אביב בנוכחות שרת המשפטים, ופרופסורים, וגורמים ופאנל גדול.

<אבי עומר: את כל התוכנית מ-א' עד ת' תכננו, ביצעו, ראיינו, ושמשו כעיתונאים, הנבחרים עצמם.

<אבי עומר: ובעקבות התוכנית הזאת יצאנו אל בתי-הספר.

<אבי עומר: הנבחרים בנו תוכנית שבמסגרתה הם ועוד צוות נוסף מגיעים אל חטיבת ביניים בבתי-ספר ונותנים להם חשיפה לנושא הזה במשך כחמש שעות, אני לא אפרט את התוכנית כרגע, הרוב מורכב מסדנאות אינטראקטיביות, חוץ מאשר הרצאות, וחוץ מאשר המחשות ומשפט מבוים וכו' וכו'.

<אבי עומר: הרעיון הוא שהנגיעה הראשונה תהיה חשיפה באמצעות יום מרוכז כזה.

<אבי עומר: מכאן עוברים לתוכנית הדרכה.

<אבי עומר: הנבחרים מודרכים להיות כאלה שמגיעים לכיתות, הם מגיעים מצוידים באמצעי המחשה שונים, כולל סרטונים ויראליים שהם ייצרו, כולל משפטים מבוימים שהם עורכים במקום.

<אבי עומר: למעשה, הנבחרים האלה, חוץ מאשר הטקסים ומבצעי הפתיחה, עושים את עבודת השדה יום יום בבתי-הספר שלהם מול הכיתות.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, מול הכיתות.

יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום, ואני אתייחס.

<אבי עומר: משפט הסיכום הוא שבני-הנוער הם סוכני שינוי מדהימים, אם מכשירים אותם לתפקיד ואם מייעדים להם את הדברים בצורה מדויקת יש להם מוטיבציה, רצון, יכולות, ועם המנטורים המתאימים, כמו אלה שקיבלנו, התוצאות מעולות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אתה רואה, היינו צריכים להתחיל עם משפט הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני מוכרחה לומר – למרות שאין לזה קשר ישיר לדיון כמערכת חינוך שמתמודדת, כי אני כן רוצה לגעת באתגרים שלנו – התוכנית נשמעת מקסימה ומרתקת, אין ספק שיש פה מאות ילדים, אמרת שיש אלף וכמה, נכון?

יפעת שאשא ביטון: ילדים שמועצמים ובאמת יכולים להיות שגרירים טובים בחברה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם אני רגע לוקחת רק את הסיפה של הדברים ואותם לוקחת לבתי-הספר, אז אין ספק שתלמידים יכולים להיות סוכני שינוי מצוינים, הרבה פעמים אפילו להיות הכוח המשמעותי אפילו יותר מאתנו בתוך קבוצת השווים שלהם, ואם נדע להכשיר אותם נכון, דוגמת תוכניות שהיו כאן, אז נוכל להיעזר בהם גם כמשאב וגם כילדים שבעצמם עוברים את התהליכים.

<אבי עומר: הייתי מבקש שתיתני משפט סיום לחיילת שיושבת כאן שהיא בוגרת התוכנית, עיינה, שהיא תגיד ממש שני משפטים.

יפעת שאשא ביטון: עיינה, בשני משפטים.

<עיינה ריינר: קודם כול שלום לכולם, אני במסלול ייעודי לקצונה בחטיבת הצנחנים.

יפעת שאשא ביטון: צה"ל שחרר אותך בשבילנו?

<עיינה ריינר: כן.

<עיינה ריינר: אני בוגרת של תוכנית הנבחרים, ואני חושבת שאולי הדבר שהכי חשוב לי להגיד ובאמת לסכם את הדברים שאבי אמר זה שבעיני, ולדעתי זה גם מה שהתוכנית באה בעצם ללמד אתנו בתור בני-נוער שרוצים ושחשוב להם להשפיע, זה שכאנשי חינוך, כאנשים שרוצים ללמד ילדים להיות אנשים עצמאיים, אנשים שבעתיד יוכלו לשנות דברים שיוכלו להשפיע על אנשים אחרים, הכי חשוב זה ללמד אותם בעצם לבחור לעצמם סט של ערכים או לחנך אותם לערכים מאוד ספציפיים שאתם הם ירצו להמשיך הלאה.

<עיינה ריינר: התוכניות הן מקסימות ומדהימות, ואני באמת יושבת פה מהצד ונפעמת לראות את ההשפעות שלהן, ובאמת לשמוע סיפורים כמו שהתלמיד החמוד פה סיפר, שהם באמת דברים שמשנים עולמות.

<עיינה ריינר: אני חושבת שקודם כול הבסיס זה ללמד את הילדים להבין מה הדבר הנכון בשבילם, באיזה ערכים הם צריכים להאמין.

<עיינה ריינר: באופן אישי אני יכולה לספר שמהתוכנית לקחתי כמה ערכים שבאמת הם היום בשירות הצבאי שלי, וכל פעם ששואלים אותי איזה ערכים מובילים אותי בחיים אני ישר זורקת מהפה: אחריות, כנות ויוזמה.

<עיינה ריינר: אני חושבת שאלו שלושה ערכים שצריכים להוביל כל בן-אדם, כל פרויקט, ואני גם רואה את זה משתקף מאוד יפה פה בכל מה שהצגתם, ובעיני זה הבסיס וזה הכי חשוב.

<קריאות: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עיינה, ובהצלחה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שצפוי לך עתיד.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שישחררו חיילים בשבילך בעתיד כשאת תהיי כאן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עיינה, ותודה רבה, עורך-דין אבי עומר.

יפעת שאשא ביטון: גיל, המשרד לביטחון פנים.

<גיל חורב: שלום, אני הדובר של תוכנית "עיר ללא אלימות", התוכנית הלאומית למאבק בתופעת האלימות בהובלת המשרד לביטחון הפנים.

<גיל חורב: אני אנסה לעשות את זה כמה שיותר קצר.

יפעת שאשא ביטון: חייב.

<גיל חורב: הבריונות, אנחנו נתקלים בה בעצם בכל אחד מהתחומים ש"עיר ללא אלימות" פועלת בהם ברשויות המקומיות, בין אם זה בתחום החינוך, כמו שהזכרתם כאן הרבה, גם בתחום הפנאי, שזה מחוץ לשעות בית-הספר, גם בתחום הרווחה, וגם בתוכניות בקהילה.

<גיל חורב: אנחנו פונים בכל התוכניות שלנו לילדים ולבני-נוער נפגעי בריונות ועדים לבריונות, וגם להורים כדי שידעו כיצד להתמודד עם זה כשהם נתקלים בתופעה, אם מדובר בילד שלהם כפוגע או כנפגע.

<גיל חורב: אנחנו עושים הרבה מאוד פעולות כמו השילוט שראיתם כאן מסביב, ופעולות בתחום המדיה והפרסום.

<גיל חורב: חלק מהפעולות נעשות אצלנו בתוכנית וחלק אנחנו עושים בשיתוף פעולה עם השטח, עם בני-נוער, וגם עם גורמים נוספים.

<גיל חורב: אנחנו מכינים חומרי הסברה בתחום הזה, מפיצים אותם לכל 151 הרשויות המקומיות שמשתתפות בתוכנית, יש לנו אתר מיוחד בתוך אתר האינטרנט של התוכנית ששם יש את כל החומרים שעולים מהרשויות המקומיות והן מאמצות אחת מהשנייה ומקבלות רעיונות, שזה דבר מאוד יעיל.

<גיל חורב: הנה כמה דוגמאות כאן.

<גיל חורב: זה קטן, קשה לקרוא, אבל יש פה גם גורמים שאפשר לפנות אליהם בעת צרה, וגם כל מיני מסרים.

<גיל חורב: אנחנו משתדלים גם לייצר תוכן ייחודי, את זה עשינו לרגל שבוע המאבק באלימות ברשת של השנה האחרונה, הפצנו את זה דרך הרשתות החברתיות, הגענו בערך ל-1.5 מיליון גולשים.

<גיל חורב: מה שאתם רואים כאן זו כל מודעה כזאת ואת ה- Reachשלה בפייסבוק.

<גיל חורב: אנחנו גם עושים תוכן ייעודי, זה למשל משהו שלקחתי מהמרכז הפדרלי האמריקני למאבק בבריונות.

<גיל חורב: ב-2011 הוקם שם מרכז כזה, הם החילו חומרי הסברה שמצאתי אותם מאוד מאוד רלוונטיים גם לנו, תרגמתי אותם לעברית, העברתי אותם למנהלת המקצועית שלנו ד"ר ימית אלפסי, ואחרי קצת התאמות לישראל החלנו את זה גם כחומרי הסברה שמחולקים ברשויות המקומיות להורים ולאנשי מקצוע, וגם דרך הרשתות החברתיות כפוסט שהגענו אתו למקומות חדשים.

יפעת שאשא ביטון: גיל, אני מכירה את כל התוכנית הזאת, גם הצגנו אותה כאן בוועדה כמה פעמים.

יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר במאמר מוסגר כדי להיות הוגנת עם הרבה הרבה הרבה מאוד פניות שהגיעו אלינו בנושא השיימינג וההתמודדות עם בריונות ברשת כבריונות וכתופעה, ואמרנו: חברים, אנחנו רוצים ממש לקחת ולגעת עם הציפורן של האצבע בהתמודדות של מערכת החינוך, של צוותי החינוך במקרים היומיומיים.

יפעת שאשא ביטון: כל זה קמפיין הסברה שהוא חשוב מאוד ונגענו בו והקדשנו לו גם אפילו כמה דיונים, אבל איפה זה פוגש את הילד המוחרם בשטח?

<גיל חורב: בבתי-הספר יש לנו מה שנקרא מדריך מוגנות של "עיר ללא אלימות".

<גיל חורב: אנחנו נמצאים בכ-400 בתי-ספר של חטיבות ותיכונים.

<גיל חורב: בין שאר התפקידים של המדריך זה גם לנטר מקרים כאלה של בריונות רשת או בריונות באמצעות אפליקציות סלולריות.

<גיל חורב: המדריכים עצמם מדווחים לנו מהשטח שאם פעם הם עסקו בעיקר בקטטות ודברים מהסוג הזה, היום הם מתעסקים בעיקר במאבק בבריונות דרך האפליקציות הסלולריות.

<גיל חורב: תכף אושרית מדימונה תרחיב בנושא הזה יותר.

יפעת שאשא ביטון: אז נעשה את החיבור פה, מצוין.

<גיל חורב: כן.

<גיל חורב: ודבר אחרון שאנחנו עושים זה גם יצירת תוכן ייעודי בנושא שיתופי פעולה.

<גיל חורב: יש לנו שיתוף פעולה מצוין עם הטלוויזיה החינוכית בסדרת נוער שכבר עונה שנייה שתשודר ברצועה של החינוכית בערוץ 2 וגם בערוץ 23 וביוטיוב.

<גיל חורב: ואיך שזה נוגע לבתי-הספר?

<גיל חורב: אני חושב שמכל התגובות שקיבלנו גם דרך היוטיוב, יש לזה מאות אלפי צפיות, אבל התגובה שאותנו באמת הכי ריגשה ועניינה היא של מורים שאומרים שהם משתמשים בפרקים האלה כסטרטר לדיון בשיעורי חברה.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<גיל חורב: ביקשו ממני להביא קטע קצר אז חתכתי פה דקה, ממש דקה מתוך העונה החדשה שתעלה בסוף החודש הקרוב בערוץ 2 ובחינוכית.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך, אושרית, את תחברי את זה לשטח?

<גיל חורב: כן.

יפעת שאשא ביטון: רק, חברים, אנחנו הרבה אחרי זמן הדיון, ואני רוצה להודות לכל מי שנשאר כאן בסבלנות, אבל אנחנו צריכים להתכנס בזמן.

יפעת שאשא ביטון: (הקרנת סרטון)

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גיל.

יפעת שאשא ביטון: ובאמת זו הזדמנות לומר יישר כוח מאוד מאוד גדול למשרד לביטחון פנים, גם על מערך מאו"ר שניתן לו את המקום והבמה כאן, אבל באמת בהקשר של הבריונות ברשת.

יפעת שאשא ביטון: אושרית, אבל ממש ככה תנסי להיות מדויקת כי אנחנו כבר הרבה אחרי הזמן.

יפעת שאשא ביטון: אושרית, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אם את יכולה גם בלי המצגת, לא נקרא את הכול, ממש תדייקי את הדברים, איך אתם בעצם מנהלים את זה בתוך בתי-הספר.

<אושרית זיו: רק הכותרות, שייתנו לי את המסגרת.

<אושרית זיו: למעשה, המודל שאני מציגה הוא מודל של איך אני מחברת בין כל המערכות השונות שקיימות בעיר.

<אושרית זיו: אני יושבת באגף החינוך בכוונה תחילה כדי ליצור את השותפויות שיובילו לנגיעה בכל התלמידים ברמה הפורמלית, שזה בבתי-הספר, ואחר הצוהריים ברמה הבלתי פורמלית.

<אושרית זיו: היופי ב"עיר ללא אלימות" זו היכולת לרשת את הכול ולהושיב את כולם סביב שולחן עגול ולדבר על הדברים.

<אושרית זיו: למעשה, מה שחשוב בעיני זה לגעת בילד בכל הזירות שהוא נמצא בהן במהלך היום.

<אושרית זיו: לגעת בו גם כשהוא במערכת החינוך הפורמלית בבתי-הספר, וגם אחר הצוהריים, ולדעת לעשות את החיבור, וגם כמובן להורים.

<אושרית זיו: אז פה אנחנו רואים איך אנחנו למעשה משתפים את ההורים בכל השיח שקשור לבריונות, אנחנו עושים סדנאות מתמשכות, סדנאות חד-פעמיות שההורים למעשה מבינים שהם צריכים לתקשר עם הילדים שלהם.

<אושרית זיו: אולי הרבה פעמים הם מעבירים את האחריות לבתי-הספר, אבל אם לא תהיה תקשורת נכונה בבית, אם לא ישבו סביב שולחן האוכל בארוחת ערב ויצרו שיח הם לא יראו את זה קורה, ואז למעשה לא יהיה טיפול ולא יציפו את זה בפני בית-הספר.

<אושרית זיו: אז זו הנגיעה בהורים.

<אושרית זיו: בחינוך הבלתי פורמלי והפורמלי, גיל התחיל לדבר על מדריכי המוגנות, למעשה עשיתי קמפיין בשנה שעברה, רואים אותו פה על אוטובוסים ועל שלטי החוצות על מדריכי המוגנות, וזה יצר את החיבור.

<אושרית זיו: מדריך המוגנות נמצא בבית-הספר בכל שעות הלימודים, הוא הגורם הבלתי פורמלי שמסתכל לילד בעיניים.

<אושרית זיו: וכשאנחנו מזמינים את אימא של דוד-אל מזרחי להרצאה בתוך בית-הספר והיא מספרת איך הבן שלה התאבד בעקבות שיימינג ברשת, ותלמיד אחר כך פונה למדריך למוגנות ואומר: וואי, קורה לי בדיוק אותו דבר באלה הרגעים, והוא מוצא בו את הכתובת ואת האוזן הקשבת, אז זו למעשה ההצלחה שלנו, שמדריך המוגנות מצליח בצורה לא פורמלית לגעת בילדים האלה, ובדיוק בזמן הנכון.

יפעת שאשא ביטון: להפוך להיות כתובת עבורם.

<אושרית זיו: הוא למעשה גם החוט המקשר לפעילות אחר הצוהריים, ושבאמת אותו ילד אומר: נפגעתי, עדיין פוגעים בי, הוא יוצר עבורו תוכנית גם לאחר הצוהריים וגם לזמן בית-הספר.

<אושרית זיו: יש לנו תוכניות של ספורט, של תוכניות עוצמה שמפעילים, שתלמיד למעשה הופך להיות נראה בכל הזירות, וגם במרחב הציבורי.

<אושרית זיו: כלומר, במרחב הציבורי חשוב לנו מאוד שגם שם נראה את אותם ילדים.

<אושרית זיו: אז יש לנו סיירות לילה ב"עיר ללא אלימות", יש לנו עוד ועדי שכונות שאנחנו מקימים כדי לראות את אותם ילדים גם אחר הצוהריים, גם במקומות, בפארקים.

<אושרית זיו: ומעבר לשפוך להם את האלכוהול גם יוצרים אתם שיח, מדברים אתם, שומעים מה קורה.

<אושרית זיו: ואלי מגיעות הפניות שראינו ילד ברחוב שהוא לא הולך לבית-הספר, שקשה לו, שמחרימים אותו, ואני יודעת ליצור את החיבור הזה עם בית-הספר, ובכלל עם גורמים נוספים בעיר ולראות את אותם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אז את בעצם מדברת מתוך המקום של הפעילות שנעשית במשותף עם "עיר ללא אלימות" ועושה את החיבורים בין כל המרחבים, כשמדריך המוגנות הוא החוט המקשר.

יפעת שאשא ביטון: הוא עובד גם בשיתוף עם הצוות הפורמלי בתוך בית-ספר?

<אושרית זיו: בוודאי, הוא חלק בלתי נפרד.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אושרית.

יפעת שאשא ביטון: ח.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת פה?

יפעת שאשא ביטון: את רוצה לדבר?

יפעת שאשא ביטון: אבל קצר, ובלי שמות.

<ח. ח.: בלי שמות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו עדות של אימא לילדה, לא נציין את כל הפרטים, אבל חשוב שנשמע אותה.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך יש לנו עוד שני דוברים ואנחנו סוגרים, כי כבר גלשנו שעה אחרי הדיון, אבל זה מרתק וחשוב, אז אני מרשה לעצמי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ח. ח.: שלום לכולם, אני פשוט קיבלתי מהילדה, היא ביקשה בלי תקשורת, אז אני מכבדת את הילדה.

<ח. ח.: אבל פה בקצרה אני אגיד לכם כמה דברים.

<ח. ח.: אני פעילה בקהילה וחברת ועד הורים בבתי-הספר זה המון שנים.

<ח. ח.: ולצערי, אני חשופה לא מעט להתנהגויות קשות בין התלמידים, ולא מעט הורים מתלוננים על חוסר השגחה של מבוגר בהפסקות.

<ח. ח.: וגם אלי הגיעה הבעיה.

<ח. ח.: בתחילת השנה קבוצה של בנות ובנים, שאחד הילדים מנהיג אותם, דואגת למרר כל פעם לילדה אחרת את החיים.

<ח. ח.: עוד בתחילת השנה התנכלויות והחרמות על בתי התחילו עם קבוצה של בנות שבראשה עומדת ילדה מאוד בעייתית.

<ח. ח.: במשך תקופה ארוכה שולחת לבתי לנייד שלה מילים מעליבות ומשפילות ואיומים.

<ח. ח.: כל פעם הן דואגות למרר את חייה של ילדה אחרת באיומים רבים.

<ח. ח.: גם במשך התקופה האחרונה שבתי מושבתת מבית-הספר בגלל שבר מאוד קשה ברגל, בתי ומשפחתי עוברים תקופה קשה עם הילדה, ובנוסף ההטרדות בנייד של הילדה לא מפסיקות.

<ח. ח.: יש חומר מוקלט.

<ח. ח.: פניתי למנהלת בית-הספר, כששוחחתי אתה על הבעיה התשובה שלה לא הייתה מספקת.

<ח. ח.: היא אמרה: אין באפשרותי לעשות דבר, ואני מתנגד לשם "חרמות" כי אין דבר כזה.

<ח. ח.: אני מבינה שהיא רוצה לשמור על שם בית-ספר.

<ח. ח.: פניתי למורה ולא הייתה התייחסות מצדה.

<ח. ח.: פניתי ליועצת בית-ספר והיא ענתה: אין לי כלים להתמודד עם הבעיה.

<ח. ח.: פניתי גם להורים, היו הורים, לצערי, שלא שתפו פעולה ובחרו להרים ידיים ולא לטפל בבעיה.

<ח. ח.: הילדה אומרת: אימא, זה כמו צלקת בלב ולא טוב לי עם זה.

<ח. ח.: אז מה הורה כמוני אמור לעשות?

<ח. ח.: בתי סובלת ואני חסרת אונים.

<ח. ח.: אולי צריך להתחיל את יום הלימודים בשיעורי חברה ולהחדיר לילדים קודים ברורים וחד-משמעיים על התנהגות מול מורים, הורים, וכן בין תלמידים, אולי תגיע הישועה.

<ח. ח.: בברכה, ח.ח.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול, תודה רבה על השיתוף.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתיאור של הילדה קשה וכואב, והוא משקף תחושה של הרבה מאוד ילדים שנמצאים במציאות הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתחושה העוד יותר קשה היא שכבר יש פנייה למערכת, ויש תחושה של חוסר אונים וחוסר מענה.

יפעת שאשא ביטון: הילה, אני חושבת שזאת ההזדמנות להקדים ולומר ששווה שיצא אפילו מזכר של משרד החינוך שכל בתי-הספר ישימו דגש על הנושא הזה, להיות יותר ערניים ויותר מודעים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות איזושהי פעילות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכשמנהל אומר: אין מה לעשות עם זה או אין דבר כזה חרם, אז אנחנו נמצאים באיזושהי בעיה תפיסתית.

יפעת שאשא ביטון: ברור לי שאלו מקרים נקודתיים, אבל חשוב שנהיה שם בשביל המקרים האלה, כי בסוף לא מדובר בילדה אחת, יש שם קבוצה של תלמידים שלומדים בבית-הספר ואנחנו צריכים להיות שם גם בשבילם.

<ח. ח.: יש לי רק עוד שתי מילים.

<ח. ח.: אני אימא מאוד פעילה, אני אימא שמאוד מחוברת, אני אימא שגם בבית-ספר מחוברת בין המורים לתלמידים ואני עושה רק טוב, קוראים לי כבר אימא הגנרלית.

<ח. ח.: אני כבר 20 שנה בוותק, ואני אימא שמביאה ילדים ולא החרמות, ומשוחחת עם ילדים, הכול, אבל כשאני רואה שזה מגיע לרמה ושאין מההורים, שההורים באים בהתנגדות, אני פשוט תופסת צעד אחורה.

<ח. ח.: כי אני עושה רק טוב, אבל כשזה מגיע ואין לה כלים – אני בתור אימא הצלחתי לסדר המון, ואני יכולה גם להראות לך הודעות של המורות: כל הכבוד, תודה רבה שהצלחת ככה וככה.

יפעת שאשא ביטון: והתחושה היא של חוסר אונים מצד המערכת.

<ח. ח.: אבל כשזה מגיע לשלך וכשאין, אז אתה פורח הרבה יותר.

<הילה סגל: אני ממש מבקשת שאם מגיעים מקרים, כאן דיברנו הרבה על מניעה, אבל יש חשיבות גדולה שככל שניתן נדע עליהם ונעזור.

<הילה סגל: יש פיקוח ויש פניות הציבור.

יפעת שאשא ביטון: נעביר את הפרטים.

<הילה סגל: ויש כמובן גם אותנו.

<הילה סגל: אז במידה ואת בוחרת או רוצה אני אשמח לעזור.

יפעת שאשא ביטון: נעביר את המקרה, כי אני חושבת ששווה להיכנס פנימה ולחזק.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהצוות באמת חסר אונים, צריך שיחזקו אותו וצריך את הכלים.

<הילה סגל: בסדר גמור.

<הילה סגל: צריך לעזור.

<ח. ח.: אני אשמח, אין לי בעיה להיחשף, אבל הילדה ביקשה שלא, אז כיבדתי את הילדה.

יפעת שאשא ביטון: זו לא הילדה, זה מול משרד החינוך, והרעיון הוא באמת לטפל.

<ח. ח.: בשמחה.

<ח. ח.: בשמחה, אני רוצה את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו את אופיר.

יפעת שאשא ביטון: אופיר, בקצרה.

<אופיר בן גור: ירדן יתחיל.

יפעת שאשא ביטון: אין יתחיל.

יפעת שאשא ביטון: מישהו אחד מדבר, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ירדן ארד: אני סטודנט שנה שלישית למשפטים ומימשל במרכז הבין-תחומי, הרצלייה.

<ירדן ארד: לקחתי חלק בתוכנית שנקראת "ממשלת הצללים", שבמסגרתה הוקמו בקמפוס מעין משרדי ממשלה מקבילים בעצם למשרדים האמיתיים, ועקבנו אחרי המשרדים האלה וחשבנו גם איך לעשות איזשהן רפורמות.

<ירדן ארד: מהמקום הזה הגענו לנושא של שיימינג ובריונות רשת.

<ירדן ארד: לצדי גם נמצא עורך-דין אופיר בן גור שהיה אחד מהמנחים של התוכנית, וגם ד"ר יובל קרניאל, וחבר הכנסת לשעבר ניצן הורוביץ.

<ירדן ארד: כשבאנו לנושא של השיימינג ובריונות רשת אז באמת בחרנו להתמקד באוכלוסיות של ילדים ונוער, כי ראינו את הרגישות המאוד גדולה שיש לאוכלוסייה הזאת, בעצם בגלל שהרשת החברתית משמשת כלי מרכזי שלהם ליצירת ולטיפוח שלו.

<ירדן ארד: גם ראינו שיש לזה המון השלכות מאוד חמורות, החל מנתונים שאפילו פורסמו על-ידי משרד הבריאות של מס' שיא של מתאשפזים בבתי-חולים פסיכיאטריים.

<ירדן ארד: וממחקר שעשו גילו שזה בגלל שיימינג, נתונים באמת מזעזעים, לא נעלה פה את המחקרים, כבר ציינו את זה.

<ירדן ארד: לאחר ששמעתי את כל הדיון, לי חשוב להזיז קצת את הפוקוס ולציין שאנחנו מדברים פה על מרחב שהוא שונה, זאת אומרת, אנחנו מדברים על המרחב הווירטואלי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להזיז את הפוקוס, בכוונה שמתי את הפוקוס על מערכת החינוך, אני אומר לך למה.

יפעת שאשא ביטון: אז אל תזיז לי את הפוקוס, הוא גם ככה זז לי קצת הצדה בחצי שעה האחרונה.

<אופיר בן גור: זה מתחבר כמובן למערכת החינוך.

<ירדן ארד: אנחנו מדברים עדיין על מערכת החינוך.

<ירדן ארד: אנחנו פשוט טוענים שיש פער בשפה בין המורה לבין התלמיד בכל מה שקשור לרשת החברתית ולעולם התוכן העכשווי של הילדים.

<ירדן ארד: דיברו כאן הרבה על הכלים החינוכיים שהם – אני אקרא להם אזור הנוחות של מערכת החינוך, לא כמילה גסה, אלא כי באמת ככה מערכת החינוך הורגלה לפעול במשך שנים.

<ירדן ארד: כשאנחנו מדברים על דחייה חברתית ועל נידוי ועל חרם, התפיסה היא עדיין תפיסה של המרחב הפיזי.

<ירדן ארד: זו עדיין תפיסה שאומרת שיש אירוע נקודתי.

יפעת שאשא ביטון: זה שם.

יפעת שאשא ביטון: גם כשזה מתחיל בווטסאפ, בפייסבוק, ברשת הווירטואלית, אנחנו בסופו של דבר מגיעים עם זה למרחב הפיזי, כי הילד נכנס לכיתה ומוחרם.

<ירדן ארד: נכון.

יפעת שאשא ביטון: יושב פה י' ומספר לך.

<קריאה: יש את השיח פנים אל פנים.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר לא במצב שמתעללים בי, אני שקוף.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זו כבר דרגה הרבה יותר חמורה מזה.

<ירדן ארד: אולי זה נגיד למשל, הקצה של האירוע, למעשה, כי אם האירוע מתחיל ונמשך ברשת החברתי, והוא יכול להימשך תקופה ארוכה, אז רק בקצה שלו הוא יגיע לחרם בכיתה.

יפעת שאשא ביטון: זו הדינמיקה בבית-הספר, צר לי.

<ירדן ארד: אז אחרי שעשינו איזשהו מחקר השוואתי וראינו מה קורה במדינות מערביות, בארצות-הברית, באוסטרליה, בהולנד, וכו', שבעצם מעניקים סמכויות למנהל בית-הספר בכל מה שמתרחש במרחב הווירטואלי, ממש גם סמכויות ענישה.

<הילה סגל: יש סמכויות כאלה גם היום בארץ שלנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון, יש גם אצלנו בחוזר מנכ"ל במשרד החינוך.

<הילה סגל: אתה מוזמן לקרוא את חוזר המנכ"ל.

<אופיר בן גור: ראינו את חוזר מנכ"ל, ובסקר שביצענו בקרב לא מעט מנהלי בתי-ספר נודע לנו שהוא לא מיושם בפועל.

<אופיר בן גור: נשמח אחרי זה - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה מחדל של מנהלי בתי-ספר, לא של משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אם מנהל בית-ספר רואה בחוזר מנכ"ל המלצה אז יש שם באג אצל מנהל בית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא כי זה במערכת אצלנו לא - - -

<אופיר בן גור: נכון.

<הילה סגל: זה שיקולי דעת, כי המקרים הם מאוד שונים אחד מהשני.

יפעת שאשא ביטון: בואו נתקדם, כי חשוב לי לדעת מה ברמת הפרקטיקה.

<ירדן ארד: אנחנו חושבים שצריך לערוך סדרה של מפגשים בין אנשי ההוראה לבין מומחים בתחום האינטרנט.

<ירדן ארד: מפגשים כאלה גם יעזרו למורים לרכוש את השפה, ואנחנו גם יודעים שהם יכולים להצמיח איזשהם רעיונות חדשניים, כלים חדשים למערכת החינוך, ולא רק הכלים שגלויים להם במרחב הפיזי.

<ירדן ארד: זאת בגדול השורה התחתונה שלנו, ואנחנו יודעים שהתשובה היא בחינוך, אבל השאלה מאיזו זווית אנחנו תוקפים את הבעיה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: אתה מתכוון להיכנס למערכת החינוך מתישהו או שאלו רק המלצות מבחוץ?

<ירדן ארד: אולי בעתיד כן, יכול להיות.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה בכלל שאתם יושבים באקדמיה וחושבים על מערכת החינוך ומנסים לייצר פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהיכרות עם השטח תמיד עוזרת גם למקד את הפתרונות ולהפוך אותם ליותר ישימים.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שמפגש של אנשי מקצוע, עם אנשי מערכת החינוך הוא חשוב, וזה חלק מהתהליכים שקורים שם.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא – ואמרתי את זה לאורך כל הדרך, ולא בשביל להתריס, אלא בשביל שנהיה באמת מגויסים – זה איך אנחנו מתרגמים את המפגשים האלה, את כל מה שאנחנו שומעים, את הרצון הטוב שלנו, את כל מה שאנחנו יודעים והמערכת יודעת, זאת אומרת, אם תרד לשטח, אמרת שעשית מחקר, תרד לשטח ותשאל את מנהלים ואת המורים אם הם מכירים את התופעה ומה הם יודעים על התופעה, הם יודעים הרבה, השאלה איך הם מתרגמים את זה לפרקטיקה שבהתמודדות עם אותו ילד שמוחרם, עם אותו ילד שמנודה, עם אותו ילד שהעיניים שלו עצובות.

יפעת שאשא ביטון: הוא אומר: היא רואה שיש ילד עם עיניים עצובות בכיתה, שזאת אמירה קשה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אמירה קשה, לדעת שהילד יודע שהוא יושב ורואים אותו ובכל זאת הוא חסר אונים ואף אחד לא מתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן, גם עם אותם ילדים שפוגעים, כי בסופו של דבר הם חושבים שהם נמצאים במקום הנכון, והם לא.

יפעת שאשא ביטון: הם פשוט לא.

יפעת שאשא ביטון: ושם רציתי לגעת.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לגעת במורה שנמצא בכיתה ביום יום ומתמודד עם זה, עם היועצת החינוכית שנמצאת שם במרחב ורוצה להתמודד עם זה, וזה בהחלט יכול להיות חלק מתהליך, חלק מכלים שניתנים בתוך תהליך, אבל צריך לתרגם אותם.

<אופיר בן גור: אני רוצה להוסיף.

<אופיר בן גור: המורים לא נמצאים ברשת.

<אופיר בן גור: יש אפילו בזמנו - - -

יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: עזבו, נשארתם אחורה, הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: מה זה נמצאים?

יפעת שאשא ביטון: היום כבר הצלחנו לשכנע אותם – אנחנו גם אחרי תהליך – שהם גם יהיו בתוך קבוצות בווטסאפ, שפעם היו חילוקי דעות לגבי הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: המורים ברשת, המורים בפייסבוק.

יפעת שאשא ביטון: אגב, היה שיח בכלל אם הם יכולים להיות חברים או לא של הילדים, ויכולות להיות דעות לכאן או לכאן.

<קריאות: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל המורים שם, חבר'ה.

יפעת שאשא ביטון: המורים שם, המורים רואים, המורים יודעים.

יפעת שאשא ביטון: ואתה יודע מה, גם מי שלא שם, מגיע לכיתה בשמונה בבוקר ושומע מה קרה ברשת.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, יש לו שתי אפשרויות, להתעלם ולהגיד: הם יסתדרו, זה ילדים, אני גם ככה לא מבין בעולם הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני רגע אלך אתך לשם, למרות שזה לא, אבל נניח.

יפעת שאשא ביטון: מי שרוצה ממש יגיד: ואללה, אני מתייחס ואני עושה עם זה משהו, כמו שהייתה לנו כאן דוגמה מבית-ספר וילקומיץ.

יפעת שאשא ביטון: וזאת הבחירה שהוא צריך לעשות באותו בוקר.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב, לא מעט מורים בוחרים להמשיך הלאה את היום כדי לא להעצים את זה, כדי לא להציף את זה, ואולי זה יעלם.

יפעת שאשא ביטון: וזה לא יעלם.

יפעת שאשא ביטון: ובשביל זה אנחנו כאן, כדי להראות דווקא את אותם מקומות שכן בוחרים להתמודד ולא להתעלם מהסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה משפט ואז "מצמיחים"?

<אסנת רון רסקי: אנקדוטה אחת.

<אסנת רון רסקי: רק דבר קטן.

<אסנת רון רסקי: למשל, נוכחות של מורה בקבוצת ווטסאפ, חשבנו שזה מאוד חשוב, זה באמת חשוב, אבל אני לא יודעת אם אתם יודעים, בתעבורה של ילדים בכיתה ה' או הודעות בקבוצת ווטסאפ בערב אחד זה בערך 200 הודעות.

<אסנת רון רסקי: המורה צריכה לעבור, לעבור, לעבור, לעבור, זה מטורף, אוקיי, תזהה איזו קללה, היא תזהה איזה משהו.

<אסנת רון רסקי: ואני אתן לכם דוגמה מה היא לא תזהה.

<אסנת רון רסקי: למשל, כשילדה שולחת הודעה ואף אחד לא עונה.

<אסנת רון רסקי: כשילדה שולחת עוד פעם הודעה, אותה ילדה, ואף אחד לא עונה.

<אסנת רון רסקי: ובעצם ההתעלמות הזאת זה המצב של השקופה, ואת זה המורה לא תזהה, והיא גם לא מסוגלת.

<אסנת רון רסקי: מי שיכול לזהות את זה אלו הילדים, ולכן צריך לתת את הכוח לילדים להיות שם בקבוצה, ולהגיד: סליחה, אנחנו לא משתפים עם זה פעולה.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן את הכוח.

יפעת שאשא ביטון: אז משפט, ואחר כך עמותת "מצמיחים".

<אפרת ליכטמן: נסגור.

יפעת שאשא ביטון: אתם סוגרים את זה בקצרה, אתה לא הולך להראות את כל המצגת.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, קיבלתם פה במה, אני חושבת שאתם אפילו יכולתם ככה לשבת.

<אפרת ליכטמן: אני עוד לא דיברתי מילה.

יפעת שאשא ביטון: ישב פה בית-ספר שהבנו את כל התהליך שעובר – בית-ספר, המורים, התלמידים, ייאמר לזכותכם.

<אפרת ליכטמן: אני אקצר, אבל רק תהיו סבלניים עוד כמה דקות להקשיב.

יפעת שאשא ביטון: את תהיי מאוד מאוד מתומצת, כי אני חושבת שאת הפרקטיקה ואת התכלס קיבלנו כאן, ויש לנו רק דברים טובים לומר.

יפעת שאשא ביטון: כמה מילים לשגרירים האמיתיים שלנו.

<יהל קירשנר: אז אני רק אוסיף מילה בהמשך לדברים.

<יהל קירשנר: דובר פה מאוד על שגרירים וקולם של בני-הנוער, ואני באמת רוצה לחדד איזושהי נקודה שאומנם לא עלתה פה בדיון, עוד שבועיים נצא לחופשת קיץ, חופשה שלצערי או לצערי המורים לא יהיו בתוכה, לא בחלק של התנהלות הקבוצה, לא יהיו בהתנהלות חיי הקבוצה של התלמידים.

<יהל קירשנר: וזה באמת המקום שבו הרשתות החברתיות אולי נכנסות קצת יותר לפוקוס, כי זה המקום להיפגע דווקא בקיץ.

<יהל קירשנר: ובאמת, עם כל התוכניות שהוצגו, לטעמי, התוכניות שבני-הנוער מעורבים בתוך העשייה, בתוך ההובלה, בתוך ההשתתפות שלהם, מעבר לצד שמקבל את התוכן ועובר את השיעור, באמת אולי מעביר את השיעור ומכתיב את התוכן, כי הם בסופו של דבר אלו שיכתיבו את ההתנהלות ואת השיח בשעות אחר הצוהריים ובעיקר בחופשות.

<יהל קירשנר: אין לנו מה להוסיף.

<יהל קירשנר: תודה רבה על קיום הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אתה צודק.

יפעת שאשא ביטון: ולכן גם שמנו כאן דגש על העבודה אתכם ושאתם השגרירים ואתם צריכים להיות השותפים שבסופו של דבר גם תיישמו את הדברים, תעזרו לנו ליישם את הדברים בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה רק להרגיע אותך שהתיאום עם השר ארדן, כל הנושא של מערך מאו"ר וכל ההתמודדות עם הסכנות ברשת, נעשה אותו דווקא לקראת הקיץ.

יפעת שאשא ביטון: התלבטנו מאוד אם לעשות את זה עכשיו או לעשות את זה בתוך הקיץ כדי להשאיר את זה בתודעה ובמודעות של בני-הנוער ושל המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: נעשה את זה סביב תחילת יולי, משהו כזה, אז אתם מוזמנים להיות שותפים גם שם.

<יהל קירשנר: אנחנו נשמח.

יפעת שאשא ביטון: ועכשיו עמותת "מצמיחים" בסיפה של הדברים בתמצות, בקצרה.

<אפרת ליכטמן: אני מבינה שאני אחרונה חביבה, אז אני אעשה את זה בקצרה.

<אפרת ליכטמן: קודם כול זה כבוד וגאווה להציג בפניכם את הדברים.

<אפרת ליכטמן: פעם אחרונה עמותת "מצמיחים" הייתה לפני שנתיים כשזכינו בפרס יושב-ראש הכנסת.

<אפרת ליכטמן: אני רוצה גם לפרגן ולהודות על עצם קיום הוועדה הזאת, אם אני האחרונה שסוגרת אז מגיעה לכם גם תודה.

<אפרת ליכטמן: ואני רוצה לחזק אותך להמשיך לעסוק ולטפל בנושא המאוד חשוב הזה.

<אפרת ליכטמן: למרות המודעות ההולכת וגדלה לנושא הזה של בריונות ואלימות והצקה בין ילדים ולמרות המשאבים שמוקצים לזה, בסופו של דבר בפועל אנחנו לא רואים ירידות דרמטיות בנתונים.

<הילה סגל: ירידות של 10% בנתונים בשנים האחרונות, צריך להסתכל עליהם.

<אפרת ליכטמן: עמותת "מצמיחים" הוקמה לפני 13 שנים במטרה להפחית אלימות, סבל וכאב בקרב ילדים ובני-נוער.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה כולנו אנשים מבוגרים, נוכל להיכנס וללמוד על זה.

<אפרת ליכטמן: ממש תנו לי שתי דקות ואני מגיעה.

<אפרת ליכטמן: הבעיה היא בעיה מורכבת, ואני רוצה להתייחס רק לשני משפטים בהקשר שלה.

<אפרת ליכטמן: אחד, הדבר המרכזי בעניין הזה, שתוקפנות אכן משפרת מעמד חברתי.

<אפרת ליכטמן: אנחנו רואים את זה גם בעולם המבוגרים, אנחנו רואים את זה גם בקרב הילדים ובקרב צעירים בבתי-הספר.

יפעת שאשא ביטון: רואים את זה גם כאן בכנסת, לצערי.

<אפרת ליכטמן: את אמרת.

<אפרת ליכטמן: אני רוצה להגיד שזה גם מתקשר למה שאמרת בהתחלה, למה יש אחוז גבוה של ילדים שמחזקים את הפוגע לעומת את הילד הנפגע?

<אפרת ליכטמן: זה קשור מאוד לעניין הזה שתוקפנות – גם אסנת דיברה על זה קודם – התוקפנות משתלמת ומשפרת את המעמד החברתי, ולכן הטיפול בעניין הזה הוא רק להציג אלטרנטיבה שמשפרת מעמד חברתי בדרך אחרת.

<אפרת ליכטמן: האם זה אפשרי?

<אפרת ליכטמן: בהחלט.

<אפרת ליכטמן: אבל הילדים לא פונים לזה באופן טבעי, צריך לעבוד על זה ולשפר את זה.

<אפרת ליכטמן: אגב, אני ואסנת ממש לא תיאמנו, וזה היה ממש גאווה בשבילי לשבת ולראות איך זה מוטמע בבית-ספר, וכיף היה לשמוע.

<אפרת ליכטמן: הדבר השני זה שבריונות הפכה להיות תופעה כרונית, נורמה חברתית, ממש תת-תרבות בדרכי התקשורת של ילדים בבית-הספר.

<אפרת ליכטמן: הראיה לזה זה שלהרבה מהאלימות של הילדים ולבריונות בבית-ספר, שזו אלימות מילולית, למשל, אנחנו כבר סבילים, אנחנו כמעט לא מתייחסים לזה, כמעט לא מטפלים בזה.

<אפרת ליכטמן: הסבילות שלנו לאלימות מביאה אותנו לטפל ממש רק במקרי הקיצון.

<אפרת ליכטמן: מה שמשותף לחרם, לשיימינג, להוצאה והכנסה מקבוצות ווטסאפ ולהרבה מאוד התנהגויות של ילדים שגורמות סבל וכאב אחד לשני, זה זה שהחרם הוא בסופו של דבר כלי לשיפור המעמד החברתי.

<אפרת ליכטמן: מילה אחת רק על העניין של המרחב הווירטואלי.

<אפרת ליכטמן: זה לא יצר את הבעיה.

<אפרת ליכטמן: מה שקורה במרחב הווירטואלי - - -

יפעת שאשא ביטון: הפך להיות עוד כלי.

<אפרת ליכטמן: בדיוק, זה כלי חזק מאוד שבעצם מבטל את ממד הזמן ואז הילד חשוף לדבר הזה 24 שעות, והוא מחריף מאוד את ההצקה ואת החרם שהיה קיים גם קודם, אבל עכשיו יש לו כבר עוצמות שהן בקנה מידה אחר לגמרי.

<אפרת ליכטמן: מה שכתבתי לכם כאן, ואני לא אתייחס לכול, לצערי, מפאת קוצר הזמן.

יפעת שאשא ביטון: אבל היא גם העלית את זה, וזה הוצג פה, אז תיתני לנו את הדברים שיכולים להעשיר אותנו ולא נאמרו.

<אפרת ליכטמן: אני רוצה רק להגיד משהו שלא נאמר.

<אפרת ליכטמן: מבחינת ההתמודדות שבדרך כלל אנחנו רואים בשטח, לא אתייחס לנושא של הקורבן והפופולריים או התוקפניים.

<אפרת ליכטמן: הפופולריים התוקפניים הם בדרך כלל הילדים החזקים בכיתה, אני לא מתייחסת לאלימות או ל-boiling שקורה מהילד שמרביץ בהתפרצויות של זעם, כי בדרך כלל שם גם הילדים לא תמיד מקבלים אותו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אפרת ליכטמן: אבל את אותם ילדים חזקים, הפופולריים או התוקפניים, באהבה גדולה גם הורים וגם מורים עושים הרבה מאוד טעויות בדרכי ההתמודדות והתגובה גם לקורבן, שהרבה פעמים הוא נשלח כביכול לקבל עזרה וטיפול.

<אפרת ליכטמן: וגם הפופולריים או התוקפניים שלא תמיד המענה והטיפול שהם מקבלים מפחית את הבעיה, הוא רק מחמיר את הבעיה או את החרם.

<אפרת ליכטמן: אני רוצה להגיד מילה אחת לגבי ההקשר של הכיתה, כי זה גם ההקשר שבו אנחנו עובדים.

<אפרת ליכטמן: הרבה מהתוכניות עובדות על העניין של מודעות.

<אפרת ליכטמן: המודעות זאת לא הבעיה.

<אפרת ליכטמן: מודעות, אנחנו יודעים היום שהיא מודעות גבוהה מאוד לנושא הזה.

<אפרת ליכטמן: חלקם עובדות על ההבנה של הילד או על הניסיון לייצר אמפטיה או הבנה אצל הילד שזה לא בסדר.

<אפרת ליכטמן: גם שם אנחנו לא רואים את מוקד הבעיה כיוון שילד יכול להיות בכיתה, לראות סרט או להיות בכיתה ולדבר את הדברים הנכונים, הוא יכול להגיד שזה לא נעים לו, הוא יכול להגיד שההתנהגות הזאת היא לא בסדר, והוא יוצא מהסיטואציה הזאת והוא חוזר לזירה בהפסקה או בטיול - -

יפעת שאשא ביטון: והוא עושה את אותו דבר.

<אפרת ליכטמן: - - והוא עושה את אותם הדברים.

<אפרת ליכטמן: ולכן, שוב זה לא אפקטיבי.

<אפרת ליכטמן: אז גם העניין של מודעות וגם העניין של הבנה, וגם הרבה פעמים תוכניות שבאות לשפר מיומנויות חברתיות, גם הן לא פותרות את העניין.

<אפרת ליכטמן: ופה זו נקודה חשובה להבין, שילדים שמחוללים חרם ומארגנים חרם הם ילדים בעלי מיומנויות חברתיות גבוהות, ולכן, אם הפתרון הוא דווקא לשפר מיומנויות חברתיות בסוף התוצאה היא לא בהכרח אפקטיבית.

<אפרת ליכטמן: אז אני רוצה להגיד מה אנחנו עושים.

<אפרת ליכטמן: אנחנו עובדים בכל הארץ כבר עם 45,000 תלמידים, עם מורים, עם הורים.

<אפרת ליכטמן: עוד דבר אחד שלא אמרתי קודם, אבל זה רק נתון אחד, במחקר של פרופ' רולידר מלפני כמה שנים, 91% מהמורים שעברו את ההכשרה של המורים העידו שההכשרה שהם קיבלו לטפל בנושא הזה של בריונות ואלימות לא הייתה רלוונטית אחר כך כדי לטפל בזה באמת במציאות.

<אפרת ליכטמן: אז מה עושים?

<אפרת ליכטמן: תחת הכותרת של הכיתה היא מקום לצמוח בו אנחנו רוצים לייצר אלטרנטיבה לשיפור מעמד חברתי אצל ילדים, ואסנת אמרה את זה קודם בצורה נהדרת ומקסימה, הילדים מתפנים שלושה ימים ומדברים רק על הכיתה, על המצב החברתי ועל האינטראקציות.

<אפרת ליכטמן: ואז קורה דבר מעניין, דרך משחקים רפלקטיביים בעצם כל הגלוי וכל הסמוי של האינטראקציות החברתיות בכיתה צף ועולה.

<אפרת ליכטמן: ולמה זה חשוב?

<אפרת ליכטמן: אין כמעט מורה שאני לא שומעת אותה אומרת, אחרי שהיא נחשפת לשיטה: ראיתי את הכיתה באור אחר, ראיתי את הילדים באור אחר, ראיתי דברים שלא ידעתי בכלל על קיומם.

<אפרת ליכטמן: זה קצת מתקשר לנקודה שאמרתם אבל מהיבט אחר.

<אפרת ליכטמן: בסופו של דבר אני מאוד בעד, ואני חושבת שזה נחוץ שהורים ומורים ישפרו את הנוכחות המשמעותית שלהם בהפסקות, בזירות הבית-ספריות, בבית, הכול נכון, אבל יש מקומות שבסוף הם לא רואים, הם לא יודעים, והם לא מגיעים אליהם.

<אפרת ליכטמן: ולכן, חשוב שהילדים יהיו רשת של ביטחון אחד כלפי השני, שהילדים יהפכו את הסביבה שבה הם חיים לסביבה מוגנת, לסביבה שהם בעצמם מצמיחים אחד את השני.

<אפרת ליכטמן: וכמובן שזה אינטרס, כי ילדים שאנחנו מלמדים להיות מצמיחים יהפכו להיות אחר כך גם אנשים בוגרים ומצמיחים.

<אפרת ליכטמן: התוצאה של הדבר הזה זה קבוצת ילדים שיש בה לכידות חברתית ושהם בעצמם, אם זה מצמיח – הראית את זה גם קודם – מצמיח בכל הזירות, של טיול, של הפסקה, של כיתה, וכו', בסופו של דבר הם מחזקים אחד את השני ומונעים את הדברים האלה, וזה לא בסתירה לזה שכמובן אנחנו עובדים גם עם ההורים והמורים.

יפעת שאשא ביטון: לסיכום.

<אפרת ליכטמן: יש לנו בסוף החודש, אני אומרת את זה לסיום, אנחנו מביאים את פרופ' בעל שם עולמי לארץ לסבב של הרצאות וימי עיון גם ביחד עם מינהל חברה ונוער ומכללת כנרת וסמינר הקיבוצים ועם שגרירות ארצות-הברית.

<אפרת ליכטמן: רוברט וכל מי שמעוניין, אני אשמח לתת לכם את הפרטים, ואתם מוזמנים בשמחה, זה ללא תשלום.

<אפרת ליכטמן: ימים מרתקים על הנושא הזה.

<קריאה: מי הפרופ'?

<אפרת ליכטמן: פרופ' רוברט פריס מארצות-הברית, מומחה בתחום הזה של פופולריות ותוקפנות.

<אפרת ליכטמן: נשמח מאוד שתהיו אורחים שלנו ושתבואו.

<אפרת ליכטמן: תודה.

<אפרת ליכטמן: ניסיתי בבריף לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: עשית את זה יפה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, אפרת.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר ביושר, כאשת חינוך שאם עכשיו הייתי צריכה לארגן סדנה יכולתי לשבת ולשמוע את זה לא שעה אלא אפילו יותר.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שיש לכם באמת הרבה מה לתרום עכשיו גם בתפיסה.

<הילה סגל: רק משפט.

<הילה סגל: זה לא יכול להחליף את בית-הספר, זה חייב לבוא לצד בית-הספר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה בגלל שזה לא יכול להחליף את בית-הספר, ואני חושבת שהאיזון היה פה כששמענו דווקא את בית-הספר קודם בלי שזה היה מתוכנן ככה, והראה את הפרקטיקה ואת היישום.

יפעת שאשא ביטון: אני לא בטוחה שאם הייתי שומעת את אפרת לבד בלי שהייתי שומעת את הדרך שזה נעשה בבית-הספר הייתי מתרשמת באותו אופן, כי אני תמיד מחפשת את התכלס מה קורה בשטח.

<אפרת ליכטמן: אני רוצה רק ברשותך להגיד על זה מילה.

יפעת שאשא ביטון: אל תקלקלי.

<אפרת ליכטמן: רק בגלל שזה מאוד נכון, החזון שלנו זה להיות חלק אינטגרלי מתוך מערכת הלימודים, שאלו לא יהיו יוזמות מקומיות של מורות שהופכות את זה לשפה בית-ספרית.

יפעת שאשא ביטון: את זה תשאירי לי לסיכום.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהעוצמות הן באמת ביכולת שלנו לראות איך זה קורה בשטח, איך זה מטופל ברמת היום יום, ברמה של קרה משהו שהוא לא צפוי ומה אנחנו בוחרים לעשות עם זה.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהעניין של הבחירה של מערכת החינוך מה לעשות עם כל המידע שהם שומעים, כי המורים שומעים הרבה, הם שומעים, הילדים מדברים, הילדים גם לא יודעים לדבר בשקט, הם צועקים את הדברים כל הזמן, והשאלה מה אנחנו בוחרים לעשות עם זה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני רוצה להודות לכולכם, בטח הרגשתם שאנחנו פה תכף סוגרים שלוש שעות, לא היה דיון ארוך כזה, אבל הוא מספיק חשוב, ואני מסכימה לגמרי שאפשר להאריך ולדון בו.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאנחנו צריכים – את זה אני אומרת לך, הילה – אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מפעם לפעם מגייסים עוד ועוד מערכות ומראים שזה אפשרי.

<הילה סגל: את יודעת כמה בתי-ספר רצו לבוא?

<הילה סגל: גם את זה צריך לדעת.

יפעת שאשא ביטון: אז חשוב שזה יוצג דווקא לכל אותם אלה שלא מצליחים להתמודד, ואנחנו צריכים לאתר אותם כדי שהם ידעו שיש מודלים, ואפשר לראות את זה כ-modeling, ואפשר לקחת את הכלים ולהבנות את זה בתוך בית-ספר.

יפעת שאשא ביטון: ומי שרוצה עושה את זה, עובדה, אנחנו רואים שזה חלק ממערך בית-ספרי בלי שאף אחד פה צעק: אנחנו צריכים שעות, אלא באמת השתמש במה שיש לו, והבין שבסופו של דבר כשיש אקלים חיובי בתוך בית-הספר זה כבר מביא את כל השאר, זה מביא את ההישגים, וזה מביא את כל העשייה החברתית, וזה עושה את הכול.

יפעת שאשא ביטון: אז שווה להשקיע שם בשביל להצליח גם בדברים האחרים.

<קריאה: זה חלק מהשיעור.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של נוכחות של מבוגר, שמעתי את זה כמה פעמים במהלך הדיון, נוכחות של מבוגר במרחבים הציבוריים הבית-ספריים, בהפסקות ובשעות שהם לא בכיתה, אני חושבת שזו דרמה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה חובה בחוזר מנכ"ל ושצריך להקפיד על זה, כי אם ילד מרגיש שאין מבוגר שנמצא והוא מספיק בטוח להיות שם, אז אני חושבת שאנחנו צריכים להיות שם כדי לתקן את זה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של תלמידים כשגרירים זה מפתח.

יפעת שאשא ביטון: זה מפתח.

יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה כמה נעשה, בסוף בסוף אנחנו צריכים אותם שם בדיוק במקום שהעין שלנו לא נמצאת, והם יודעים לעשות את זה יפה מאוד, לפעמים גם יותר מאתנו.

יפעת שאשא ביטון: לא כי הם יותר מיומנים, אלא כי קבוצת השווים שלהם נוטה יותר להקשיב להם מאשר לנו, אז אנחנו בהחלט יכולים, אני אפילו אומר את זה, להשתמש בהם ככלי במקומות שבהם אנחנו רוצים לחולל שינוי.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שוב לכולכם, גם לך, עורך-דין עומר, ואני בטוחה שבדיונים אחרים יהיה לכם מקום לבוא ולהציג, וגם לבין-תחומי, אשמח באמת שתהיו שותפים בדיונים, ובכלל לכל מי שהיה ושמע.

יפעת שאשא ביטון: ותמשיכו לעשות חיל.

יפעת שאשא ביטון: הישיבה נעולה.