ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 479, 2017-08-08 09:30

דוד אמסלם: טוב, רבותי, בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא השלכות ההחלטה לסגור את "מתחם ירקונים", פרוטוקול מס' 479.

דוד אמסלם: אני רוצה להכניס את הדיון לקונטקסט הנכון.

דוד אמסלם: פנו אלי לפני מספר שבועות גם ההסתדרות הלאומית וגם העובדים שנמצאים במתחם הזה, על מנת שאקיים דיון בסיפור הזה.

דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע לסיפור העובדתי ברמת האם המתחם בעיקרון הוקם על פי חוק, לא הוקם על פי חוק?

דוד אמסלם: אני לא שם, הדברים האלה נידונים בבית-המשפט, ואני לא בא להחליף אותו, וגם אין לי רצון כזה.

דוד אמסלם: מה שחשוב לי בהיבטים האלה זה יותר ההיבטים הציבוריים.

דוד אמסלם: במתחם הזה יש מאות עובדים, והם עובדים שמה עשרות שנים.

דוד אמסלם: ואני מניח שכמו כולנו, אם מישהו בא לכנסת כאן, לא ביקש לבדוק שיש רישיון בנייה לכנסת, הוא בא והתחיל לעבוד.

דוד אמסלם: בדרך כלל אלה רובם אנשים קשי יום, עובדים שקמים בבוקר לפרנסתם, ובדרך כלל מרוויחים את שכר המינימום.

דוד אמסלם: ולכן מבחינתי לא הגיוני שמי שמשלם את המחיר זה הם.

דוד אמסלם: אז לכן חשבתי: בוא נשמע גם את העובדים, גם את ההסתדרות וגם את נציגת הוועד, ואחרי זה נטכס עצה איך עושים הכי טוב לעם ישראל בנתונים האלה.

דוד אמסלם: אז בבקשה, יואב.

דוד אמסלם: רק שנייה, אברהם, אתה רוצה לדבר עכשיו או יותר מאוחר?

אברהם נגוסה: יותר מאוחר.

דוד אמסלם: בבקשה.

<יואב שמחי: קודם כול, בוקר טוב לכולם.

<יואב שמחי: אני יואב שמחי, יושב-ראש ההסתדרות הלאומית.

<יואב שמחי: ביקשתי ופניתי ליושב-ראש הוועדה, וכמו שהוא ציין, אנחנו לא מתעסקים בצד החוקי של המקום, המתחם.

<יואב שמחי: ואני יודע שיש המון דיונים, ואני יודע שכל אחד מייצג את העמדה שלו, אבל אני רוצה שנסת

<יואב שמחי: כל דקה לפני שאנחנו מחליטים בעיניים: ערב חג, אנשים פה הם קשי יום, אנשים פה עשו קריירה שנייה ושלישית, או חד-הוריות, או אנשים שהגיעו לגיל 60 ולא מצאו עבודה.

<יואב שמחי: ואלה המקומות שקולטים אותם, נותנים להם להשתכר בכבוד, נותנים להם לשלם את הארנונה, את החשמל.

<יואב שמחי: כשאתה נכנס לסיפורים ואתה מבין את המצוקה של האנשים, אתה מבין שצריך לעשות פה מעשה, רגע לחשוב: נשים את החוק רגע בצד, בוא נשמור על העובדים.

<יואב שמחי: ובשיחה שלי עם הנהלת החברות, הן ימצאו מקום אלטרנטיבי, בזמן סביר שאפשר להעביר חנות כזו, זו אופרציה מאוד מאוד גדולה.

<יואב שמחי: אני גם לא רוצה להיכנס בכלל, וגם העובדים לא נכנסים לעולם החוקי של המקום.

<יואב שמחי: תסתכלו על ה-500 עובדים המסכנים האלו.

<יואב שמחי: והם לא מסכנים, הם באים והם עובדים בכבוד.

<יואב שמחי: העבודה הזאת נותנת להם את הכבוד לא להיות בצד של המסכנים, ולא נכון להגיד להם שהם מסכנים.

<אשר זליגר: אמרתי מועד שהם יוכלו לעבור.

<אשר זליגר: מתי?

<יואב שמחי: לדעתי דבר כזה יכול לקחת שנה וחצי.

<יואב שמחי: הם כבר מצאו מקום, יש להם מקום אלטרנטיבי וצריכים להכשיר אותו, וצריך להעביר את העובדים בצורה מסודרת.

<יואב שמחי: תחשבו על העובדים, זה מה שחשוב לי.

<יואב שמחי: אני לא רוצה שהם יהיו מסכנים, אני רוצה שהם ימשיכו בגאווה לטפל בילדים, לשלם את מה שהם צריכים לשלם.

<יואב שמחי: וזו הבקשה שלי הייתה מדודי, לבצע את היום הזה, שכולנו נחשוב ונסתכל על האנשים הנחמדים האלה.

<יואב שמחי: אני רוצה, ברשותך, דודי, להעביר ללילך שפר, יושבת-ראש ועד העובדים של "אייס".

<יואב שמחי: בבקשה, לילך.

<לילך שפר: יושב-ראש הוועדה מר דודי אמסלם, יושב-ראש ההסתדרות מר יואב שמחי, חברי ועדה יקרים, מכובדי, חברי, חברי העובדים, שלום רב לכולכם.

<לילך שפר: ראשית, ברצוני להודות ליושב-ראש הוועדה, על שכינס ועדה זו לתת פתרון בעניין גורל העובדים במתחם ירקונים.

<לילך שפר: שמי לילך שפר ואני יושבת-ראש ועד עובדי ACE-AutoDepot, שהיא למעשה המעסיק הגדול ביותר במתחם.

<לילך שפר: כמו כן אני מייצגת פה את כל עובדי המתחם.

<לילך שפר: בעקבות ההחלטה של בית-המשפט בסוף חודש מאי האחרון התבשרנו אנו, ועד העובדים, כי המתחם עומד להיסגר ב-1 בספטמבר.

<לילך שפר: משמעות הדבר שמתאריך זה מאות עובדי המתחם יאבדו את פרנסתם.

<לילך שפר: ידיעה זו הפתיעה אותנו מאוד, שכן אנו העובדים לא היינו מיודעים ולא היינו מעורבים בהחלטה זאת, בכל התהליכים שקדמו לקבלת ההחלטה, זאת שהשפעתה היא בראש ובראשונה עלינו העובדים.

<לילך שפר: ועכשיו תנו לי לספר לכם מי אלה העובדים במתחם.

<לילך שפר: 500 עובדי המתחם עובדים בעבודות ניקיון, שמירה, מכירה, שירות לקוחות, מחסנאים וקופאיות.

<לילך שפר: מדובר בעובדים קשי יום גם ככה, עובדים המשתכרים שכר מינימום, עובדים שכל רצונם הוא להגיע לעבודה, לעבוד ביושר, ולחזור הביתה כאשר הם מסוגלים לספק את הצרכים הבסיסיים ביותר למשפחותיהם; מדובר כאן על עובדים שלא מנצלים את ימי החופשה השנתית שלהם, ולא נוסעים עם משפחותיהם למלונות פאר; מדובר כאן על עובדים ששכרם, רבותי, במקרים רבים לא מכסה את ההוצאות הבסיסיות של משפחתם.

<לילך שפר: תגו לי לאפיין לכם מי מועסק במשרות האלה במדינת ישראל: אימהות חד הוריות – יש לנו פה את נדיה, אמא חד-הורית לחמישה ילדים, שהקטן הוא בן 3.5, שגם ככה כורעות תחת העול הקשה של גידול ילדים לבד ללא עזרה; עובדים שגילם מבוגר, גילם של רוב של העובדים במתחם הוא בין 45 ל-60; עובדים שנמצאים שנים בודדות לפני גיל הפרישה, ולרבים מהם, לצערנו, אין חיסכון ראוי ליום שבו יצאו לפנסיה.

<לילך שפר: אנשים שרובם יתקשו לחזור למעגל העבודה, אוכלוסיות מוחלשות שמופלות לרעה בגלל נסיבות שאין להן שליטה עליהן: הגיל, המצב המשפחתי והיעדר ההשכלה.

<לילך שפר: לרבים מהם זאת הברירה האחרונה שלהם לפרנס את משפחתם בכבוד.

<לילך שפר: אני לא מבקשת ולא רוצה לערער על התהליכים שגרמו להחלטה, בין אם זה מנהלתי או משפטי.

<לילך שפר: מודה ולא אבוש: אינני מבינה בנושאים האלה.

<לילך שפר: דבר אחד אני כן מבינה: אני מבינה את התוצאה של אותה החלטה, ואת ההשלכות ההרסניות שלה על 500 המשפחות האלה, 500 משפחות שיאבדו את פרנסתן וייכנסו למעגל האבטלה והעוני.

<לילך שפר: עובדים אלה יהפכו להיות נטל על המדינה, נטל כלכלי ונטל חברתי.

<לילך שפר: והמספר 500 הוא רק במעגל הראשון, רבותי, במעגל השני והשלישי נפגעים כ-2,500 בני משפחה של אותם עובדים.

<לילך שפר: הרשו לי להראות לכם תמונות שצילמתי השבוע במתחם שעומד 300 מטר מהמתחם, שפונה לפני 15 שנים, מיהרו לפנות אותו, 700 עובדים פיטרו – 700 עובדים – פארק לאומי בנו שם.

<לילך שפר: אני מזמינה אתכם להגיע לפארק עם הילדים שלכם, לראות את הסמים ואת הקירות הקורסים ואת השב"חים שמסתובבים שם.

<קריאה: נכון.

<לילך שפר: הייתי שם השבוע, פחדתי ללכת באמצע היום במתחם הזה.

<לילך שפר: לפני 15 שנה – יש לי כתבות פה, לפני 15 שנה פיטרו 700 עובדים.

<לילך שפר: וגם אני לא נכנסת לחוקיות של המתחם הזה, אם הוא היה חוקי או לא.

<לילך שפר: אל תמהרו במתחם הזה, לעשות לעובדים את הדבר הזה.

<לילך שפר: בקשתנו היא אחת: להציל את מקומות העבודה של העובדים האלה במתחם.

<לילך שפר: כל מה שנדרש בשביל לתת לזה לקרות זה לתת לנו ארכה.

<לילך שפר: אנחנו לא מבקשים להשאיר מתחמים בלתי חוקיים, אנחנו מבקשים ארכה.

<לילך שפר: יש זמן סביר להעתקת חנויות כאלה.

<לילך שפר: תנו לעובדים האלה הזדמנות לעבוד, להשתכר בכבוד.

<לילך שפר: תאפשרו את המשך העסקתם, תאפשרו להם לשמור על רצף הזכויות שלהם.

<לילך שפר: באמצעות הדחייה ניתן יהיה לתת להם להמשיך ולכבד את החלטת בית-המשפט, ועדיין להציל את פרנסתם.

<לילך שפר: אני מבקשת מיושב-ראש הוועדה רשות, שהעובדים ישמיעו את דברם.

דוד אמסלם: בבקשה, מי מהעובדים רוצה לדבר?

דוד אמסלם: בבקשה, תגידי רק את השם.

<פנינה חזי: שמי חזי פנינה, אני עובדת ב"אייס" כבר קרוב ל-20 שנה.

<פנינה חזי: היום אני בת 63, גרה בשכר דירה, אם שכולה, המשכורת שלי מינימום.

<פנינה חזי: ואם הולכים לסגור את המקום הזה, אני הולכת לאבדון.

<פנינה חזי: זה המקום היחידי שיכולתי לחשוב שאחרי הפנסיה שלי אוכל להמשיך לעבוד, כי זה המקום היחידי שיכול להעסיק אנשים בגילי אחרי הפנסיה.

<פנינה חזי: ואם סוגרים את זה, לא יהיה לי לאן ללכת.

<פנינה חזי: אני מבקשת בכל לשון של בקשה: תבינו אותי.

<פנינה חזי: ויש עוד עובדים רבים כמוני ברשת הזו ובכלל במתחם.

<פנינה חזי: אז בבקשה, תצילו אותנו מהאבדון שאנחנו הולכים לקבל עכשיו.

<פנינה חזי: בבקשה.

<פנינה חזי: זה מה שיש לי להגיד.

<פנינה חזי: תבינו את המצוקה שלי כרגע.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, נדיה.

<נדיה זלמסקי: שלום לכם.

<נדיה זלמסקי: שמי נדיה, אני חד-הורית עם חמישה ילדים.

<נדיה זלמסקי: ותבין את המצב שלי, נגיד אם זורקים אותי עכשיו מהעבודה, יהיה לי מאוד מאוד קשה למצוא עבודה חדשה.

<נדיה זלמסקי: למה?

<נדיה זלמסקי: נכון, בגלל הילדים, בגלל שאני לא גרה במרכז, אין לי אוטו.

<נדיה זלמסקי: ואני לא יודעת, לפני שבאתי לעבודה שלי, חצי שנה לקח לי למצוא עבודה.

<נדיה זלמסקי: חצי שנה.

<נדיה זלמסקי: לא יודעת, לא קיבלו אותי בשום מקום.

<נדיה זלמסקי: באתי ברגליים שלי באוטובוס למתחם.

<נדיה זלמסקי: לא התעסקתי במכירות קודם.

<נדיה זלמסקי: חשבתי, חשבתי, בסדר, אמצא משהו, לפחות משהו.

<נדיה זלמסקי: אפילו לניקיון לא לקחו אותי.

<נדיה זלמסקי: ופתאום באתי, קיבלו אותי בשמחה, לעבודה הזאת קיבלו אותי בשמחה.

<נדיה זלמסקי: ואני מאוד מכבדת את מקום העבודה שלי, ואני לא רוצה לעזוב ושוב פעם לחפש בכל מיני.

<נדיה זלמסקי: וזה נזק למשפחה שלי, נזק לילדים שלי.

<נדיה זלמסקי: אני צריכה לתת להם אוכל, איך אסתכל בעיניים שלי פשוט.

<נדיה זלמסקי: זהו, אני צריכה לעשות משהו, איכשהו לעבוד, וזה מאוד קשה.

<נדיה זלמסקי: פשוט אני גם מבקשת לתת לנו הזדמנות.

<נדיה זלמסקי: לתת לנו איזשהו אור בעיניים, שנמשיך לעבוד, שלא נהיה זרוקים בחוץ.

<נדיה זלמסקי: בינתיים זהו.

דוד אמסלם: תודה, נדיה.

דוד אמסלם: מישהו עוד רוצה?

דוד אמסלם: כן, בבקשה.

<אברהם אלדד: אני כבר עובד בחברה שבע שנים.

<אברהם אלדד: תמיד שמחתי לבוא לעבודה, כי זה בית שני שלי.

<אברהם אלדד: אם את הבית הזה הורסים, הבית הראשון שלי גם ייהרס.

<אברהם אלדד: יהיה לזה השלכות.

<אברהם אלדד: אנחנו לא מחפשים פה מי צודק, אנחנו מחפשים מישהו חכם, מישהו שיבין אותנו.

<אברהם אלדד: אין לנו לאן ללכת.

<אברהם אלדד: אין לי לאן ללכת.

<אברהם אלדד: יש לנו משכנתאות, יש לנו חובות, לקחתי הלוואות, שלא ידענו לפני כן מה זה.

<אברהם אלדד: ויהיה לזה השלכות גם לבית הראשון שלי.

<אברהם אלדד: בן אדם שלא מביא כסף לילדים – עוד מעט חגים, עוד מעט בית-ספר.

<אברהם אלדד: למה לא לבוא הביתה בחיוך?

<אברהם אלדד: למה?

<אברהם אלדד: מה אנחנו מבקשים?

<אברהם אלדד: ארכה של 24 חודשים?

<אברהם אלדד: יש פה מקום, יש אנשים, יש לנו גב, כולם רוצים לעזור לנו.

<אברהם אלדד: למה לזרוק אותנו?

<אברהם אלדד: חיכינו כל כך הרבה שנים, אז עוד קצת, עוד 24 חודש.

<אברהם אלדד: מה, ללכת הביתה?

<אברהם אלדד: מה אגיד לילדים שלי?

<אברהם אלדד: מה אעשה עם כל החובות שלי, עם כל ההלוואות?

<אברהם אלדד: את כל השיניים עשיתי.

<אברהם אלדד: לקחתי הלוואות.

<אברהם אלדד: מאיפה אחזיר אותן?

<אברהם אלדד: אפילו כשחולים הולכים לעבודה.

<אברהם אלדד: עם תפרים, הוצאתי את כל השיניים, באתי לעבודה, כי העבודה זה הבית שלי.

<אברהם אלדד: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<נאסי עסאף: שלום לכם, אני מכפר ברא, אני עובד שבע שנים.

<נאסי עסאף: אני אבא לשבע ילדים לומדים, וקצת הסתבכתי בחובות, בהוצאה לפועל.

<נאסי עסאף: ואין לי מקום אחר לעבור, אם בגיל שלי, אני בגיל 60 עוד מעט – אין לי איפה ללכת ואין לי איפה לסגור את החובות, גם להמשיך לסגור את החובות שיש לי.

<נאסי עסאף: אז אני מבקש שתתחשבו בנו.

<נאסי עסאף: אין לנו מקומות אחרים, אף אחד לא יקבל אותנו בגילאים האלו.

<נאסי עסאף: אנחנו צריכים לחיות בכבוד, אנחנו צריכים לעבוד בכבוד.

<נאסי עסאף: זה מקום שכבר תפסנו אותו, אמרנו: עד הפנסיה זה מתאים לנו.

<נאסי עסאף: ואנחנו מבקשים שתעזרו לנו בקטע הזה.

<נאסי עסאף: אנחנו לא באים לבקש נדבות, אנחנו באים לעבוד בכבוד.

<נאסי עסאף: אני מקווה שתעזרו לנו בקטע הזה.

<נאסי עסאף: תודה רבה לכם.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה?

דוד אמסלם: בבקשה.

<עאסי סולימאן: שמי עאסי סולימאן, גם אני מהעובדים של המתחם.

<עאסי סולימאן: אני עובד כמעט 11 שנים.

<עאסי סולימאן: קודם כול, תודה לכם שהסכמתם לארח אותנו ולשמוע את הזעקה שלנו, שיוצאת מהלב.

<עאסי סולימאן: כי האמת, במתחם שמה, כמו שציינו, רוב העובדים שמה מעל גיל 50 ו-60 גם.

<עאסי סולימאן: זאת אומרת, זו בעיה.

<עאסי סולימאן: לי, למשל, יש חמישה נפשות.

<עאסי סולימאן: ולצאת אחר מהעבודה – זה לפשוט למצוא עבודה חליפית, וגם זה אולי ייקח תקופה ארוכה, בגלל שכולם בבתי-ספר.

<עאסי סולימאן: אז הצעקה שלנו היא באמת מתוך הלב, שתבינו אותנו ממש, ותעזרו לנו לדחות את הסגירה ב-24 חודשים, כי זה עוזר לנו מאוד.

<עאסי סולימאן: וזו התקווה שלנו, ותודה לכם.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה לדבר?

<דוד סאלח: אני סאלח דוד, עובד בחברה משנת 1999.

<דוד סאלח: זה הבית שלי.

<דוד סאלח: כשקמתי כל בוקר, חלמתי רק להתקדם בחיים שלי, להתקדם ולהתקדם.

<דוד סאלח: פתאום יום אחד אומרים: סוגרים את המתחם.

<דוד סאלח: איפה אלך, אבא לשני ילדים, עם משכנתאות, עם הלוואות?

<דוד סאלח: אני מבקש מכם בכל לשון של בקשה, רק להתחשב בעובדים.

<דוד סאלח: והניהול המשפטי ודברים כאלה אותנו לא מעניין, ואף אחד לא אמר לנו על זה.

<דוד סאלח: אנחנו בסך הכול מחתימים כרטיס, הולכים, מביאים פרנסה הביתה.

<דוד סאלח: זה מה שחשוב לנו.

<דוד סאלח: לא רוצים להתמוטט בכבישים, לחפש עבודה.

<דוד סאלח: תודה רבה לכם.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רפי שושן: אני רפי שושן, אני בן 64, גמלאי צה"ל ונכה צה"ל.

<רפי שושן: אני כבר עובד ברשת 17 שנה על שכר מינימום, אבל אין הרבה מקומות עבודה במשק שמקבלים עובדים בגיל מבוגר.

<רפי שושן: ולכן בקשתנו היא שתשמרו לנו על מקום העבודה הזה, כי אם ייסגר מקום זה, רוב העובדים, הן שלנו והן של כל המתחם, ימצאו את עצמם ללא מקום עבודה וללא פרנסה.

<רפי שושן: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: טוב, רבותי, הייתי רוצה לשמוע, ברשות

דוד אמסלם: כם – אשר, תן לנו איזה סקירה איפה עומדים הדברים, ואחרי זה נחשוב מה אנחנו עושים עם כל מה ששמענו.

<אשר זליגר: קודם כול, אני מסכים עם ההערה הראשונה של אדוני, שאנחנו קצת חשים אי נוחות מקיום הדיון כשההליכים מתנהלים.

<אשר זליגר: בית-משפט השלום דן בבקשה של בעלי החנויות ושל בעלי המתחם לדחות את מועד צו הסגירה.

<אשר זליגר: הוא קבע את המועד ל-1 בספטמבר.

<אשר זליגר: וערעור על זה הוגש, ותלוי ונדון בבית-המשפט המחוזי.

<אשר זליגר: כך שקצת אי נוחות, ובכל זאת כמובן אנחנו מכבדים את המקום, וכמובן נסביר כמה דברים בהקשר הזה.

<אשר זליגר: קודם כול, המרכז המסחרי הזה – נאמר פה מקודם ששאלה אם כן או לא – הוא לא חוקי.

<אשר זליגר: בית-משפט - - -

דוד אמסלם: אענה לך על ההערה הראשונה שלך.

דוד אמסלם: תראה, אני עושה כאן את הדיון לא בהיבט של הראיות והעובדות, ולגבי הנושא הזה, אם זה חוקי, לא חוקי, ולמה וכמה.

<אשר זליגר: לגבי המצוקה האנושית.

דוד אמסלם: אני בא מזווית העובדים.

דוד אמסלם: זה פעם אחת.

דוד אמסלם: פעם שנייה, בית-המשפט לא דן על סוגיה שהממשלה לא הביאה אליו.

דוד אמסלם: מחר תבוא לבית-המשפט, תגיד לו: השתכנעתי, אני לוקח את התביעה שלי – ואין בית-משפט.

דוד אמסלם: אז לכן צריך להבין: בית-המשפט בא לדון בטענה שמישהו הביא אותה.

דוד אמסלם: ומי הביא את זה?

דוד אמסלם: המדינה.

דוד אמסלם: אז לכן אני לא מקבל את הטענה לא מכאן ולא מכאן.

דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע - - -

<אשר זליגר: לא המדינה, בעלי החנויות והמתחם.

דוד אמסלם: אמרתי, מי הביא את הבקשה.

דוד אמסלם: אמרתי, אני לא בא מזווית של הבעלים, הם לא מעניינים אותי.

דוד אמסלם: למרות שאם זה היה מעניין אותי, הייתי מביא את זה גם.

דוד אמסלם: הם פשוט לא מעניינים אותי, אני לא שם.

דוד אמסלם: אני רק רוצה לספר, וכדי שניכנס לקונטקסט היותר רחב, אשר, הרי זה ברור לך שזו לא פעם ראשונה שאנחנו דנים כאן על הנושאים האלה.

<אשר זליגר: גם אני הייתי - - -

דוד אמסלם: עשינו במגזר הערבי מספיק דיונים.

דוד אמסלם: בתי-המשפט הוציאו שם פסקי דין חלוטים, בדיוק כמו זה, המדינה לא אכפה אותם עשרות שנים, ואחרי זה חוקקנו כאן חוק כדי להכשיר את העבירות שבית-המשפט כבר פסק לגביהן.

דוד אמסלם: אז בוא לא נלך לשם.

דוד אמסלם: בוא נבוא עכשיו לעניין.

דוד אמסלם: שמעת את האנשים, אנחנו מבינים מה קורה כאן, בוא נראה איך אנחנו מתקדמים.

<אשר זליגר: אני מגיע לעניין.

<אשר זליגר: וכמו שהתחלתי לומר, המתחם הזה, בית-משפט כבר קבע לפני שנים שהוא לא חוקי.

<אשר זליגר: השאלה שתלויה היא לא החוקיות שלו, אלא המועד.

<אייל לוי: אתה יודע שאת המתחם הזה - - -

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: אשר הוא לא הבן אדם הרע פה.

דוד אמסלם: הבאנו אותו איך אנחנו יכולים להתקדם, אם בכלל.

דוד אמסלם: בבקשה.

<יואב שמחי: שיעזור לנו.

דוד אמסלם: כן.

<אשר זליגר: אז כאמור, המקום הזה הוא לא חוקי, זה מקום מסחרי שפועל במקום שאמור להיות חקלאי.

<אשר זליגר: לא לזה הוא נועד.

<אשר זליגר: כתב אישום נגד המקום הזה הוגש כבר בשנת 2006.

<אשר זליגר: כבר משנת 2006 בעלי החנויות ובעלי המתחם יודעים טוב מאוד את עמדת המדינה, והם צד להליך.

<אשר זליגר: בינואר 2013, אדוני, לפני 4.5 שנים, קבעו הצדדים בהסכמה – בהסכמת בעלי החנויות, בהסכמת בעלי המתחם – שהמקום ייסגר ב-17 ביולי 2015.

<אשר זליגר: זאת אומרת, לפני שנתיים, לפני החגים של שנת 2015.

<אשר זליגר: מאז אנחנו נמצאים כאמור 4.5 שנים מאוחר יותר מהמועד שבו הוסכם שהמקום ייסגר, ושנתיים אחרי המועד שהיה צריך כבר להיסגר.

<אשר זליגר: ומכאן, ככל שהיו שואלים את דעתי, אז הדיון היה צריך לעסוק בשאלה מה עשו מנהלי הרשתות, מה עשו בעלי החנויות במשך 4.5 שנים למצוא חלופה.

<אשר זליגר: אם היו טורחים ועובדים אז, לא היינו היום במצוקה האנושית הקשה ששמענו פה, ואף אחד לא חולק על זה שהתחושה או הסיפורים הם בהחלט קשים.

<אשר זליגר: אבל האחריות, בכל הכבוד, צריכה להיות מופנית למי שבמשך 4.5 שנים לא עשה דבר.

<אשר זליגר: לא מדובר פה לא על רעם ביום בהיר, ולא משהו שמישהו הופתע, ולא משהו שבית-משפט לא נתן זמן להתארגן.

<אשר זליגר: הסיבה שלפני 4.5 שנים קבעו את זה ללפני שנתיים, זה בדיוק כדי לאפשר שנתיים וחצי זמן לעבור.

<אשר זליגר: והנה אנחנו נמצאים שנתיים אחרי אותן שנתיים וחצי ואנחנו עדיין שם.

<אשר זליגר: בהקשר של תיקון החוק, אדוני, הוועדה הנכבדה הזו קידמה תיקון חוק משמעותי לחוק התכנון והבנייה.

<אשר זליגר: אני רק מזכיר, שבתיקון החוק שייכנס לתוקף באוקטובר הקרוב, צווים כאלה, לא ניתן לדחות אותם אלא – הכלל יהיה שצריך לבצע אותם תוך 30 ימים, אבל במקרים חריגים ניתן יהיה לדחות אותם עד שנה.

<אשר זליגר: כאמור, אנחנו נמצאים פה הרבה מעבר, כך שאם החוק היה בתוקף, אם הוא היה חל על הצווים האלה, אז גם לא היינו מגיעים לארבע וחצי שנים.

<אשר זליגר: זה המקום בו אנחנו נמצאים.

<יואב שמחי: אפשר רק לומר דבר אחד, להסביר?

<יואב שמחי: הרשת הייתה בפשיטת רגל לפני ארבע שנים, "אלקטרה מוצרי צריכה" קנתה אותה, העלתה אותה על הרגליים.

<יואב שמחי: תבין, כשאתה מנהל רשת קמעונאית שבמצבים קשים, אתה יודע באיזה מצב כלכלי קשה המדינה הייתה.

<יואב שמחי: עשינו תוכנית הבראה, המתחם וכל הרשת עלתה על הרגליים, רשת חברת השקעות קנתה אותה.

<יואב שמחי: עכשיו זה, אתה יודע, הם בדיוק ממריאים, ושמים להם טיל פאג'ר בתוך המטוס.

<יואב שמחי: זה מה שקורה.

<יואב שמחי: ואתה צודק בכל מה שאתה אומר.

<יואב שמחי: תחשבו על העובדים, זה הכול.

<יואב שמחי: ואפשר לחשוב.

<יואב שמחי: אם היינו יודעים את זה לפני שנתיים, תאמין לי שלא הייתי נותן לו, למנכ"ל, דקה אחת לשבת שמה, עד שהוא ימצא אלטרנטיבה.

<יואב שמחי: ובשבילי זו הייתה הפתעה טוטלית, וגם לעובדים.

<אשר זליגר: יכול להיות שהפתרון הוא שהמנהלים שלא טרחו במשך כל כך הרבה שנים, יצטרכו לשלם עכשיו שכר עבור העובדים.

<אשר זליגר: אני מסכים שלא העובדים צריכים לשלם את המחיר.

<יואב שמחי: אבל המנהלים האלה זה מנהלים חדשים.

<יואב שמחי: זה בעלים חדשים, מנהלים חדשים.

דוד אמסלם: יואב, רק שנייה, ברשותכם.

דוד אמסלם: רצית לומר משהו.

<נועה עמירב-פטאל: כן, השלמה.

<נועה עמירב-פטאל: נועה עמירב, משרד המשפטים.

<נועה עמירב-פטאל: אנחנו באמת שומעים את הדברים הקשים כאן, ובאמת ראוי לקיים דיון מה המענה שצריך לתת לעובדים.

<נועה עמירב-פטאל: ובאמת הדיון הזה צריך לבוא לפתחם של מנהלי החברות, בעלי המתחם, שידעו כבר לפני ארבע וחצי שנים, כמובן לפני יותר שנים, על עמדת המדינה - - -

<לילך שפר: סליחה, אתם מחזירים את זה כל פעם למקום הזה וזה לא המקום בכלל.

דוד אמסלם: שנייה, לילך.

<נועה עמירב-פטאל: - - - על כך שהמתחם הזה צריך להיסגר.

<נועה עמירב-פטאל: אני חושבת שכולנו יכולים לדמיין סיטואציה, שהשכן שלנו מחליט לבנות לידינו באופן בלתי חוקי, בצורה שסותרת את התוכניות שחלות על הקרקע וללא היתר מבנה.

<קריאה: מה זה קשור בכלל?

<נועה עמירב-פטאל: מעסיק במבנה הזה עובדים לצורך עסק שהוא מרוויח ממנו.

<נועה עמירב-פטאל: אבל אנחנו, השכן, נבוא וננסה להתנגד וננסה לקדם הליכים כדי למגר את התופעה הזאת.

<נועה עמירב-פטאל: ובסופו של דבר כשסוף סוף נקבל מענה, ובתי-משפט יורו לו להתפנות ולסגור ולהסיר את העבירה הזאת, ברגע האחרון הוא יחכה, ואז יגיד לעובדים שלו: אתם שומעים, לא עדכנתי אתכם - - -

<לילך שפר: אף אחד לא הביא אותנו לפה.

דוד אמסלם: לילך.

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: לילך.

<נועה עמירב-פטאל: ותגידו לו, שפתאום יש כאן עוד שיקול, שעד עכשיו נמנעתי מלהעלות אותו – אגב, הנושא זה כן עלה בהחלטת בית-משפט השלום במאי, אבל את זה נשים בצד – נמנעתי מלהעלות אותו, ואשתמש בו עכשיו, למעשה אשתמש בעובדים כדי לנסות להרוויח עוד קצת זמן.

<נועה עמירב-פטאל: ואתם, כאותו שכן שבנו לידו, ושלטון החוק מבחינתו אין לו משמעות, לא יהיה לכם שום מזור.

<נועה עמירב-פטאל: ובעצם אנחנו נמצאים כאן בסיטואציה עוד הרבה יותר משמעותית של בנייה של מתחם ענק.

<נועה עמירב-פטאל: אנחנו מדברים פה על אלפי מטרים שנבנו שלא כדין, בית-משפט קבע שוב ושוב, שהמבנה הזה צריך להיסגר, להפסיק את השימוש בו, ובהמשך גם להיהרס.

<נועה עמירב-פטאל: אין ספק שהעובדה שהעובדים נותרו ללא מענה זו בעיה קשה.

<נועה עמירב-פטאל: ואכן, צריך לבוא למנהלי החברות ולמצוא מענה באמצעות - - -

דוד אמסלם: לא לא לא, רק שנייה, נועה, דקה.

<אברהם אלדד: לא, אם הגענו - - -

דוד אמסלם: לא, רק שנייה.

דוד אמסלם: כאן לא מדברים כשמתעצבנים.

<אברהם אלדד: אני לא מתעצבן, פשוט כואב לי.

דוד אמסלם: שנייה, לא לא.

דוד אמסלם: מה השם?

<אברהם אלדד: אלדד.

<אברהם אלדד: פשוט כואב לי.

דוד אמסלם: פה לא מדברים גם כשכואב.

דוד אמסלם: פה מדברים רק כשמקבלים את זכות הדיבור.

דוד אמסלם: הבנתי אתכם, תאמין לי.

דוד אמסלם: לא צריך יותר להתעצבן, זה בסדר.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע אותה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<נועה עמירב-פטאל: אני אומרת שאין ספק שצריך לתת מענה.

<נועה עמירב-פטאל: ולא יכול להיות שבכל מקום שבו יפעל עסק ללא רישיון, ללא היתר, הוא ישתמש בעובדים שלו כדי - - -

דוד אמסלם: נועה, ברשותכם, אני רוצה לקחת את הדיון למקום אחר.

דוד אמסלם: תראי, אני באמת בא מזווית העובדים, זה מה שמעניין אותנו כאן.

דוד אמסלם: דרך אגב, אם היו פה 20,000 עובדים במתחם, לא הייתם סוגרים אותו, מבטיח לכם.

דוד אמסלם: ככל שהבעיה יותר גדולה, הבעיה הופכת להיות הבעיה של המדינה.

דוד אמסלם: אם זה היה רק קיוסק עם שני עובדים, גם לא היה דיון פה כנראה.

דוד אמסלם: לכן, גם בזמנו, אני רוצה להזכיר לכם, ולך גם, אשר, במסגרת חוק ההסדרים, העברנו והכשרנו את כל עבירות הבנייה במגזר הערבי עד 2014.

דוד אמסלם: עשרות אלפי יחידות דיור על שטחים חקלאיים, מחוץ לתוכניות מתאר.

דוד אמסלם: למה עשינו את זה?

דוד אמסלם: אני מכיר, עשיתי את זה פה.

דוד אמסלם: אז אם אתה לא מכיר, אסביר לך גם איפה החוק הזה.

דוד אמסלם: לא השנה האחרונה, ב-2014 בחוק ההסדרים, תפתח אותו, תלמד.

דוד אמסלם: עכשיו, למה עשינו את זה?

דוד אמסלם: פשוט, בגלל שהבנו שהיקף הבעיה הוא גדול, ואנחנו צריכים לטפל בבעיה.

דוד אמסלם: אנחנו יכולים לטמון את הראש בחול עדיין, אבל זה לא יפתור לנו כלום.

דוד אמסלם: אז לכן הבאנו יישור קו, אמרנו: רבותי, מכאן ולהבא נשנה את הכללים, נכשיר את כל מה שהיה.

דוד אמסלם: רק בגלל ארז קמיניץ הסכמתי אז להכניס את הסיפור של פסקי-דין חלוטים, בגלל בית-המשפט וכו', שלא יצפצפו כאילו על בית-המשפט.

דוד אמסלם: זה החריג היחיד, רק בגלל כבודו עשיתי את זה, לא שזה היה חשוב.

דוד אמסלם: היה מדובר בפרומיל האחוז.

דוד אמסלם: אז אמרתי: אתה יודע מה, יאללה, בסדר.

דוד אמסלם: פה מדובר באירוע אחר לגמרי.

דוד אמסלם: יש פה מתחם, שאני לא נכנס לסיפור – כן, לא, שחור, לבן.

דוד אמסלם: דרך אגב, בקרקע פרטית, בכלל לא קרקע מדינה.

דוד אמסלם: אז לכן גם אין את החוצפה של מישהו שפלש על קרקע של המדינה.

<רוני טיסר: זה קרקע חקלאית.

דוד אמסלם: כן, כן.

דוד אמסלם: אבל לפעמים אנשים בונים גם על קרקע חקלאית וגם על קרקע של המדינה.

דוד אמסלם: אלה שני דברים שונים.

דוד אמסלם: עכשיו, כאן מדובר על מתחם שמעסיק 500 עובדים.

דוד אמסלם: אלה 500 משפחות, והנגזרות שלהן, כפי שאמרה לילך, זה בסביבות ה-3,000 איש, מושפעים באופן ישיר.

דוד אמסלם: זה ילדים, זה הורים זה הסביבה הטבעית שלך.

דוד אמסלם: קיבלת החלטה, התעטשת, תבין מה קרה בקצה.

דוד אמסלם: החלטת לסגור את האמוניה, אז בוא תראה מה קורה בקצה.

דוד אמסלם: וכל המדינה עכשיו פועלת כדי להשאיר אותם שם, בגלל שהיא מבינה שיש עובדים.

דוד אמסלם: בגלל שאם היא לא הייתה מבינה, אז היא הייתה פושעת.

דוד אמסלם: הרי מי זה המדינה?

דוד אמסלם: אלה אותם אזרחים גם.

דוד אמסלם: הם חלק מהמדינה.

דוד אמסלם: זה אחריות שלנו.

דוד אמסלם: יש פה שני נושאים: אחד זה בעל המתחם, שניים זה העובדים.

דוד אמסלם: בעל המתחם לא מעניין אותנו, הוא עבריין, תכניסו אותו לבית סוהר, תקנסו אותו.

דוד אמסלם: למה לא תקנסו אותו למה לא תיתנו לו בית סוהר?

דוד אמסלם: יותר נוח להגיד לו: תסגור, תשלח את העובדים?

<אשר זליגר: קנסו אותו.

דוד אמסלם: אז תקנסו אותו קצת יותר, שאולי אז באמת לא ישתלם לו.

דוד אמסלם: אתה יודע מה?

דוד אמסלם: כל מה שבעצם תרוויח שם, תשלם למדינה.

דוד אמסלם: דרך אגב, כשיש עבירות של המדינה, המדינה לא כל כך ממהרת גם לסגור אותן.

דוד אמסלם: גם לה יש עבירות בנייה של עצמה.

דוד אמסלם: אראה לכם פה – הנה, בתי-ספר וכו'.

דוד אמסלם: אז למה?

דוד אמסלם: בגלל שיש מציאות, בסוף יש את החוק שזה הכלל.

דוד אמסלם: יש חריגים ויש מציאות.

דוד אמסלם: אתה צריך להתאים את עצמך למציאות, אחרת אין פה דיונים כמעט.

דוד אמסלם: אז לכן כאן אני מצפה לבוא לאיזשהו היגיון.

דוד אמסלם: אז אני מסכים אתך, אשר, בדרך כלל זה מתחיל עם זה שמודיעים למנהל, לבעלים: שמע, בוא לבית-משפט, יש לך שנתיים.

דוד אמסלם: בדרך כלל הוא לוקח את זה – הם לא יודעים.

דוד אמסלם: מה, הוא יפחיד אותם?

דוד אמסלם: הם לא יודעים.

דוד אמסלם: נראה לך שהקופאי שמה יודע מה קורה אתו?

דוד אמסלם: הוא בא, שם את זה בצד, אומר: טוב, יש לי עוד שנתיים, אלוהים גדול.

דוד אמסלם: אני בטוח גם שהוא לא אומר בינתיים אפילו לבעלי העסקים שמה, שלא יברחו לו.

<אשר זליגר: לא, בעלי העסקים היו צד להליך.

<אשר זליגר: העובדים – אני מסכים אתך.

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: עכשיו, גם בעלי העסקים עצמם זה רשתות לפעמים, חלקן הן במשבר בעצמן, הן אומרות: או הפריץ ימות או הכלב ימות, בוא נראה מה יהיה.

<אשר זליגר: אבל לפעמים הם לא מתים.

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: לכן בסוף בסוף יש לנו את העובדים, והעובדים הם המנוע של כל הסיפור הזה מבחינתנו.

דוד אמסלם: ואנחנו לא יכולים להשאיר את זה ככה.

דוד אמסלם: אז או שהמדינה תיקח אחריות על העובדים ותסדר להם עבודה, בגלל שזה כמות עצומה.

דוד אמסלם: דרך אגב, כשפתחנו את הזה של הדגים, אז המדינה החליטה לשפות את הדייגים.

דוד אמסלם: כשהחלטנו להוציא את המכמורתנים, אז המדינה ניהלה איתם משא ומתן.

דוד אמסלם: יכלה להגיד להם: חבר'ה, הים לא שלכם, תלכו הביתה.

דוד אמסלם: בגלל שהם הבינו.

דוד אמסלם: אני חושב שזה דבר הכי בסיסי, אנושי.

דוד אמסלם: איך תמיד אני אומר?

דוד אמסלם: תחשבו שאלה האחים שלנו והילדים שלנו וההורים שלנו – מה היינו עושים?

דוד אמסלם: והילדים עוד צריכים ללכת לבית-ספר.

דוד אמסלם: איך הוא אמר?

דוד אמסלם: – עמדו לי דמעות בעיניים – שהוא את השיניים לא מתקן.

דוד אמסלם: על מי אנחנו מדברים?

דוד אמסלם: אז לכן אני מצפה באמת, אשר, שגם כשאתה רואה החלטות מהסוג הזה, אני אומר:

דוד אמסלם: בוא נעשה דיון – זה לא התפקיד שלי לעשות דיון כזה, אבל שמע, זה לא הגיוני, זה קצת רחמים, זה לא מסתדר לי בנשמה.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: איך אמרתי?

דוד אמסלם: ההם שמה רבים מלמעלה, ובסוף אלה למטה צריכים ללכת הביתה, הם בכלל לא מודעים למה שקורה פה.

דוד אמסלם: קמתי בבוקר, ירדתי באוטובוס, הלכתי ברגל כדי לפרנס את החמישה ילדים שלי – שמע, אני מצדיע לה, רוצה לתת לה בכלל להדליק משואה בהר הרצל.

דוד אמסלם: אישה כזאת נלחמת, נאבקת, עם כל הקשיים של החיים שלה, מתמוטטת.

דוד אמסלם: לא אומרת למדינה: אני יושבת בבית, תגדלו את הילדים.

דוד אמסלם: והיא עושה את הכול.

דוד אמסלם: וזה גם הכבוד שלה, היא מרגישה שזה חלק מהכבוד שלה.

דוד אמסלם: איך היא אומרת?

דוד אמסלם: אני שמחה שאני שם.

דוד אמסלם: אז אני מצפה שנעזור להם.

דוד אמסלם: מה אתם אומרים?

דוד אמסלם: אני מצפה שתעשו.

דוד אמסלם: אם הייתי לוקח את האירוע לידיים שלי, הייתי אומר: רבותי, מצד אחד אני צריך באמת להוריד את המתחם בגלל שהוא לא מותאם תכנונית.

דוד אמסלם: הייתי מנסה להשאיר אותו, אבל אם נניח אני לא יכול – בסדר.

דוד אמסלם: מצד שני, אני נכנס לאירוע, אני מנהל אותו כמדינה.

דוד אמסלם: אני כמשרד המשפטים קורא לבעלים, קורא לוועדים, מנהל.

דוד אמסלם: אני עושה את הדיון הזה.

דוד אמסלם: ואומר להם: רבותי, אם אתם צריכים את העזרה שלנו גם, נעזור לכם למצוא מתחמים אחרים.

דוד אמסלם: בגלל שבסוף זה אחריות שלנו כלפי העובדים, לא מעניין אותי.

דוד אמסלם: ומצד שני, את בעל המתחם הייתי קונס בתחומים חבל על הזמן, לא הייתי נותן לו כל כך הרבה להרוויח.

דוד אמסלם: ואם הוא לא היה מרוויח, אז הוא לא היה מפעיל והוא לא היה בונה אותו.

דוד אמסלם: לא הייתי מאפשר לו כל כך מהר לסגור אותו עד שהייתי מוצא פתרון לעובדים, מצד שני לא הייתי נותן לו להרוויח, הייתי לוקח לו את הכסף הזה שלא ירוויח.

דוד אמסלם: ככה הייתי נע עם זה.

דוד אמסלם: בסוף הייתי חייב לפתור להם את הבעיה.

דוד אמסלם: איך הוא אומר?

דוד אמסלם: שמע, יש לי חגים על הראש, מה אעשה?

דוד אמסלם: אז מה נגיד לו?

<נועה עמירב-פטאל: אפשר רק לשאול שאלה?

<נועה עמירב-פטאל: למעשה המתווה המוצע הוא מתווה שאין הבדל בין המקרה הזה לבין כל מקרה שבו המדינה.

<נועה עמירב-פטאל: מדובר בעסק, לעסק יש עובדים.

<נועה עמירב-פטאל: זאת אומרת שבכל סיטואציה, לפי המתווה המוצע, המדינה תפצה את העובדים, או תמצא להם מקום עבודה חלופי בטרם היא תנקוט בהליכים.

דוד אמסלם: קודם כול, אסביר לך מי זה המדינה.

דוד אמסלם: הם, האנשים האלה זה המדינה.

דוד אמסלם: דרך אגב, הם משלמים מס הכנסה כדי לשלם לנו את המשכורת.

דוד אמסלם: זו המדינה.

דוד אמסלם: אז אמרתי: אם זה היה קיבוץ, שמסתבר לכם שיושב היום על אדמות שהן לא שלו, לא הייתם סוגרים את הקיבוץ.

<אשר זליגר: - - -

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: הרי אני יושב כאן כל הזמן על בעיות, שיש בעיה חוקית ואנחנו מנסים לסדר, וזה באמצע.

דוד אמסלם: הרי כל היום אנחנו כאן בדיונים כאלה.

<נועה עמירב-פטאל: ולכן אני שואלת:

<נועה עמירב-פטאל: האם המתווה הזה נכון לכל מקרה ומקרה?

דוד אמסלם: אז הסברתי.

דוד אמסלם: עכשיו בוועדת העבודה והרווחה עשו דיון על מפעל בירוחם שרוצים לסגור אותו.

דוד אמסלם: מה זה קשור למדינה לכאורה?

דוד אמסלם: באו הבעלים - - - לך.

דוד אמסלם: הרי המדינה מבינה, מדובר שמה בפחות מ-500 משפחות.

<נועה עמירב-פטאל: אני מבינה.

<נועה עמירב-פטאל: לכן אני שואלת אם זה יחול בכל מקרה.

דוד אמסלם: כל מקרה שמדובר – בכלל, אלמד אותך כלל איך זה עובד.

דוד אמסלם: כשאתה לבד אז זה בעיה שלך, כשמדובר בציבור רחב זה הופך להיות בעיה של המדינה.

דוד אמסלם: המדינה נכנסה לבעיית הבנקים כשהיא הבינה שזה כל המדינה, זה בעיה שלי.

דוד אמסלם: אבל אם מדובר ב-20 איש, אז זו כבר בעיה שלכם.

<נועה עמירב-פטאל: אז בכל מקרה שיש עסק שיש בו מעל 20 עובדים, המדינה לא תוכל לנקוט - - -

דוד אמסלם: נועה, אני - - -

<נועה עמירב-פטאל: לא, אני שואלת, מה ההצעה שעומדת על הפרק.

דוד אמסלם: נועה, אני לא אוהב את הציניות שלך בעניין.

<נועה עמירב-פטאל: אני לא צינית, אני - - -

דוד אמסלם: בגלל שאמרת לי 20 עובדים.

דוד אמסלם: ואם זה יהיה 21 עובדים?

<נועה עמירב-פטאל: כל מקום שיש 100 עובדים.

דוד אמסלם: אני לא נכנס.

דוד אמסלם: ברגע שיש - - -

מיקי לוי: כן, התשובה היא כן.

מיקי לוי: כדי להציל את העובדים, התשובה היא כן.

דוד אמסלם: התשובה היא כן.

<נועה עמירב-פטאל: כל מקום שיש מספר רב של עובדים, המדינה לא תוכל לנקוט בהליכים כנגד עבריינות בנייה, ללא שהיא תיתן מענה לעובדים?

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: אסביר לך, נועה.

דוד אמסלם: הבנתי את הציניות שלך, אענה לך.

דוד אמסלם: בגדול למדינה יש הרבה כלים לפעול, וכשהיא מבינה את התוצאה של העובדים, לפי זה היא מחליטה באיזה כלי לפעול.

דוד אמסלם: אמרתי: אם הבעלים של המתחם היה נכנס לבית הסוהר לשנה, והיו מחלטים לו את האוטו ואת הג'יפ ולוקחים לו את הרווחים מהמפעל, לא בטוח שהוא היה ממהר לבנות.

דוד אמסלם: דרך אגב, אם המדינה בשלב עבירת הבנייה הראשונית, לפני שבכלל מישהו היה בא.

דוד אמסלם: היו מעלים רק חפירות – שולחת.

דוד אמסלם: הרי לא מדובר באיזה מדינה שכל היום יושבת כאן וצדיקים כולם.

דוד אמסלם: הרי המדינה היא הפושעת הכי גדולה פה.

דוד אמסלם: איך היא נתנה למפעל הזה בכלל לקום?

מיקי לוי: מתחם ענק.

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: דרך אגב, ואם הוא לא כל כך טוב, אני מניח שהיא גובה ממנו מס הכנסה.

דוד אמסלם: למה היא גובה מס הכנסה מהמקום אם הוא עבירת בנייה?

<אייל לוי: לא, יש שם רכבת.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: אז לכן אני לא שם, אני לא רוצה לבוא לטיעונים שאת רוצה למשוך אותי, כאילו פה מדובר באיזה עבריינים, והצדיקים הגדולים יושבים פה.

<נועה עמירב-פטאל: לא, זה לא מה שאני מנסה למשוך, אני רק מנסה להסביר את השלכות הרוחב של - - -

דוד אמסלם: את לא צריכה להסביר לי.

<נועה עמירב-פטאל: שבכל מקום שהמדינה תרצה לפעול כנגד עבירות בנייה, ובית-משפט ייתן החלטה - - - מענישה, אז המדינה לא תוכל - - -

דוד אמסלם: אבל אסביר לך: אין הרבה קניונים שנבנים במדינת ישראל, והם מופעלים עם 500 עובדים לא חוקיים.

דוד אמסלם: זה דבר ראשון.

דוד אמסלם: דבר שני, המדינה ואתם, ויש לכם היום את הכלים, וגם בגלל זה עשינו את החוק, אתם בעצם אמורים לעצור את זה עוד בשלב של החפירות בכלל.

מיקי לוי: חד-משמעית.

דוד אמסלם: קודם כול, לא עצרת, יש לזה משמעות.

דוד אמסלם: זו המשמעות.

דוד אמסלם: דבר שלישי, למדינה יש את הכלים.

דוד אמסלם: אמרתי: יש לך ארסנל של סנקציות.

דוד אמסלם: אתה לא חייב להגיד: רבותי, מחר בבוקר אני עושה.

דוד אמסלם: זה אחד הדברים.

<נועה עמירב-פטאל: ולכן צריך לתת תקופת התארגנות?

דוד אמסלם: כן.

<נועה עמירב-פטאל: אז פה ניתנה תקופת התארגנות.

דוד אמסלם: דקה, נועה, אני רק מסביר.

דוד אמסלם: יש לי קרחת רק מהדברים האלה, אני קצת יותר ותיק ממך בחיים לפחות באיזה שנה.

דוד אמסלם: לדעתי הרבה יותר, אבל לפחות במינימום.

דוד אמסלם: אז אני מסביר לך איך אני רואה את הדברים.

דוד אמסלם: ניהלנו כמה דברים בחיים, קטנים.

דוד אמסלם: לא קניון, קטנים, קצת יותר.

דוד אמסלם: אז לכן אנחנו יודעים איך לפתור בעיות כשאנחנו רוצים.

דוד אמסלם: והייתי בהרבה בעיות בחיים שלנו שפתרנו אותן בסוף.

דוד אמסלם: ולא הלכנו "ייקוב הדין את ההר" – זה הסיפור, יאללה, אין מה לעשות, תביא את ה"שופל", נגמור ונסגור את העניין.

דוד אמסלם: ולכן החיים הם קצת יותר מורכבים מאשר אתם חושבים.

דוד אמסלם: לכן אני מצפה – אל"ף, דרך אגב, אמרתי, לבית-המשפט אתה בא.

דוד אמסלם: אתה המדינה, בית-המשפט הוא שלך, אתה בא אליו.

דוד אמסלם: אם לא תבוא, בית-המשפט לא יוזם את זה, אתה בא אליו.

דוד אמסלם: גם אתה מבקש מה שאתה רוצה.

דוד אמסלם: אתה יכול לא לבקש.

<נועה עמירב-פטאל: אז לכן המדינה הסכימה - - -

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: אני מסביר, המדינה מנהלת את האירוע דרך בית-המשפט, לא הפוך.

דוד אמסלם: לא בית-המשפט מנהל את המדינה.

<נועה עמירב-פטאל: לכן היו - - - לתקופת התארגנות.

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, מה שאני מבקש מכם בשלב הזה, אני כרגע לא מבקש שתגידו לי עכשיו, דודי, מה נעשה.

דוד אמסלם: מה שאני מבקש, ראיתם, היה חשוב לי בסוף שתשמעו את הגברת ואת האדון, בגלל שבסוף צריך להבין מה קורה כשאתה מוריד את הפצצה מלמעלה, מה קורה למטה.

דוד אמסלם: זה שמעניין בסוף: מה קורה למטה.

דוד אמסלם: ואני אומר דבר מאוד פשוט: אני חושב שמי שהוא עבריין צריך להיענש.

דוד אמסלם: ומתחם שתכנונית לא מוסדר, ואני לא נכנס לסוגיית ההסדרה, אם תכנונית החליטו שכאן לא מתאים – לא מתאים, לא מתווכחים.

דוד אמסלם: לא מייצרים מה שנקרא עוול נוסף בגלל עוול שנוצר.

דוד אמסלם: אבל אני מצפה באמת, אשר, קצת יותר נשמה.

דוד אמסלם: תקראו גם להם, אפילו לוועד, תקראו לבעלים.

דוד אמסלם: תעשו עבודה שהיא לא שלכם, בסדר?

דוד אמסלם: היא באמת לא שלכם.

<אשר זליגר: אדוני, שמענו את הדברים, גם כמו שאדוני ראה גם אני זזתי בצער ובחוסר נוחות כשהיו פה את הסיפורים, והבטן של כולנו מתהפכת אל מול דברים - - -

דוד אמסלם: דרך אגב, בבית-המשפט ביקשתם לקנוס את הבעלים בסכומי עתק?

<אשר זליגר: 15 מיליון שקל.

דוד אמסלם: הוצאתם לו צו איסור יציאה מהארץ?

דוד אמסלם: שללתם לו את רישיון הנהיגה?

<אשר זליגר: לא, אין לנו יכולת כזאת.

דוד אמסלם: לא, מותר לכם הכול.

<קריאה: הוא שילם?

<אשר זליגר: 15 מיליון הוא שילם בשמחה.

דוד אמסלם: אם הוא שילם בשמחה, 15 מיליון כנראה לא הספיק.

מיקי לוי: הוא הרוויח הרבה יותר.

<אשר זליגר: כן.

<אשר זליגר: בגלל זה אני אומר בשמחה.

דוד אמסלם: אמרתי, אשר, כולנו לא טיפשים.

דוד אמסלם: הרי זה ברור שאם הקנס הוא 1,000 שקל וההכנסות הן 20,000 שקל אז אשלם הקנס.

דוד אמסלם: אבל אם הקנס יהיה 30,000 שקל ואני מרוויח 20, כנראה שאמהר לסדר את זה.

דוד אמסלם: אז לכן אני אומר לך, שאם המדינה הייתה מבקשת מבית-המשפט, בגלל הנושאים האלה, לשלול לו את רישיון הנהיגה, ולתת לו צו איסור יציאה מהארץ, כי הוא צריך בקיץ עכשיו לנסוע לחוץ לארץ לנופש עם המשפחה - - -

<יואב שמחי: שילאימו את כל שכר הדירה - - -

<ניצן בן ארויה: - - - תיקון לחוק.

דוד אמסלם: אין בעיה, אני מוכן לתקן כל דבר.

דוד אמסלם: בגלל שבסוף אני חושב שאנחנו צריכים להכות את הבן אדם שצריך להכות אותו, הוא המעניין.

דוד אמסלם: ולא יכול להיות שאנחנו עושים משהו, ואנשים פה באים, ותראה איזה צער אנחנו גורמים להם.

<אשר זליגר: אדוני, בזה אנחנו בוודאי מסכימים, שמי שצריך להכות בכיסו זה העבריינים שעוברים את זה, זה לא העובדים.

<אשר זליגר: אין על זה מחלוקת.

<אשר זליגר: אני רק אומר: כדי שנטיל סנקציות הן כמובן צריכות להיות מעוגנות בחוק, ולכן חלק מהדברים שנאמרו פה אנחנו, לצערי, לא יכולים לבצע אותן.

דוד אמסלם: רק שנייה, על עבירות בנייה אין מאסר גם?

<אשר זליגר: מאסר יש.

דוד אמסלם: נו, למה לא הכנסתם אותו לבית סוהר, הרי הוא מפר צווים?

<אשר זליגר: כרגע הוא לא מפר צווים.

דוד אמסלם: לא, אז, אז.

דוד אמסלם: הרי הוא עשה עבירות בנייה.

<אשר זליגר: הוא לא הפר.

<אשר זליגר: הוא עשה עבירות בנייה, לא הפר עדיין צווים.

דוד אמסלם: עזוב.

דוד אמסלם: קודם כול, אתה מכיר אותי, אשר, ישבנו פה הרבה שעות.

דוד אמסלם: מה שתבקשו בחוק נסדיר, בגלל שאני באמת חושב שעבריין צריך לשלם את כל המחיר.

דוד אמסלם: בוודאי עבריין מהסוג הזה.

דוד אמסלם: הרי אז דיברנו על דירות – בן אדם בא, בנה דירה, הוסיף חדר משפחה.

דוד אמסלם: עזוב.

דוד אמסלם: אז אנחנו חכמים עליהם.

דוד אמסלם: אחד כזה שבונה קניון מתחילת הדרך, לא יודע איך בונים קניון ככה והרשויות מסתכלות מהצד.

דוד אמסלם: הרי הוא לא בנה את זה בשבוע.

דוד אמסלם: זה גם לא מתחם שלא ראו.

<קריאה: 20 שנה.

דוד אמסלם: לא צריך.

דוד אמסלם: אז לכן לקח לו כמה שנים לבנות את זה, דבר גדול.

דוד אמסלם: הבן אדם הזה עבריין, פושע בצורה קיצונית.

<אשר זליגר: אדוני, אנחנו מסכימים על זה, אני רק - - -

דוד אמסלם: הוא לא בנה את הבית שלו.

דוד אמסלם: אז אתה אומר: אתה יודע מה, אז הוא בנה בית, עכשיו נהרוס לו את הבית – בסדר, אבל זה עדיין הילדים.

דוד אמסלם: זה בן אדם שבנה מבצע כסף, עשה מה שהוא רוצה.

דוד אמסלם: שמע, אני רואה את זה בצורה מאוד מאוד חמורה.

דוד אמסלם: דווקא את האנשים האלה אנחנו צריכים, באמת אלה האנשים העבריינים הכי חצופים בסיפור הזה.

דוד אמסלם: ואני מוכן, אתה מכיר אותי, אתה זוכר, כל דבר שתביאו לנו בנושא הזה אקדם אותו בשמחה, כדי שדברים כאלה לא יקרו.

דוד אמסלם: אמרתי לך, בן אדם כזה, אם אין לו רישיון נהיגה והוא לא יוצא מהארץ, אני מבטיח לך, הרגת אותו.

דוד אמסלם: לא ה-15 מיליון הרגו אותו.

דוד אמסלם: הוא לא יכול לעשות כלום עם הכסף שלו, הוא תקוע פה.

דוד אמסלם: אם אתה מכניס אותו למעצר לאיזה שלושה חודשים, אתה תראה מה קורה לו.

<אשר זליגר: אדוני, אנחנו מסכימים.

<אשר זליגר: רק הערה, נאמר פה מקודם – לא מה נאמר, אומר: אנחנו אוכפים את החוק, כמו שאדוני יודע, גם במגזר הערבי, גם בקיבוצים וגם במקומות האלה.

<אשר זליגר: כמו שאדוני יודע, לעולם באים ממגזר אחד וטוענים שבמגזר האחר - - -

דוד אמסלם: אשר, אעשה סדר, כדי שאנשים יידעו.

דוד אמסלם: הרי כל הסיפור הזה, אתה זוכר שעשינו את חוק התכנון ובנייה, מי שישב כאן, אף יהודי אחד לא ישב פה.

<אשר זליגר: זה בעיקר מגזר מסוים.

<אשר זליגר: נכון.

דוד אמסלם: אז לכן הם הבינו.

דוד אמסלם: גם עשינו, הרי נתנו סטטיסטיקות, מדובר בעשרות אלפים אם לא מאות.

דוד אמסלם: אז אנחנו יודעים על מה אנחנו מדברים.

דוד אמסלם: עבירות בנייה, דרך אגב, 30, 40, 50 שנה.

<אשר זליגר: ומשם אדוני יודע שאנחנו אוכפים גם שם.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: אמרתי, בגלל זה עשינו את החקיקה, כדי לאכוף בעיקר את המתחמים שדובר עליהם אז בזמנו, שראינו גם את זה בזה, בעיקר בנושא של כל המתחמים האלה של המסחר וכו'.

<אשר זליגר: בסדר.

<אשר זליגר: היה חשוב לי להעביר את ההערה הזאת, שלא חלילה מישהו פה יחשוב שיש פה איזשהו מגזר שחוסכים ממנו את אכיפת החוק.

<אשר זליגר: הערה נוספת: כמובן ניקח את הדברים לתשומת ליבנו.

<אשר זליגר: צריכים לחשוב על זה, אבל צריך לראות איך בכל זאת, כשבאים לבעלים של מתחם ובעלי חנויות, ונותנים להם שנתיים וחצי - - -

דוד אמסלם: אני לא רוצה ללכת אתך.

דוד אמסלם: אבל אני מציע כזה דבר - - -

<אשר זליגר: לא, אני אומר - - - עד איפה למשוך את הגבול.

דוד אמסלם: אגיד לך מה אני מציע.

<אשר זליגר: אנחנו נצטרך לחשוב על זה.

<אשר זליגר: לא אמרתי נקודה, אדוני, בסוף, אמרתי שנצטרך לחשוב על זה.

דוד אמסלם: אגיד לך מה אני מציע.

דוד אמסלם: באמת, אשר, אני עושה את זה המון פה כל הזמן, הרי חלק גדול מאוד מזמן הוועדה שלי הוא לא פה, אתה יודע את זה, זה אצלי בחדר.

דוד אמסלם: אני מנסה ליישר איפה שצריך.

דוד אמסלם: אני באמת חושב שמה שכדאי שתעשו, תקראו גם להסתדרות, תנסו לעשות עבודת גישור.

דוד אמסלם: היא לא קשורה לעבודה שלכם.

דוד אמסלם: אתה יכול להגיד: שמע, דודי, אני עושה עבירות בנייה.

דוד אמסלם: אבל יש פה משהו קצת יותר מורכב.

דוד אמסלם: לדעתי, תקראו לבעלי הרשתות הגדולים שמה, בואו תקראו לוועד, עזבו כרגע את הבעלים, תגידו להם: רבותי, אנחנו מבינים, בואו נחשוב ביחד כולנו איך אנחנו יוצאים מהפלונטר הזה.

דוד אמסלם: בואו ביחד, בואו תעשו עבודה ביחד.

דוד אמסלם: ביחד.

דוד אמסלם: תראה, בסוף תהיה תוצאה, אני יודע.

דוד אמסלם: ואני אומר לך, ובד בבד לדעתי צריך לגרום לבעלים מצב שאין לו רווח כלכלי.

דוד אמסלם: לא יכול להיות, הרי דיברנו על זה.

דוד אמסלם: דיברנו גם בחקיקה על זה.

דוד אמסלם: ברגע שיש רווח כלכלי עבירות הבנייה יהיו.

דוד אמסלם: ברגע שלא יהיו רווחים כלכליים, אז לא יהיו עבירות בנייה.

דוד אמסלם: הרי זה בן אדם שעושה את זה על ביזנס, זה לא בן אדם שבנה את הבית שלו והוסיף את חדר, ואז זו לא שאלה כלכלית, זו שאלה אנושית.

דוד אמסלם: בסדר?

דוד אמסלם: בבקשה, מיקי.

מיקי לוי: אני הולך בכיוון של היושב-ראש.

מיקי לוי: אני במדינה הזו לא יכול לתת איזשהו גיבוי עבריין, והחוק צריך להתבצע כאן, על זה אין בכלל ויכוח.

מיקי לוי: ומה שאנחנו מדברים, אנחנו באים מכיוון העובדים עכשיו, לפני החגים.

מיקי לוי: ואני שואל אתכם: האם ניתן במסגרת הדיון מטעם המדינה בבית-המשפט לבקש דחייה של 24 חודש, לבוא ולחלט את כל שכר הדירה המשולם לטובת המדינה ב-24 חודש הקיימים, חוץ מנתח שאולי צריך להחזיק את המקום לאחזקה שוטפת?

מיקי לוי: כי אתה לא יכול לשמוע את האנשים האלה.

דוד אמסלם: אתה כבר נכנס לדיון.

דוד אמסלם: עזוב, זה חלק מהדיבורים ביניכם.

מיקי לוי: אני מציע.

מיקי לוי: אני לא יודע.

מיקי לוי: אני רוצה למצוא פתרונות, כמו שהיושב-ראש מנסה למצוא פתרונות.

דוד אמסלם: מה שמיקי אומר: תגרמו שההוא לא ירוויח שקל.

דוד אמסלם: הרי זו שאלה שבוודאי הוא לא צריך להרוויח, הוא רק צריך להפסיד.

דוד אמסלם: דרך אגב, קנס זה לא קשור, הוא יקבל קנס פלוס הטיפול השוטף, שהוא לא צריך להרוויח ממנו גם עכשיו.

דוד אמסלם: בחודש הבא הוא לא צריך להרוויח.

דוד אמסלם: למה שירוויח?

דוד אמסלם: זה מה שמיקי אומר.

דוד אמסלם: זה אתם תשבו איתם על העניין הזה.

דוד אמסלם: בבקשה.

מיקי לוי: יואב, אני שואל אותך, מי ארבעת המעסיקים הגדולים במתחם הזה?

מיקי לוי: יכול להיות, אדוני, שעשינו כבר דברים כאלה, יבואו הנה ארבעת המעסיקים הגדולים, ויתחייבו בפני הוועדה בשנתיים הקרובות למצוא מקום חלופי.

<קריאה: הנה, יש פה את - - -

מיקי לוי: אם לא, יש לנו מספיק שוטים ומספיק אפשרויות לחייב את אותם ארבעה מעסיקים, ועשינו את זה גם בוועדה הזו לא אחת - - -

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני גם מוכן, ברשותכם, באמת אם יהיה סיכום מהסוג הזה, גם לא נחכה שנתיים.

דוד אמסלם: אנחנו יכולים לעשות ישיבות מעקב – אני אעשה – כל ארבעה-חמישה חודשים, שייתנו לנו דוח סטטוס לאיפה הם התקדמו.

דוד אמסלם: וגם העובדים ישמעו את זה, זאת אומרת הם גם חלק מהתהליך.

דוד אמסלם: אנחנו מתחילים עכשיו להניע תהליך שהוא גם בא מלחץ מפה, מצד העובדים, וגם מצדנו, כדי שבאמת העסק יתחיל ללכת לאיזשהו כיוון נכון.

דוד אמסלם: בסוף, מבחינתי, חשוב לנו שהעובדים – ידלגו אותם לאן שידלגו אותם, ונוריד את המתחם, ושהבעלים ייכנס.

דוד אמסלם: זו הנוסחה הסופית שאנחנו צריכים להגיע אליה.

מיקי לוי: ולך, אדוני, אני מציע, אם תוכל להזמין יחד איתם, אני מוכן לתרום את חלקי, את ארבעת המעסיקים הגדולים, לאיזושהי בדיקת המשכיות.

מיקי לוי: זה יהיה מאוד טוב.

מיקי לוי: ולכם אני אומר: אתם רוצים רשימה של קיבוצים, שיש מתחמים מסחריים ובתי חרושת עליהם, שהמדינה לא ממהרת – לא אתם, אני לא מאשים אתכם – אנחנו, המדינה, לא ממהרים להרוס אותם?

מיקי לוי: אתם רוצים?

מיקי לוי: יש לי ליסטה אחת גדולה.

מיקי לוי: אז בואו, מדובר פה בעובדים, הנשמה יוצאת כשאת שומעת אותם – כשאתם שומעים אותם, כשאנחנו שומעים אותם.

מיקי לוי: אתם לא בצד האחר, אתם בצד שלנו.

מיקי לוי: כל מה שאנחנו מבקשים, לעשות איזשהו הליך של 24 חודש, לחייב את אותם מעסיקים למצוא מקומות חלופיים.

מיקי לוי: אני לא יכול, עוד שנייה הייתי בוכה, כבר בכיתי כשהיא התחילה לדבר על חמישה ילדים, אם חד-הורית, כשהיא מפרנסת יחידה.

מיקי לוי: איך אני יכול ללכת הביתה ולישון היום?

מיקי לוי: תודה, אדוני.

דוד אמסלם: תודה, מיקי.

דוד אמסלם: בבקשה.

אברהם נגוסה: קודם כול, אדוני היושב-ראש, אני מאוד מברך על קיום הדיון הזה.

אברהם נגוסה: זה דיון מאוד חשוב, למרות הפגרה.

אברהם נגוסה: ואני חושב שזה נושא שלא צריך לדחות אותו, וצריך לקדם אותו כמה שיותר מהר, אז אני מברך אותך.

אברהם נגוסה: תראו, מדינת ישראל נקראת מדינת רווחה.

אברהם נגוסה: מדינת רווחה, למיטב ידיעתי, דואגת קודם כול לאזרחיה.

אברהם נגוסה: אז אני פה בא עם הזווית של האזרחים, של העובדים.

אברהם נגוסה: שמענו את שני צדדים, גם בעניין החוק, ואנחנו לא שם, אנחנו לא באים נגדכם.

אברהם נגוסה: אבל אני חושב שלאור מה שאנחנו שומעים ורואים את המציאות של העובדים, שדווקא אנשים שלא יכולים ולא מסוגלים להתחרות בשוק בעבודה הרגילה, והם אנשים שנמצאים בגילאים שקשה להם למצוא עבודה במקום אחר, פה יש להם את האפשרות לעבוד ולהתפרנס בכבוד.

אברהם נגוסה: זו המשמעות של מדינת רווחה, שצריך לדאוג ולהעצים דווקא את האוכלוסיות החלשות.

אברהם נגוסה: ולכן במצב כזה, במקום לחזק אותם, לעודד, אנחנו לא צריכים לדחות אותם.

אברהם נגוסה: וגם הם לא אמרו שאנחנו נגדכם, אנחנו נגד הפסיקה.

אברהם נגוסה: לא, הם אמרו: תנו לנו זמן להתארגן.

אברהם נגוסה: היינו במשבר, עכשיו התאוששנו מבחינה כלכלית ואנחנו בתהליך עלייה, אז תנו לנו את השנתיים האלו כדי שנעתיק למקום אחר.

אברהם נגוסה: ופה באה המדינה כמדינת רווחה, שנותנת יד ודחיפה לאזרחים שהולכים ומתמודדים בעצמם.

אברהם נגוסה: זו הנקודה שאנחנו צריכים ללכת עליה.

אברהם נגוסה: ואסור לנו לבטל את העניין החוקי, כמובן החוק הוא זה שנותן לנו את קיומנו, את הסדר בחברה.

אברהם נגוסה: אבל יחד עם זאת, גם צריכה להיות רחמנות, והסתכלות בכיוון של רווחה ודאגה לאזרחים.

אברהם נגוסה: זה מה שאנחנו מבקשים, זה מה שהאזרחים מבקשים.

אברהם נגוסה: תודה.

דוד אמסלם: תודה, רבותי.

דוד אמסלם: מישהו רוצה עוד לומר איזה משפט לפני שאני מסכם?

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: אבל אין טעם לחזור על הדברים שכבר נאמרו.

<איציק אוזנה: קצר.

דוד אמסלם: בבקשה.

<איציק אוזנה: תודה רבה.

<איציק אוזנה: שמי איציק אוזנה, אני המנכ"ל של רשת "אייס", יש לי חנות במתחם.

<איציק אוזנה: נמצא גם עמיתי אמיר משה, המנכ"ל של O

מיקי לוי: ואתם תיקחו את כל העובדים אתכם?

<איציק אוזנה: התשובה היא כן.

<איציק אוזנה: חד-משמעית כן.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שאני מבקש שתעשו.

דוד אמסלם: זאת אומרת, התחלנו את הישיבה - - -

מיקי לוי: אתה מנכ"ל של מי?

<קריאה: O

מיקי לוי: אתה יכול גם כן כמה משפטים?

מיקי לוי: וגם לגבי העובדים, בבקשה?

<אמיר משה: כן, אני מצטרף לדברים של איציק.

<אמיר משה: איציק כבר חתם, אנחנו נמצאים לקראת חתימה במתחם של כפר קאסם.

<אמיר משה: לכן אנחנו מבקשים את הטווח של השנתיים.

<אמיר משה: אני באמת לא נכנס לכל הסוגיות שהועלו כאן –כן נכון, לא נכון – זה לא רלוונטי.

<אמיר משה: מבחינתנו חשוב לנו העובדים, אנחנו רוצים לדאוג להם.

<אמיר משה: ואנחנו רוצים את השהות הזאת כדי לעבור למתחם החדש.

<אמיר משה: צריך להבין, חנות של 2,500 מ' קשה למצוא, גם לא בשנה ולא בשנתיים, כי כמו שאמר יושב-ראש הוועדה, לא קמים מתחמים כל רגע.

<אמיר משה: ואנחנו רשתות גדולות, רשתות של 1,700 מ', 3,000 מ', ולהשיג כאלה חנויות בסדר גודל כזה זה תהליכים מאוד מורכבים.

דוד אמסלם: אבל יש לכם כיוונים אתם אומרים?

<אמיר משה: כן.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: טוב, ברשותכם, אני רוצה לסכם את העניין.

דוד אמסלם: אשר ונועה, אתם פה, אז אני מבקש מכם, אם תחליטו שיש אצלכם עוד איזה מישהו שיכול לעשות את העבודה הזאת מבחינתכם – מצוין.

דוד אמסלם: אני באמת מבקש שקודם כול תשתפו את העובדים, באמת זה חשוב.

דוד אמסלם: יש פה תהליך חברתי שאנחנו עושים, הוא לא קשור, אמרתי, לנושא של העבודה שלכם, לא קשור לעניין.

דוד אמסלם: ראיתם את הדינמיקה, בסך הכול כולם מבינים את הכיוון.

דוד אמסלם: למה הם לא עשו לפני שנתיים?

דוד אמסלם: שאלה טובה, אבל זה לא יקדם אותנו לאף מקום.

דוד אמסלם: אז יכול להיות שבמדינת ישראל זה רגיל שאתה לא עובד, רק כשכבר החרב ממש ממש מונחת על צווארך, אחרי שכבר עשית את כל - - - אבל זה לא חשוב גם, אני באמת לא שם.

דוד אמסלם: אני באמת כועס על זה שמדינת ישראל, מתחם מהסוג הזה, נתנה לו לצמוח כמו שנתנה לו לצמוח.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: זה לא בית, זה לא תוספת דירה, זה לא שם.

דוד אמסלם: מדובר במתחם עצום, כולם ראו את זה, היה נוח כנראה שזה יישאר, שילמו עליו ארנונה בכסף גדול, מדינת ישראל גבתה שמה מיסים והיה נחמד לה.

דוד אמסלם: אז כל אחד בצד שלו לא מפריע לו.

דוד אמסלם: פתאום בא עכשיו אשר, אומר: חבר'ה, זה עבודה שלי, מה לעשות, אני צריך להרוס.

דוד אמסלם: אבל למדינה יש זרועות אחרות שעודדו את זה.

<אשר זליגר: פתאום זה 2006, אבל כן - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת, מצד אחד המדינה כן עודדה את זה, כל מיני זרועות שלה, ומצד שני הזרוע שאמורה לבצע את ההריסה היא פעלה.

דוד אמסלם: ולכן אני חושב שזה דבר שהייתי עושה עליו פוסט מורטם איך הגענו בכלל לאן שהגענו במתחם מהסוג הזה.

<נועה עמירב-פטאל: יש את החוק שקודם פה בוועדה.

דוד אמסלם: זה לא צומח סתם, אני מסביר.

דוד אמסלם: זה לא צומח בלי המדינה.

דוד אמסלם: זה מה שאני אומר.

דוד אמסלם: אנחנו עובדים בווקטורים כל הזמן הפוכים.

<נועה עמירב-פטאל: - - - תיקון החקיקה אצלך בוועדה.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: לכן אני אומר: יש גופים נוספים במדינת ישראל, ושלוחות המדינה, בעיקר ברשויות, שזה נוח להן, והם מעודדים את זה, והרי אתה רואה את זה.

דוד אמסלם: אז תזכור, תמיד בקצה את מייצר בעיה עם אנשים מהסוג הזה.

דוד אמסלם: אם כבר אכלסת אותו, זה הסיפור.

דוד אמסלם: אז לכן אני אומר: הרבה פעמים זה המנוע שקורה.

דוד אמסלם: ואז מתחיל להיכנס הנושא הכלכלי.

דוד אמסלם: ולכן אני חושב שהסיפור הכלכלי הוא שם המפתח בעניין הזה.

דוד אמסלם: באמת, אם הייתי ער לזה אפילו בחקיקה - -

<אשר זליגר: בדיעבד היינו יכולים להכניס לשם.

דוד אמסלם: - - הייתי שמה מדגיש בעיקר ועומד על כך, שהאינסנטיב הכלכלי בוודאי ילך.

דוד אמסלם: זאת אומרת, שהמדינה תהיה על פי חוק חייבת לקנוס את הבן אדם לפחות בפעמיים מההכנסות שלו מהמתחם.

דוד אמסלם: ואנחנו יודעים לעשות את האומדנים.

<נועה עמירב-פטאל: הזרועות המנהליות יאפשרו - - -

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אז לכן אני כאן מבקש מכם, אני בא באמת מהזווית האנושית.

דוד אמסלם: באמת, ראיתם איזה צער, נחנקתי, באיזשהו שלב אפילו ירדו לי דמעות, לא יכולתי לשמוע אותם, היה קשה לי.

דוד אמסלם: עצם העניין שהם נמצאים גם ככה בחיים בנקודה מאוד מאוד קשה, והם נלחמים גם על הכבוד.

דוד אמסלם: בן אדם שבשביל 4,500 שקל קם בבוקר, עובד שמונה שעות, הולך ברגל, אין לו אוטו אפילו, אין לו לעשות את השיניים.

דוד אמסלם: כואב לו והוא הולך לעבודה.

דוד אמסלם: הילדים שלו מסתכלים עליו, הם מבינים שאבא יוצא לעבודה, לא יושב בבית מתבטל.

דוד אמסלם: הכי פשוט שב בבית, תתבטל, תגיד למדינה: דופקים אותי, תביאו לי צ'ק.

דוד אמסלם: אבל הבן אדם קם, הולך, רץ.

דוד אמסלם: אלה האנשים שאנחנו צריכים לעודד אותם, לתת להם את הרוח גבית הכי גדולה.

דוד אמסלם: איך אמרתי?

דוד אמסלם: מבחינתי באמת האישה הזאת מדליקה משואה בהר הרצל.

דוד אמסלם: אני לא מאמין באחרים, הגיבורים האלה, אני מאמין בגיבורים האלה.

דוד אמסלם: היא כל בוקר קמה, והיא אוספת את עצמה ונלחמת עם החיים.

דוד אמסלם: אני לא מאמין שיש עוד הרבה אנשים כאלה.

דוד אמסלם: ולכן אני אומר: אנחנו הולכים לעשות פה עבודה באמת קהילתית יותר, יותר מה שנקרא אנושית-קהילתית, לא קשור לעבודה שלנו.

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שאני עושה עכשיו.

דוד אמסלם: אני יכול להגיד: שמע, חוקי, לא חוקי – עזוב.

דוד אמסלם: אבל אני מבין שיש פה אזרחים.

דוד אמסלם: אנחנו לא שם.

דוד אמסלם: ולכן אני מבקש באמת, תייצרו פגישת עבודה, תקראו למנהלים שמה את ארבע הרשתות.

דוד אמסלם: עזבו את הבעלים, בגלל שהוא העבריין הכי גדול, הוא לא מעניין פה בכלל לטעמי.

דוד אמסלם: אחרי זה תראו איך אתם מטפלים בו.

דוד אמסלם: זאת אומרת, הייתי מטפל בו אחרי זה בכל חומרת הדין, אני אומר לכם את האמת.

דוד אמסלם: בעצם תראו באיזה נקודה הם נמצאים באמת.

דוד אמסלם: אפשר יכול להיות לסייע להם.

דוד אמסלם: גם אתה, אשר, יש לך מידע אולי בכל מיני מקומות בארץ וכל התכנונים.

דוד אמסלם: אולי תכוון אותם גם למתחמים באזורים, אולי הם לא מודעים למה שקורה, איפה אפשר, איפה אי אפשר.

דוד אמסלם: בוא ננסה לעזור לכולנו ביחד לצאת מהברוך הזה.

דוד אמסלם: ובוא נביא את באמת לקצה ככה שהם יוכלו - - - יכול להיות שטווחי הזמנים קצת יצטמצמו, יכול להיות שזה לא שנתיים, יכול להיות שזה שנה.

<אשר זליגר: שמעתי גם מועדים קצרים יותר.

דוד אמסלם: אז לכן אני אומר:

דוד אמסלם: בואו תשבו, בוא נביא את זה למקום קצת יותר טוב, ככה שבאמת בסופו של דבר מדינת ישראל תרוויח מזה.

דוד אמסלם: איך היא תרוויח?

דוד אמסלם: זה מדינת ישראל.

דוד אמסלם: ברגע שהעובדים יעבדו, יקומו בבוקר, ילכו לעמל כפם ולא ישבו בבית וילכו ללשכת עבודה להחתים.

דוד אמסלם: והילדים שלהם יראו אותם יושבים בבית גם.

דוד אמסלם: יכול להיות שאתה מגדל בכלל את הילדים הבאים, שגם לא ילכו לעבודה.

דוד אמסלם: כך אני רואה את זה.

דוד אמסלם: אז לכן יש כבר עבודה, יש עבודה קשה.

דוד אמסלם: לא מתפנקים, קמים בבוקר, הולכים לעבוד את העבודה הכי קשה שיש במדינת ישראל, שאף אחד לא רוצה לעשות אותה כמעט.

דוד אמסלם: והם נלחמים לעשות את זה.

דוד אמסלם: אז בוא נעזור להם בעניין הזה, בסדר?

דוד אמסלם: בכל מקרה, בוא נסכם, אעשה פגישה קצרה אצלי בחדר כשאחזור בעוד שלושה חודשים.

דוד אמסלם: אזמן אותך, אשר, ואת נועה, אזמן את יואב ואת לילך.

דוד אמסלם: הבעלים פחות חשובים לי, אני רוצה רק תוצאה מול העובדים.

דוד אמסלם: תשבו, תזמינו את הבעלים וכו'.

דוד אמסלם: אבל חשוב לי לראות איך זה מתקדם, כדי שנבדוק שזה באמת מתקדם באופן מעשי.

דוד אמסלם: ואם נצטרך אחרי זה להביא גם את הבעלים וללחוץ אותם, אז נעשה את זה.

דוד אמסלם: אעשה אחרי זה כל שלושה-ארבעה חודשים מעקב, כדי שנראה.

דוד אמסלם: אני אומר לכם גם באחריות, גם תלמדו, תאמינו לי, יש לי ניסיון ניהולי עצום בסיפורים האלה: אם תיפגש אתו עוד שנתיים, תגיד לו: קח שנתיים, לא יקרה כלום, אני אומר לכם.

דוד אמסלם: אבל אם אתה אומר לו: תקשיב, אתן לך שנתיים, בוא ניפגש עוד שלושה חודשים, תראה לי איך התקדמת לכיוון, מה עשית, תראה שפתאום בהתחלה הוא יגיד לך – תראה שאתה מתחיל לקדם אותו ולא נפגש אתו בעוד שנתיים.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה קורה לי עם המדינה פה.

דוד אמסלם: כשאני נותן לוחות זמנים בעוד חצי שנה – אני חוזר, כמעט אותו דבר.

דוד אמסלם: אם אני קובע איתם עוד חודש, אז אני רואה, הם מבינים שאני עוקב.

דוד אמסלם: אז לכן אני חושב שגם כתפיסה זה לא נכון להיפגש עם הבן אדם בקצה.

דוד אמסלם: לרוב תפגוש אותו כמעט באותה נקודה.

דוד אמסלם: הוא יספר לך, אגב, סיפורים: שמע, ניסיתי, לא הלך, אתה יודע.

דוד אמסלם: אבל זה לא מקדם אותנו לכלום.

דוד אמסלם: הרי אתה רוצה תוצאה, אתה לא מחפש עכשיו סיפורי עלי בבא.

דוד אמסלם: אז לכן נעשה פגישה פה באמת איך שאגיע, נשב בינינו.

דוד אמסלם: לא אעשה דיון ועדה, אעשה אצלי בחדר פגישת דוח סטטוס קטן בינינו, ונראה איפה אנחנו יכולים לעשות עוד איזשהו שיפור, תהליך כזה או אחר, בגלל שבאמת המטרה שלנו, כפי שאמרתי, לעשות טוב לעם ישראל.

דוד אמסלם: וכשהם יעבדו זה יעשה טוב לעם ישראל, כולנו נרוויח.

דוד אמסלם: ואחרי זה, אמרתי, נטפל בבעלים כמו שצריך, בגלל שזה דבר שהוא חצוף, אסור שזה יקרה.

דוד אמסלם: לבעלים הבאים, אני לא מדבר עליו, כבר הוא עשה את שלו.

דוד אמסלם: שלא יקום עכשיו איזה מישהו בבוקר ויחליט שהוא בונה.

דוד אמסלם: דרך אגב, אתגר שלא אספר לכם, אני כל פעם עובר – אדמה חקלאית, לא מספר לכם מה קורה שמה ומה עשיתם, סיפור אחר הרבה מאוד שנים.

דוד אמסלם: אבל יש עוד כמה כאלה.

דוד אמסלם: אבל זה בסדר.

דוד אמסלם: דרך אגב, עיני לא צרה, גם שמה אותה בעיה.

דוד אמסלם: אז לפעמים אתה אומר: שמע, בסדר, שמה זה מתאים תכנונית.

דוד אמסלם: הרי אני אומר: גם עבירה מהסוג הזה, אתה עושה את המקסימום כדי להכשיר אותה.

דוד אמסלם: אבל אם אתה מבין שאי אפשר, אז אי אפשר.

דוד אמסלם: אבל אני מניח שגם פה התוצאה בהתחלה הייתה כזו: בוא ננסה איכשהו, גם אם הוא לא בסדר, אז אם זה מסתדר לנו תכנונית, אז בסדר.

דוד אמסלם: אבל אם אמור להיות שמה גם בתכנון משהו אחר, אז מה נעשה, לא נשנה את כל העולם בגלל זה.

דוד אמסלם: אבל זה ברור לי שאנחנו צריכים ללכת בתהליך שאני מציע.

דוד אמסלם: בסדר?

דוד אמסלם: מקובל עליכם?

דוד אמסלם: לא, מקובל עליכם בנשמה, שאתם מבינים?

דוד אמסלם: כן?

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: באמת, אני מודה לכולם, ואני מקווה שיצא מזה משהו יותר טוב.

דוד אמסלם: תודה.