ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 378, 2017-03-01 09:00

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: אני חברת הכנסת מירב בן ארי, אני אחליף את יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי.

מירב בן ארי: היום ה-1 למרץ 2017, ג' באדר תשע"ז.

מירב בן ארי: שעה 09:00 ואנחנו מתחילים את ועדת החינוך התרבות והספורט.

מירב בן ארי: נושא הוועדה הוא איתור ספורטאים מצטיינים בגיל צעיר וטיפוחם.

מירב בן ארי: לפני שאני אתחיל, כמובן שאי אפשר שלא להתייחס לפרישה היום של הספורטאית שחר פאר.

מירב בן ארי: אני רק אגיד כמה מלים, גם בשמי וגם בשם ועדת החינוך והכנסת, שאנחנו כמובן מודים לה על כל הפעילות שלה, כספורטאית.

מירב בן ארי: אני חושבת ששחר פאר היא אחת הספורטאיות הגדולות במדינת ישראל או אחד הספורטאים, אם אפשר לומר, הגדולים במדינת ישראל, שאנחנו זכינו בה.

מירב בן ארי: היא צעירה שעבדה קשה מאוד בשביל להגיע להישגים עד ההישג המפואר ביותר שאי פעם היה פה לטניסאי, להגיע למספר 11 בעולם.

מירב בן ארי: אני רוצה לברך אותה.

מירב בן ארי: אני מניחה שהיא לא רואה ערוץ 99, אבל בגלל שכולכם פה, אנשי המקצוע, אברך אותה כאן בהצלחה גם אחרי הפרישה שלה.

מירב בן ארי: אני חושבת שמה שמאפיין את שחר בעיקר זה מוסר עבודה.

מירב בן ארי: הרבה פעמים אנחנו שומעים על ספורטאים ישראלים שאין להם מספיק אז דווקא בעניין הזה נעיר שיש לה מוסר עבודה גבוה ויש את היכולת שלה להתמודד עם כל מצב במגרש של הטניס, שבעצם העלתה אותה למקום הכי גבוה בענף כזה יוקרתי ומאתגר כמו טניס.

מירב בן ארי: בשמי ובשם כנסת ישראל וכמובן בשם עם ישראל, אני מודה לה על כל מה שהיא עשתה למען הספורט הישראלי.

מירב בן ארי: מברכת אותה בהצלחה ואני מאוד מקווה שהיא תחנך עוד ספורטאיות נוספות להצליח ולהגיע להישג הכי גבוה שהגיעה אליו אי פעם ספורטאית בטניס במדינת ישראל.

מירב בן ארי: זו מילה אחת לשחר פאר כי זה בדיוק יצא לנו על היום ואי אפשר שלא להתייחס לפרישה שלה.

מירב בן ארי: אנחנו גם רוצים לברך את עופר בוסתן.

מירב בן ארי: קודם כל עופר משתתף המון בדיוני הוועדה ואני רוצה לברך אותך, שאתה ראש מינהל הספורט החדש.

מירב בן ארי: מבחינתי היית גם לפני כן, אבל ברכות, עופר, על תפקידך החדש.

מירב בן ארי: נאחל לך בהצלחה.

מירב בן ארי: ראוי ומוצדק ואני מברכת אותך.

מירב בן ארי: אנחנו נתחיל עם המצגת.

מירב בן ארי: ד"ר איציק בן מלך, אתה תציג לנו את המצגת.

מירב בן ארי: אני רק מבקשת שכל אחד יציג את תפקידו לפרוטוקול.

<איציק בן מלך: איציק בן מלך, אני במכללה האקדמית בווינגייט ובהתאחדות "איֶלת", בענפים הלא אולימפיים.

<איציק בן מלך: אנחנו רואים כאן התפתחות של ספורטאים כאשר הירוק זה בנים והאדום זה בנות.

<איציק בן מלך: בהרבה מקרים, אתם רואים למטה את הגילאים, בגילאי 15-16 התוצאות הן סבירות ולמעשה אז אמורים לקרות דברים, או שאנחנו מתפתחים ומגיעים להישגים גבוהים וממצים את עצמנו, או שאנחנו בסטגנציה או שאנחנו אפילו בנסיגה ובהרבה מקרים זה מועד שבו פורשים, למרות שהיו הישגים סבירים בגיל הזה.

<איציק בן מלך: מבחינת הספורטאים, כדי להצליח אנחנו צריכים למעשה הדרכה טובה שאותה אני מחשיב כחשובה ביותר.

<איציק בן מלך: אנחנו צריכים מתקנים, בעיקר לאימונים.

<איציק בן מלך: לא מתקנים מפוארים, הרבה יותר מתקנים בשביל להתאמן.

<איציק בן מלך: אנחנו כמובן צריכים את הכישרונות ובארץ, לדעתי, אנחנו צריכים למצות את עצמנו ולדייק מאוד בתכנית האימונים, כי אנחנו לא מדינה מבורכת בכישרונות למרות שיש אפשרות כזו.

<איציק בן מלך: אנחנו צריכים אכסניה שזה בית הספר או מועדון או שילוב של שניהם, שיהוו בסיס לעניין.

<איציק בן מלך: היות והקציבו לי זמן והיות ואני צרוד קצת אז אני אריץ את השקפים.

<איציק בן מלך: אנחנו נתחיל עם הנושא של גילאים.

<איציק בן מלך: אתם רואים שבגיל 12, 13 אצל הבנים, עד 15, זה הגיל הקריטי שבו ההכנה שאנחנו עושים תבוא לידי ביטוי בהמשך.

<איציק בן מלך: אצל הבנות זה שנתיים לפני כן.

<איציק בן מלך: אתם רואים פה גילאים של ספורטאים שמגיעים לשיא ואת השלבים שנעשים לפני כן.

<איציק בן מלך: יש לי את כל מקצועות הספורט, לא רק ענפי הספורט אלא מקצועות הספורט.

<איציק בן מלך: אתם רואים שזה שונה מענף לענף, גילאים לפי אלופי עולם וכו'.

<איציק בן מלך: לפי זה אנחנו בונים את הדירוג.

<איציק בן מלך: מתוך 1,000 ילדים שמתחילים לעסוק בספורט, בסטטיסטיקה העולמית, בערך 60 או 80 נשארים אחרי גיל 19, אבל מ-100 ילדים שהוצגו כמוכשרים, נשארים רק 1 עד 3 ילדים.

<איציק בן מלך: מ-100 נערים שהוכרזו או הוכרו כמוכשרים בגיל 15, יש כבר 30%-40% הצלחה.

<איציק בן מלך: יש פה טבלה שאם תרצו אני אראה אותה אחרי כן, זה ניתוח שעשו על כל מדינה, כמה אחוזים בכל שלב.

<איציק בן מלך: אנחנו רואים שאצלנו, בגילאים 16-19 יש נסיגה גדולה לעומת מדינות אחרות.

<איציק בן מלך: אתם לא רואים את הנתונים ואם תרצו אז אחרי כן אני אראה.

<איציק בן מלך: במדינות אירופה, 7%-8% מהילדים המתחילים במסגרת ספורטיבית, ממשיכים.

<איציק בן מלך: אצלנו רק 2%-3%.

<איציק בן מלך: אנחנו רואים שבגיל 13, 14, 35% פורשים ובגילאים 16-17 כ-50% פורשים.

<איציק בן מלך: מספר העוסקים בספורט תחרותי אחרי גיל 17 אצלנו נמוך ואצל הנשים עוד יותר נמוך.

<איציק בן מלך: זאת אומרת, חצי ממה שיש באירופה.

<איציק בן מלך: הנשירה העיקרית היא בגילאים 14-17 אצלנו, גם בנים וגם בנות.

<איציק בן מלך: דבר נוסף, ספורטאים ישראלים סובלים מחוסר ניסיון בינלאומי מסיבות ברורות, כי הספורטאי הבלגי או השוויצרי יכול לנסוע באוטובוס ולעשות תחרויות, אצלנו ספורטאי רגיל, אין לו תחרויות בינלאומיות.

<איציק בן מלך: יש בשקפים שנתתי לכם את הנתונים המלאים.

<איציק בן מלך: דבר נוסף, אחוז גבוה מהספורטאים המצליחים בעולם ובישראל הם מרקע סוציואקונומי נמוך.

<איציק בן מלך: לילדים בפריפריה ברור שיש יותר מוטיבציה, יש בסיס מנטלי ופיזי, הם יותר ילדי רחוב.

<איציק בן מלך: אתם יכולים לראות פה השוואה בין ילד בשכונת מצוקה או ילד בעבר, כשאני הייתי ילד, וילד במקום מבוסס, הילד ממקום המצוקה עושה 30 שעות ואילו מי שמתאמן מסודר עושה רק 6-8 שעות.

<איציק בן מלך: השאלה שנשאלת היא האם הישגים בגיל הצעיר זה פוטנציאל או אשליה?

<איציק בן מלך: אם אנחנו מנתחים תוצאות בעולם, גם באליפויות עולם, גם באליפויות אירופה, גם בעולם, הרבה מהספורטאים שהצליחו בגיל הנעורים לא הצליחו בגיל הבוגרים.

<איציק בן מלך: אצלנו, בנבחרות הבוגרות, גם הרבה לא מצליחים.

<איציק בן מלך: השאלה היא מדוע.

<איציק בן מלך: יכול להיות שזה בגלל תכנית תחרויות בגיל לא נכון, הכשרה לא נכונה בגיל הבוגר, הכשרה לא נכונה בגיל 13-16, התפתחות ביולוגית או מנטלית או התנהגותית שלא חשבו עליה לפני כן, פרסום מוקדם וכו'.

<איציק בן מלך: הדבר שהכי חשוב לזכור אותו זה שילדים הם ילדים ואי אפשר לאמן אותם כמו מבוגרים, מה שקורה אצלנו הרבה בגלל הרצון להגיע להישגים בגיל צעיר.

<איציק בן מלך: עשינו כנסים עם הכדורגל והכדורסל על הכשרה רבגונית בגיל הצעיר בשבוע האחרון, ואני חושב שזה אחד הדברים הבעייתיים, שאין הכשרה רבגונית בגיל הצעיר.

<איציק בן מלך: מה אנחנו כן יכולים לעשות כדי להשתפר?

<איציק בן מלך: כדי להגיע להישגים בגיל הבוגר, קודם כל אנחנו צריכים מאמנים טובים.

<איציק בן מלך: צריך לזכור שהנושא הזה אצלנו הוא בעייתי מאוד, בעיקר בגלל תנאי העסקה.

<איציק בן מלך: המאמן הוא המפתח להצלחה וקיים יחס ישיר בין היכולת שלו, הניסיון שלו וההתאמה שלו להישגים.

<איציק בן מלך: אנחנו יודעים שבארץ, הרבה מהמועדונים מעסיקים מאמנים והם מחפשים 'ילדי קופה', הם לא מחפשים להגיע להישגים.

<איציק בן מלך: מאמן אתלטיקה, למשל, שעובד כל ימות השבוע, כל יום משעות אחר הצהרים עד הלילה, מרוויח 1,000 עד 4,000 שקל.

<איציק בן מלך: מאמן לנערים למשל, בכדורגל או כדורסל שנמצאים פה, הוא מרוויח 2,500, 3,500 ברוטו וגם לא בטוח.

<איציק בן מלך: ההצעה היא לעשות משרות משולבות של מורים לחינוך גופני ומאמנים, שחלק מהמשרות של המורים יהיו לנושא של אימון אחר הצהרים.

<איציק בן מלך: צריך לזכור שדרך הנבחרת או דרך האקדמיה הלאומית, אין אפשרות לקדם את הספורטאים ואין גם אפשרות להרחיב.

<איציק בן מלך: אנחנו חייבים אכסניה.

<איציק בן מלך: אכסניה זה יכול להיות מועדון, זה יכול להיות בית ספר וזה יכול להיות שילוב ואנחנו צריכים למצוא את הדרך.

<איציק בן מלך: באירופה, כל המועדונים מקבלים את כל המתקנים מגופים ממלכתיים, והם מחזיקים אותם, אותם הגופים הממלכתיים.

<איציק בן מלך: אתם יכולים לראות פה את דמי החבר של מועדון אירופי ודמי חבר אצלנו, הם בערך פי 5 עד 10.

<איציק בן מלך: ההצעה היא שיהיו מרכזי אימונים והעשרה אחרי שעות הלימודים, כאשר משעות הצהרים, משעה שתיים בערך, ילדים ישהו שם, לא רק לאימון אלא גם לפעילות חברתית, חינוכית, העשרה גופנית, שיעורי בית וכו'.

<איציק בן מלך: זה לדעתי נושא שאפשר לעשות והוא ריאלי.

<איציק בן מלך: דבר נוסף זה תכנית תחרויות.

<איציק בן מלך: בגיל הצעיר אנחנו חייבים לעשות תכנית שהיא לא עם אקדח לרקה לילדים, פחות אליפויות, יותר טורנירים ויותר תחרויות ידידותיות, ואנחנו חייבים להביא ספורטאים מחוץ לארץ כדי שיותר ספורטאים שלנו יחוו את הנושא הבינלאומי.

<איציק בן מלך: לכן אנחנו צריכים להביא ספורטאים לקבוצות.

<איציק בן מלך: דבר אחרון.

<איציק בן מלך: כדאי לזכור, הספורט הוא אמצעי.

<איציק בן מלך: אני חושב שכל ראשי המדינה ומשרד החינוך צריכים להבין שהספורט זה האמצעי הטוב ביותר לפעילות חברתית, לחינוך, למניעת אלימות, להקניית ערכים וכו'.

<איציק בן מלך: אין אמצעי יותר טוב מהספורט ואני חושב שצריך למצוא דרך להשתמש בו.

<איציק בן מלך: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה, אדוני.

מירב בן ארי: אנחנו נשמע התייחסויות.

מירב בן ארי: נתחיל עם משרד התרבות והספורט, עם עופר, בבקשה, אדוני.

<עופר בוסתן: קודם כל אנחנו מברכים על הדיון.

<עופר בוסתן: התחום של טיפוח ספורטאים, אל"ף, מתקיים ויתקיים במינהל הספורט, אחרי זה יציגו אולי קצת אנשי המקצוע.

<עופר בוסתן: אנחנו בונים תכנית חדשה במסגרת הוועדה האסטרטגית לספורט, תכנית לטיפוח חדשה שיותר בנויה לתרבות הישראלית.

<עופר בוסתן: זה נושא חשוב.

<עופר בוסתן: יש לנו למעלה מ-150 מרכזי מצוינות.

<עופר בוסתן: נמצאים פה אנשי התאחדות הספורט בבתי הספר, אנחנו מבצעים וביצענו פרויקטים של איתור.

<עופר בוסתן: תמיד אפשר לעשות את זה יותר טוב, לכן אנחנו נקיים תכנית חדשה - - -

מירב בן ארי: מה יהיה בתכנית הזו?

<עופר בוסתן: דודו, אתה רוצה להציג לנו את תכנית האיתור שאתה רוצה לעשות?

מירב בן ארי: כן, דודו, בבקשה.

<דודו מלכא: השם שלי הוא דודו מלכא, סגן ראש מינהל הספורט.

<דודו מלכא: בעיקרון היום אנחנו עוסקים יותר בענפים מועדפים, כלומר, במקום להתפרס על כל הענפים אנחנו מתרכזים כיום בכעשרה ענפים מועדפים ועוד שני ענפי-על שהם כדורגל וכדורסל.

<דודו מלכא: בימים הקרובים אנחנו דנים כדי להוסיף עוד חמישה ענפים.

<דודו מלכא: אני לא יכול להגיד את שמם כי אז ישתמע כאילו כבר נקבע, יש דיונים בוועדה שקובעת קריטריונים את מי לצרף.

<דודו מלכא: בענפים האלה, לכל ענף וענף יש תכנית אסטרטגית שאחת המשימות זה איתור.

מירב בן ארי: איתור מאיזה גיל?

<דודו מלכא: יש כל מיני שלבים באיתור.

<דודו מלכא: האיתור יכול להתחיל בגיל 12, כיתות ה'-ו', שבהן אנחנו כבר מתחילים לראות ניצנים של הצטיינות.

<דודו מלכא: עדיין הפריסה היא רחבה, יש סוג של פירמידה.

<דודו מלכא: אנחנו חושבים שבגיל הצעיר מדובר בכ-100-150 ספורטאים שאמורים להיות מוגדרים כמצטיינים לעתיד.

<דודו מלכא: קשה מאוד לקבוע מי יהיה בגיל הזה, אבל זה איזשהו סוג של כיוון.

<דודו מלכא: לאט לאט, כשאנחנו עולים לחטיבת ביניים, גיל 14, 15, אנחנו מצמצמים את זה ושם אנחנו כבר יודעים לאבחן שההצטיינות היא ניכרת.

<דודו מלכא: מ-150 זה יכול להצטמצם בענפים מסוימים ל-30-40.

<דודו מלכא: יושבת כאן גם הממונה על החיילים המצטיינים, שגם אז, בשלב הזה שהם מגיעים לגיל צבא, אנחנו כבר יודעים לחדד ולגעת במצטיינים ממש.

<דודו מלכא: היו לנו מעגלי איתור שעשינו בעבר, יחד עם התאחדות ספורט בתי הספר.

<דודו מלכא: מעגלי האיתור היו יותר כדי לבדוק בגיל הצעיר יותר, בגיל 10, לראות מי הולך בכלל לספורט.

<דודו מלכא: לזה אני לא קורא איתור למצוינות אלא בכלל לכוון אותם לספורט.

<דודו מלכא: זו פחות או יותר התכנית.

<דודו מלכא: שלמה סביה הוא הממונה על הנושא של הסמכה והדרכה של מוסדות להכשרת מאמנים, יחד עם יורם כהן, שהוא האיש הממונה בהתאחדות ספורט בתי הספר על החלק המדעי.

<דודו מלכא: הם בונים תכנית יחד עם 18 ענפים, שאנחנו קוראים לה התפתחות הענף.

<דודו מלכא: התפתחות הענף זה אומר מה אנחנו עושים מגיל 10-11 עד גיל 15, שזה השלב הקריטי, שבו אנחנו רוצים לכוון את הספורטאים ולתת להם את מה שאמר איציק בן מלך, ממה שהספקתי לשמוע, אני מניח שהוא הרחיב בנושא הזה, שהשלב הזה זה גיל מאוד משמעותי ולא לעשות בו טעויות.

<דודו מלכא: כלומר, ככל שאנחנו נבנה את הספורטאי נכון סביר להניח שהפירות יהיו טובים יותר בהמשך.

מירב בן ארי: התכנית כרגע היא תכנית ממש חדשה שאתם עובדים עליה במשרד הספורט כדי לטפח את אותם ספורטאים כבר מגיל צעיר ואז ללוות אותם ולתת להם - - -

<דודו מלכא: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<דודו מלכא: אנחנו סיימנו זה עתה, ממש בחודש האחרון, לקבוע את אמות המידה לקליטת ספורטאים לאקדמיה בווינגייט.

<דודו מלכא: היום בווינגייט באקדמיה יש כ-200 ספורטאים, ועד לשנה הזו מי שקבעו מי נכנס לאקדמיה היו המאמנים של אותם אנשים.

<דודו מלכא: קבענו איזשהם סטנדרטים, גם אובייקטיביים וגם סובייקטיביים, כי בספורט, העין של המאמן היא מאוד משמעותית.

<דודו מלכא: כל מי שירצה להיקלט לאקדמיה מעתה ואילך יצטרך להגיע לסדנה של יומיים.

<דודו מלכא: בסדנה הזו אנחנו נבחן אותם היטב כדי לדעת שבאמת המצוינים ביותר נקלטים.

<דודו מלכא: אנחנו הלכנו, אני קורא לזה שיטה אנגלית, באנגליה, לפני האולימפיאדה בלונדון, כשהם רצו לבדוק מי מהחותרות, אני מדגיש, יכולה להתאים, לעסוק בחתירה, הם פרסמו מודעה בעיתון עם נתונים מסוימים של מי שמתאימה, שלא כולן יבואו אלא מי שעונה ומי שהגיע לבחינות האלו הוא התקבל, ועובדה שהן אפילו הצליחו להגיע למדליות.

<דודו מלכא: עד כדי כך.

<דודו מלכא: מה שאנחנו רוצים לעשות באקדמיה הוא דומה.

<דודו מלכא: אנחנו מנסים ביומיים האלה לפרסם מודעה, כי יכול מאוד להיות שיש ספורטאים, במיוחד בפריפריה, שלא נחשפו לאגודות, שלא נמצאים תחת עיניו של האיגוד ויכולים להתאים.

<דודו מלכא: אנחנו יודעים שזה יהיה אחוז קטן, אבל בכל זאת, לתת אופציה לאחרים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אתה רוצה להוסיף משהו?

<עופר בוסתן: הערה קטנה.

<עופר בוסתן: נבחר מפמ"ר חדש לחינוך גופני.

מירב בן ארי: כן, הוא תיכף ידבר, הוא הבא.

<עופר בוסתן: למערכת החינוך יש משמעות גדולה בשיתוף פעולה מול משרד הספורט בנושא של איתור.

<עופר בוסתן: שיתוף הפעולה שמתהווה ויהיה גם עתידי מצביע על זה שבפעולה משותפת של גיא ושלי, שאנחנו גם חברים מהעבר, של מינהל הספורט עם האגף לפיתוח חינוך גופני, באמצעות שיתוף הפעולה נגיע ליותר ויותר פעולות של איתור.

<עופר בוסתן: אני מברך אותו על בחירתו ואני מקווה שהשת"פ יהיה מוצלח.

מירב בן ארי: חשוב מאוד.

מירב בן ארי: ניצן ממרכז המועצה הלאומית לספורט.

מירב בן ארי: אחרי זה תצטרף לשולחן ואז אני אתן לך זכות דיבור.

מירב בן ארי: אנחנו נעבור לגיא דגן, המפמ"ר.

מירב בן ארי: ברכות, כמובן, אני כבר בירכתי אותך בוועדת החינוך הקודמת.

מירב בן ארי: התייחסות שלך לנושא של איתור ספורטאים צעירים בגיל הצעיר.

<גיא דגן: אני קודם כל אני אנצל את ההזדמנות לברך את חברי עופר על בחירתו.

<גיא דגן: אני באמת מסכים עם כך שכל ילדי ישראל נמצאים בתוך בתי הספר ואין ספק ששיתוף הפעולה, ככל שיהיה טוב יותר ונרחיב את הפעילויות הקיימות, אנחנו נוכל להגיע לאיתור בצורה יותר מדויקת ויותר מקיפה.

מירב בן ארי: תסביר לי, איך בעצם, פרקטית, המורה לספורט, שפוגש את אותו ילד בן 11, 12 יכול להבין שיש לו כישרון ומה הוא עושה עם זה.

מירב בן ארי: אתה יודע, זה מעניין אותי פרקטית.

<גיא דגן: אני אציג את זה גם כן, אבל אני רוצה קודם כל לספר על דברים שקיימים כיום במערכת.

<גיא דגן: יש מספר תכניות שאנחנו מקיימים וכמובן שהרחבת ההיקפים יכולה מאוד לתרום.

<גיא דגן: יש תכנית אחת שמבוססת על הוצאת הילדים מחוץ לבית הספר, קוראים לזה מעגלי איתור.

<גיא דגן: באמצעות התאחדות הספורט לבתי הספר, שזה הגורם שמקשר בין הפעילות של משרד החינוך למשרד הספורט, אנחנו מדברים בעצם על הוצאת תלמידים בצורה מאורגנת לאולמות מרכזיים, לסוג של הפנינג ספורטיבי.

<גיא דגן: באותו אולם יש מאתרים.

<גיא דגן: הילדים נמצאים בתחנות של פעילות, אלה בדרך כלל מאתרים מענפי הספורט שרוצים לפתח אותם באותה רשות מקומית שמקיימת את הפעילות.

<גיא דגן: שם המאתרים מסתכלים על הילדים, על כל ילד יש מספר, זה תואם לרשימה שנמצאת אצל המאתר, הם מאתרים את הילדים.

<גיא דגן: בסוף היום מזמינים את כולם לפעילות.

<גיא דגן: אלה שמאותרים לספורט הישגי ומקצועי מוזמנים לספורט תחרותי וכל השאר מוזמנים לפעילות עממית, כדי גם להגדיל את מספר הילדים שיעסקו בפעילות גופנית.

<גיא דגן: זה לגבי הוצאת הילדים מחוץ לבית הספר.

<גיא דגן: פעילות נוספת זה בתוך בתי הספר, אנחנו קוראים לזה הפסקות פעילוֹת לאיתור, אבל בעצם ההפסקה מחליפה את השיעור, כי אנחנו מאריכים את זמן ההפסקה למשך שיעור שלם.

<גיא דגן: אוספים כיתות, שוב, לפעילות ספורטיבית בתחנות פעילות ועושים את האיתור, כשהמורים לחינוך גופני הם אלה שמארגנים את היום, הם אחראים על היום, יחד עם התאחדות הספורט לבתי הספר וצוות שמגיע ומבצעים את זה בשיתוף פעולה.

<גיא דגן: השיתוף פעולה מתבצע יחד עם "אתנה", כשבעצם חלק גדול מהמשאבים הוא משאבים לקידום ספורט בנות, ילדות ונשים בעתיד.

<גיא דגן: את זה אנחנו מבצעים בתוך בתי הספר.

<גיא דגן: מעבר לכך, יש כיתות ספורט בתוך סביבות 50-60 חטיבות ביניים.

<גיא דגן: בכל כיתת ספורט, שמתחילה מכיתה ז', מאתרים את הילדים בבית הספר היסודי, או מקיימים כבר פעילויות של בניית תשתית לקראת כיתות הספורט, זה תלוי איך זה עובד בכל רשות.

<גיא דגן: מאתרים את הילדים לקראת לימוד בכיתת ספורט שהכיתה היא כולה כיתה של ספורטאים ובעצם הכיתה עצמה נותנת מענה נוסף ומעטפת לזה שהתלמיד הוא ספורטאי אחר הצהרים בענף ספורט כזה או אחר.

<גיא דגן: זה יכול להיות במסגרת איגוד או במסגרת התאחדות הספורט לבתי הספר.

<גיא דגן: לגבי המורים לחינוך גופני, זה משתנה, אבל המורים לחינוך גופני מסוגלים לראות בשיעורי החינוך הגופני ילדים שמתאימים לספורט.

<גיא דגן: ברגע שיש להם את התכנית של הפעילות של אחר הצהרים הם מכוונים אותם.

<גיא דגן: הם פונים לתלמיד ומפנים אותו לפעילות שקיימת באותה רשות מקומית בשעות אחר הצהרים.

<גיא דגן: זה אחד הנושאים שצריך למסד אותו בצורה יותר טובה.

מירב בן ארי: זה לא עונה לי.

מירב בן ארי: עכשיו אני מורה לספורט, אני רואה ספורטאית מצוינת.

<גיא דגן: את מורה לחינוך גופני שמזהה?

מירב בן ארי: כן, מה היא עושה?

<גיא דגן: את פשוט קוראת לתלמידה ומכוונת אותה לפעילות בענף הספורט שנראה לך, שהיא יכולה להתאים לו, בשעות אחר הצהרים.

<גיא דגן: עצם העובדה שאת ניגשת אליה ואומרת לה שהיא בעלת יכולות ופוטנציאל וכך הלאה, קודם כל זה גורם לילדה לחשוב על זה בצורה יותר רצינית ואת מפנה אותה למאמן כזה או אחר.

<גיא דגן: כשאמרתי שצריך למסד את זה יותר אני מתכוון בשני אופנים.

<גיא דגן: אופן אחד זה בהכשרת המורים לחינוך גופני.

<גיא דגן: לפי דעתי צריך בהכשרת המורים לחינוך גופני לקיים תכנית, להכשיר אותם במכללות לחינוך גופני כקורס לאיתור והכוונת תכנית לספורט.

<גיא דגן: זה יכול להיות במכללות בשלב האיתור וגם עם מורים פעילים בתוך המערכת, בהשתלמויות שהם מבצעים אחר הצהרים.

<גיא דגן: ולמסד את זה מול הרשויות המקומיות, הפעילות שקיימת ברשות המקומית, שהמורה לחינוך גופני ספורט יידע אילו ענפי ספורט ואיפה מתקיימת כל פעילות בשעות אחר הצהרים ובצורה כזו גם תהיה לו את המודעות וגם את הידע באיתור, ידע טוב יותר.

<גיא דגן: זה לא שאין למורים, הם גם מאמנים והם בעלי הידע המקצועי, אבל קורס כזה יכול לכוון אותם קצת יותר ולהפנות אותם לפעילות של אחר הצהרים, כי כל הילדים בסופו של דבר נמצאים בשיעורי חינוך גופני ולכן הם ייחשפו, בצורה הזאת אפשר לחשוף את כולם לפעילות של אחר הצהרים.

מירב בן ארי: אני אגיד לך למה אני מתמקדת בנקודה הזו, כי אם יש תלמיד שהוא טוב מאוד בלימודי הכימיה והמדעים אז אפשר לשלוח אותו לאולימפיאדה שמשרד החינוך עושה על מדעים וכימיה ואני תוהה אם אותה ילדה או ילד, שאנחנו רואים שהוא בכושר גופני מצוין, עזוב את העניין הקל של "לך עכשיו למכבי נתניה צעירים ותירשם לחוג כדורגל", אלא מה שעדיין מטריד אותי ונראה לי שהיום אנחנו במדינה עדיין לא שם, זה שאין לנו מסגרות.

מירב בן ארי: אם אותם אימא או אבא, המורה אומר להם, "יש לכם פה כשרון מאוד מיוחד בבית", תכלס, לפי דעתי, ותתקנו אותי, הם צריכים ללכת למקום פרטי, לחוג, שימנף אותו, שימנף אותו כגודוקא, כלוחם טאיקוונדו, למשל.

מירב בן ארי: זה נראה לי כך היום, אלא אם כן אתה אומר לי, "מירב, היום במסגרת מדינת ישראל אנחנו יכולים לקחת".

מירב בן ארי: יכול להיות שזו התכנית החדשה שדודו הציג ועופר דיבר על זה, יכול להיות שתהיה להורים ולמורים לחינוך גופני מסגרת של המדינה, אבל היום, כשיש לך ספורטאי מצטיין בבית, לדעתי, ותקן אותי אם אני טועה, האימא והאבא, עדיף להם שייקחו אותו למסגרת פרטית ששם הוא או היא same-same, לא משנה לי, יוכלו להתאמן.

מירב בן ארי: אלא אם כן אתה אומר לי, "מירב, אנחנו עובדים על משהו עכשיו חדשני שישנה את האופציה הזו להורים".

מירב בן ארי: נאמר כאן משהו באופן מאוד יפה במצגת, שהילדים מהפריפריה, פריפריה חברתית או גיאוגרפית, לא משנה, הם ילדים שהם בכושר יותר טובף ואז אני אומרת, רגע, אולי להורים שלהם יהיה קצת קשה לממן עכשיו חוג ג'ודו ארבע פעמים בשבוע.

מירב בן ארי: בקיצור, זה מתחבר לי.

מירב בן ארי: תאיר את עיניי אם טעיתי כאן בהנחות שלי.

<עופר בוסתן: לא טעית בכל.

<עופר בוסתן: כמובן שהחוגים הפרטיים הם חוגים פרטיים, אבל הפרויקט שדיברנו עליו בזמנו, "פרחי הספורט", הוא אמור לספק תשובה בדיוק למה שאמרת.

<עופר בוסתן: רובו מתנהל בפריפריה, הקבוצות שנרשמו הן נרשמות באזורי הפריפריה, המטרה הייתה להוזיל את מחיר העלות של החוג, כשכמות הקבוצות החדשות שנרשמו בפריפריה היא גדולה.

מירב בן ארי: איזה ענפי ספורט זה?

<עופר בוסתן: זה עשרה ענפים פלוס שניים.

<עופר בוסתן: זה כמעט בכל הענפים שרוצים ויש לנו גם אפשרות לחריגים.

<עופר בוסתן: היעד שקבענו לעצמנו זה להגיע ל-50,000 ספורטאים בעוד חמש שנים, אבל בכל מקרה נכנסים, עם הצטרפות הכדורגל, כ-10,000 משתתפים חדשים וזה נותן תשובה לחוגים.

<עופר בוסתן: אנחנו מצפים, באמצעות הפרויקט הזה וההתפתחויות שלו, גם לבצע בתוך זה את האיתור, כי במסה כזו גדולה של חוגים חדשים וספורטאים חדשים שמצטרפים לפעילות שהיא מסובסדת, גם בעקבות התכנית החדשה - - -

מירב בן ארי: בכמה רשויות יש "פרחי ספורט", עופר?

<משה קונינסקי: 191.

מירב בן ארי: זה ברשויות בארץ ואז זה מונגש יותר.

מירב בן ארי: האם מאמני הספורט מכירים את התכנית?

<עופר בוסתן: כולם.

<עופר בוסתן: האיגודים הרשויות והילדים והיום גם ההורים שלהם, כי זה במסגרת "פרחי הספורט" ויש לנו - - -

מירב בן ארי: גם חשיפה להורים.

<עופר בוסתן: לא, במארז להעשרה יש גם שיחות להורים.

<עופר בוסתן: היום אנחנו יודעים שלהורים יש משמעות גדולה בליווי הספורטאי.

<עופר בוסתן: הפרויקט פועל כבר שנתיים, זו השנה השלישית.

<דודו מלכא: אני אחדד את מה שעופר אמר.

<דודו מלכא: מה שחשוב הוא ש-70% אחוז מהקבוצות הן בפריפריה.

<דודו מלכא: זה אחוז יפה מאוד וגם ידוע שהרשויות החזקות לא תמיד יצטרפו ל"פרחים" כי הן מעדיפות להמשיך - - -

מירב בן ארי: הרשויות שמות כסף על הפרויקט שלכם?

<דודו מלכא: ודאי.

<דודו מלכא: הפרויקט בנוי בצורה כזו שאנחנו מסבסדים כל קבוצה בכ-30,000 - - -

מירב בן ארי: אנחנו?

<דודו מלכא: אנחנו זה המשרד והרשות המקומית בדרך כלל מוסיפה עוד כ-20,000, בין אם מגבייה או בין אם מעצמה.

<דודו מלכא: המתקן אמור להינתן, זה בתקנות, חינם, זאת אומרת שזה כבר שווה כסף משמעותי.

<דודו מלכא: עוד דבר אחד להדגיש, מעבר לענפים המועדפים זו שנה ראשונה שפתחנו את זה לכלל הענפים.

<דודו מלכא: זאת אומרת לא רק ל-12 ענפים אלא גם לענפים אחרים.

<דודו מלכא: לאט לאט זה מתחיל להתפתח, אבל זה הכיוון.

<דודו מלכא: אני מדגיש את מה שעופר אמר, יהיה לנו קל יותר לאתר כי בסופו של דבר, גם כשבוחנים מצוינות, לא מחפשים מחט בערימה של שחת, אלא אנחנו רוצים למצוא את אלה שמעוניינים להיות בספורט.

<דודו מלכא: היום, יחד עם הכדורגל, אנחנו כבר הגענו למספרים של 15,000, 16,000 שנמצאים בתוך הפרויקט, שזה הרבה.

מירב בן ארי: תודה רבה על ההבהרה הזו.

מירב בן ארי: אנחנו נעבור למכון וינגייט, אמוץ, אתה רוצה להתחיל?

מירב בן ארי: רוני, אני הסתכלתי על המצגת שלך, אני ראיתי קצת היסחפות שם, כן?

מירב בן ארי: במספר השקפים.

מירב בן ארי: יש לך גג חמש דקות אז תמקד היכן שחשוב.

מירב בן ארי: אתה כבר חבר ותיק בוועדת החינוך.

מירב בן ארי: אתה יודע.

<רוני לידור: שני שקפים בלבד.

<גיא דגן: אני רק רוצה לומר שנמצא פה גם מנהל היחידה לספורטאים צעירים מצטיינים, יורם כהן, לא יודע אם הוא רשום אצלך, יש לו מה לומר בעניין הזה.

מירב בן ארי: רשום ונגיע אליו גם.

מירב בן ארי: כן, אמוץ, בבקשה.

<אמוץ בכר: אני ממכון וינגייט.

<אמוץ בכר: אני רוצה להגיד כמה דברים ממקום של, שלא ייתפס כאיזושהי ביקורת על האנשים שעוסקים היום בתחומים האלה, ואני מרשה לעצמי גם להגיד שאני אהיה סוג של newcomer בשלוש השנים האחרונות אני אמנם בתחום הספורט, אבל מה שאני הולך להגיד אלה דברים שהם קצת ברמה אחרת ממה שנאמר עד עכשיו.

<אמוץ בכר: אני חושב שמה שאני מזהה זה שיש הרבה מאוד רצון טוב והרבה מאוד פרויקטים.

<אמוץ בכר: הרבה מאוד כסף שמושקע יחסית, בכל מיני דברים שהם לא חלק מאיזושהי ראייה אחת כוללת או איזושהי מדיניות אחת כוללת לטיפול בפירמידת הספורט ההישגי.

<אמוץ בכר: יש הרבה מאוד גורמים שמעורבים ואין אסטרטגיה ברורה שמאחדת את כל הגורמים האלה תחת איזושהי מטרה אחת ברורה.

<אמוץ בכר: הרבה פעמים יש יותר מדי גופים, יש הרבה מדי גופים, שאין קווים ברורים בין רמת האחריות שלהם בתוך כל הסיסטמה הזו ואז נוצר מצב שאנחנו משקיעים הרבה אנרגיה ולא כחלק מאיזשהו קו אחד, שמתחיל מגיל שש או מגיל שבע של הילדים האלה, עד לרמה שמגיעים הספורטאים האלה לבגרות או לבגרות הספורטיבית שלהם.

<אמוץ בכר: יש לא מעט גופים ואנחנו לא דיברנו בכלל על האיגודים פה, אולי תיכף נדבר.

<אמוץ בכר: לאיגודים יש תפקיד, זה לא נאמר פה בכלל וצריך לראות איך האיגודים נכנסים לפה.

<אמוץ בכר: אני רואה בעיה באיך האיגודים לוקחים את האחריות שלהם בתוך הסיפור הזה.

<אמוץ בכר: הרבה מאוד איגודים צריכים להיות מעורבים.

<אמוץ בכר: היום, במבנה הספורט בישראל, לאיגוד יש תפקיד מאוד מאוד משמעותי.

<אמוץ בכר: אנחנו יכולים לעשות הרבה מאוד פרויקטים יפים מאוד שהם חוצים, שהם רוחביים, ברמת המשרד או ברמת המדינה, אבל האיגוד, בסופו של דבר, אם הוא לא ייקח את הדבר הזה, כי הוא היום הבסיס לכל הסיפור הזה והאיגוד צריך להוביל.

<אמוץ בכר: אני חושב שהנושא הזה של האיגוד ואיך הוא מעורב בתוך העניין הזה הוא מאוד קריטי וצריך להתייחס אליו.

<אמוץ בכר: אני רואה עוד בעיה אחת מאוד משמעותית והיא נושא תרבות הספורט בישראל, שמשם זה מתחיל ולא דובר עד עכשיו.

<אמוץ בכר: תרבות הספורט בישראל, של ילד בגיל 7, שכמה שעות הוא עוסק בספורט, וראינו פה היום ילדי פריפריה, ראינו את הנתון לגבי ילדי פריפריה, כמה שעות להם יש, זה מתחיל לדמות למה שצריך להיות.

<אמוץ בכר: אם ילד עוסק בספורט, ילד בגיל שש, שבע, שעה וחצי בשבוע במסגרת בית הספר שלו וגם שם ההתעסקות היא מאוד חד צדדית או חדגונית, הוא לא יכול לרכוש את המיומנויות הנדרשות, כדי שאפשר יהיה לראות לאן אפשר לנתב אותו בעתיד.

<אמוץ בכר: הראייה צריכה להיות הרבה יותר הוליסטית, צריך לייצר פה איזושהי אסטרטגיה שמגבשת בסופו של דבר את כל הגופים, התאחדות בתי הספר, איגודים, מכון וינגייט, מה התפקיד של כל אחד בתוך הסיפור הזה, בתוך כל הפירמידה הזו, ולייצר חזית אחת שכולם מבינים בה לאן רוצים ללכת וכל אחד יודע מה הוא צריך לעשות כדי להביא את זה לשם.

<אמוץ בכר: היום אני מזהה הרבה מאוד גופים שמתעסקים בתוך כל הדברים האלה לא מתוך קו אחד אחיד, שמייצר את המגמה או את הקו או את האסטרטגיה שלנו בתחומים בהם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: תודה, כבוד היושבת ראש, אני מברך על הדיון, אני מצטער על האיחור.

יואל רזבוזוב: יש פה הרבה חברים.

יואל רזבוזוב: אני דווקא כן חושב שיש כאן את הפורום הנכון, כדי בסוף לחבר משהו ולצאת עם תוצאות.

יואל רזבוזוב: כמובן שזה לא בדיון אחד, צריך הרבה דיונים.

יואל רזבוזוב: כדי להרכיב את הפאזל, יש פה את כל הגופים הנכונים בשביל שאנחנו נגיע לתוצאות.

יואל רזבוזוב: עכשיו צריך לוותר על אגו, יש פה עניין של אינטרסים, יש פה הרבה עניינים.

יואל רזבוזוב: אני חושב שדווקא כאן אנחנו מהכנסת יכולים לנווט ולעשות משהו, כי בסופו של דבר ישנו כסף.

יואל רזבוזוב: אולי לא תמיד מספיק, אבל יש הרבה גופים, יש הרבה עניינים, הרבה אינטרסים ואני בקי באינטרסים של הספורט הישראלי, של כל הגופים.

יואל רזבוזוב: בסוף צריך להיות אינטרס לאומי, אלה הילדים שלנו וזה דור העתיד שלנו בספורט, אם זה ספורט עממי ואם זה ספורט הישגי.

יואל רזבוזוב: אני דווקא כאן בא לשמוע כי יש פה באמת הרבה גופים, כל הגופים הרלוונטיים, וכל אחד יכול להראות ולייצג את האג'נדה שלו ובסוף צריך לעשות את החיבור הנכון בין כולם, זה הדבר החשוב.

יואל רזבוזוב: אנחנו נשמע.

יואל רזבוזוב: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

מירב בן ארי: בבקשה, רוני, נראה את המצגת שהכנת.

<רוני לידור: פרופ' רוני לידור, המכללה האקדמית בווינגייט.

<רוני לידור: גם אני מאוד מברך על הדיון הזה, בעיקר מההיבט האקדמי, כי יש הרבה מאוד מחקר, לאו דווקא ישראלי, על הנושא של טיפוח ראשוני בספורט.

מירב בן ארי: אני רוצה רק להגיד שהזמנו לכאן ארבעה ספורטאים מצטיינים ואם הם פה, אני מצטערת שאני לא מזהה, אבל תשבו בשולחן, יש את ישי עוליאל, נטע לביא, אבישג סמברג וגב סלע.

מירב בן ארי: אבישג כאן?

<קריאה: נטע לביא פה.

מירב בן ארי: בואי, שבי לשולחן.

מירב בן ארי: את יודעת, מגיע לך.

מירב בן ארי: אם אתם מזהים אז תגידו להם שיישבו לשולחן.

מירב בן ארי: רבקה, בואי, בבקשה.

<רוני לידור: אני אעלה כמה נקודות שלפחות הספרות והמחקר מציגים בהיבט הזה.

<רוני לידור: ראשית, אני רוצה לציין ממש בקצרה שלושה פרדוקסים.

<רוני לידור: הפרדוקס הראשון, וראינו את זה גם במצגת של איציק, זה שהיום יש לנו עדויות רפואיות ביולוגיות שילד יכול להתחיל לעסוק בספורט בגיל צעיר מאוד.

<רוני לידור: אפשר להתחיל לעסוק בספורט במרבית הענפים בסביבות גיל 8.

<רוני לידור: השאלה היא אם הילד צריך להתחיל לעסוק בספורט בגיל כל כך צעיר, כי אנחנו יודעים, אל"ף, שקריירת הספורט הולכת ומתארכת, ובי"ת, שאנחנו לא בטוחים שבגיל הזה אנחנו יכולים לזהות כישרון.

<רוני לידור: כולכם מדברים על המונח שנקרא כישרון בספורט, אני חושב שאי אפשר להגדיר מה זה כישרון בספורט, אין לנו את הכלים להגדיר מה זה כישרון בספורט ויותר מזה, אין לנו כלים שאנחנו יכולים לנבא אתם את היכולת העתידית של הילד בגיל 7,8, גם אם עינו של המאמן היא עין טובה.

<רוני לידור: זה פרדוקס אחד.

<רוני לידור: פרדוקס שני, שאני חושב שאסור להתעלם ממנו בדיון מהסוג הזה, הוא הפרדוקס של נשירה של ילדים מהעיסוק בספורט.

<רוני לידור: הרבה מאוד ילדים נענים לאתגר ומצטרפים לתכניות ספורט.

<רוני לידור: תוך פרק זמן קצר כ-60% מהם פורשים, כולל במדינת ישראל.

<רוני לידור: נשאלת השאלה מדוע.

<רוני לידור: כששואלים ילדים צעירים מדוע הם נושרים מהספורט הסיבה העיקרית והראשונה שהם מדרגים זה שהם פשוט לא נהנים מהעיסוק בספורט.

<רוני לידור: כולנו חושבים, ואיציק הציג במצגת האחרונה שלו, שהספורט תורם לערכים, ספורט תורם לבריאות, ספורט תורם לשלום וכשאתה שואל ילד, "למה הפסקת לעשות ספורט?

<רוני לידור: : הוא אומר, "אני לא נהנה.

<רוני לידור: המאמן לא סופר אותי, המאמן צועק עליי, המאמן מתאכזר אליי" וכדומה.

<רוני לידור: זאת אומרת אם אנחנו רוצים שילדים ובמירכאות גם מוכשרים ימשיכו לעסוק בספורט, אז מן הראוי לפחות בהתחלה שנגרום להם ליהנות יותר.

<רוני לידור: הפרדוקס האחרון הוא פרדוקס ישראלי.

<רוני לידור: אני מסכים עם אמוץ שיש יותר מדי גורמים מעורבים בתהליך הזה ויואל, זה עלה גם בדיון שאתה העלית אותו, כשהעלית את הנקודה הזו בדיון על הוספת השעה השלישית לחינוך גופני, חסר במדינת ישראל מחקר מעקב אחר תכניות שמטרתן לתרום לטיפוח כישרונות צעירים.

<רוני לידור: אין מחקר מסודר בישראל, יש מחקר על נושאים מסוימים.

<רוני לידור: הנקודה השנייה שאני רוצה לדווח עליה זה חמישה היבטים שאני חושב שאנחנו צריכים להתמקד בהם כשאנחנו מדברים על איתור וטיפוח ראשוני.

<רוני לידור: האחד זה מונח שנקרא אימון מכוון מטרה.

<רוני לידור: לא אלאה אתכם כרגע מהו האימון הזה, אבל האימון הזה מתקשר לאימון מסודר בתקופה של 10 עד 12 שנים.

<רוני לידור: כדי לטפח כשרון בכל תחום דעת, ספורט, מוזיקה, אמנות, מדע וכו', צריך לאפשר לאדם להתפתח 10 שנים.

<רוני לידור: במדינת ישראל אין תכנון לטווח ארוך, בטח לא בספורט וגם לא בתחומים אחרים, לצערי.

<רוני לידור: לכן, אם אנחנו לא נתחיל לעבוד במונחים של תכנון לטווח ארוך, לא נצליח לעולם למצות את הפוטנציאל שקיים, סביר להניח, במדינת ישראל והוא הרבה יותר גדול ממה שהוא נראה כרגע.

<רוני לידור: נקודה נוספת שאנחנו כמעט ולא נותנים את הדעת עליה זה הגיל היחסי של הספורטאי.

<רוני לידור: ילדים יכולים להיוולד בחודש ינואר ויכולים להיוולד בחודש דצמבר בשנת הלידה שלהם.

<רוני לידור: כל אותם ילדים שנולדים ברבעונים מאוחרים בשנת הלידה שלהם הם בדרך כלל חלשים יותר גופנית, חווים פחות הצלחה בספורט ופורשים.

<רוני לידור: לפעמים דווקא הילדים האלה הם המוכשרים ביותר טכנית או מבחינת עושר התנועה שלהם.

<רוני לידור: לכן אנחנו צריכים למצוא את הדרך במדינת ישראל, כמו במדינות אחרות שנעשים בהן ניסיונות, לשמור על הילדים האלה.

<רוני לידור: כרגע, יגיד לכם דודו, הוא מכיר את כל מבנה הליגות לא פחות טוב ממני, בדרך כלל ילד משחק עם השנתון שלו ושנתון אחד למעלה או שנתון אחד למטה.

<רוני לידור: זאת אומרת, אנחנו משבצים ילדים לקבוצות ספורט כאשר הם מתמודדים עם ילדים שלפעמים מבוגרים מהם בשנתיים.

<רוני לידור: דבר נוסף שצריך להביא בחשבון זה שלא בכל מקום אפשר לטפח ספורט.

<רוני לידור: יש היום עשרות רבות של מחקרים, גם על ספורטאים ישראלים, גם על ספורטאים באירופה וגם על ספורטאים בצפון אמריקה, שמראים שיש ערים מסוימות, ערים שהן בגודל מסוים, המקומות הללו טובים יותר לטפח ספורטאים.

<רוני לידור: זאת אומרת אני לא בטוח שאפשר לטפח ספורט בכל מקום בישראל, יש מקומות קטנים מדי, יש מקומות גדלים מדי, מנוכרים מדי וצריך להביא את הנקודה הזאת בחשבון.

מירב בן ארי: זה משמעותי, זאת אומרת שחלק מהעניין של טיפוח הספורטאי הוא שהוא יעזוב את מקום מגוריו ואת משפחתו ויעבור להתאמן במקום אחר.

<רוני לידור: לא, לא.

מירב בן ארי: אני לא פוסלת את זה, זה קורה בכל העולם.

<רוני לידור: לא.

<רוני לידור: אני תיכף אציע מודל שיכול לענות, מודל שבטוח שכל ידידיי בספורט יקפצו ישר, אני אציע מודל אחר שאני חושב שצריך לאמץ בישראל.

<רוני לידור: אני לא הייתי מעביר את הילד מקום מגורים, ישראל היא מדינה מאוד מאוד צפופה, ילד שגר בתל אביב יכול לנסוע לנס ציונה או יכול לנסוע לראשון לציון.

<רוני לידור: אני חושב שלא צריך לנייד ילדים, ותיכף אגיע לזה, מדוע?

<רוני לידור: אני קופץ על הנושא של האימון, זה נושא שכבר עלה פה, אני יכול לתרום רק דבר אחד לגבי המאמן, זה שאם אנחנו מבינים מדוע ילדים רוצים לעסוק בספורט ודרך אגב, כשאתם שואלים ילדים מדוע הם מצטרפים לחוגי ספורט, אז התשובה שכולנו חושבים שהם יגידו, "אני רוצה להיות אלוף עולם", איננה מדורגת בכלל בחמשת המקומות, בכל שאלון.

<רוני לידור: יש לזה סיבות חברתיות, הוא רוצה להכיר חברים והוא רוצה ליהנות.

<רוני לידור: לכן אני חושב שתהליך הכשרת המאמנים שעובדים עם ילדים צעירים, צריך להיות אחר לגמרי מאשר הכשרת המאמנים שהיום יש במדינת ישראל.

<רוני לידור: היום כל מאמן במדינת ישראל רוצה לאמן את מכבי תל אביב בוגרים או את מכבי חיפה בוגרים.

<רוני לידור: הוא לא רוצה להישאר מאמן ילדים כל ימי חייו, הוא לא רוצה להישאר מאמן של גיל 16 כל ימי חייו, הוא רוצה להתקדם ואני חושב שאנחנו מפסידים הרבה מאוד בהכשרה.

<רוני לידור: הסיבה שאני חושב שאסור לנייד ילדים, מירב, כשקוראים את המחקר היום, המשפחה היא גורם מאוד מרכזי בהגעה למצוינות, גם בספורט, גם בשחמט, גם באמנות וגם במתמטיקה.

<רוני לידור: כשאתה מראיין מתמטיקאים שזוכים בפרס וולף או בפרס אחר יוקרתי, הם מספרים לך שמי שדחף אותם ומי שעזר להם ומי שתמך בהם, גם כלכלית וגם פסיכולוגית-רגשית, זו המשפחה.

<רוני לידור: לכן, לדעתי, לקחת ילד ולנתק אותו מהמשפחה ולמקם אותו באיזו פנימייה זו אולי היום אחת הדרכים איך לא לטפח ספורטאים צעירים.

<רוני לידור: אני יודע שזה לא פופולרי בחדר הזה.

<רוני לידור: דבר נוסף הוא הנושא של קבוצת הגיל, קבוצת הגיל שאיננה קבוצת הגיל מהספורט.

<רוני לידור: אני מתכוון לקבוצת הגיל בבית הספר וקבוצת הגיל בקהילה המקומית.

<רוני לידור: ילד אוהב להיות עם החברים שלו.

<רוני לידור: כשלוקחים את הילד, מנתקים אותו או מעבירים אותו, את פוגמת מעט בקבוצת הגיל.

<רוני לידור: משפט אחרון.

<רוני לידור: המודל שאני מציע זה מודל שמנוגד היום למודל שקיים במדינת ישראל.

<רוני לידור: אני כבר כמה שנים טובות, גם כתבתי על זה, לא הצלחתי לשכנע את קברניטי הספורט במדינת ישראל, אני חושב שמדינת ישראל צריכה לשקול לאמץ את המודל האמריקאי.

<רוני לידור: מה זה המודל האמריקאי?

<רוני לידור: המודל האמריקאי הוא מודל של ספורט בבית הספר.

<רוני לידור: ספורט מנוהל ומנותב בבית הספר כמו כל פעילות אחרת, אין אגודות.

<רוני לידור: זה עונה בדיוק לשאלה שלך.

<רוני לידור: המורה לחינוך גופני, זה לא אחד התפקידים המרכזיים שלו לאתר ילדים מוכשרים, הוא צריך ללמד את כל הכיתה, את הילד הגבוה והנמוך, את הילד השמן והרזה, את הילד האיטי והמהיר, אבל אם הוא כן רגיש והוא כן יכול לאתר ילד לספורט, מדוע הוא צריך להפנות אותו למועדון?

<רוני לידור: הספורט צריך להיות בתוך בית הספר כמו במודל האמריקאי.

<רוני לידור: התאחדות לבתי ספר.

<רוני לידור: יש כבר כזה גורם כזה במדינת ישראל, למה לא לתמוך בו?

<רוני לידור: למה לא לתקצב אותו יותר?

<רוני לידור: למה שכל התחרויות לילדים ונערים, עמירם, אל תכעס עליי, ונוער במדינת ישראל יהיו בהתאחדות אחת, התאחדות שתפתח ותשקיע בילדים ונוער?

<רוני לידור: לכן אני חושב שאם הספורט יהיה חלק מבית הספר יהיה קשר יותר טוב לבית הספר, עם כל הביקורת על בתי הספר זה עדיין ארגון חינוכי יוצא מן הכלל, יהיה קשר יותר טוב לבית הספר, יהיה קשר יותר טוב למשפחה והכי חשוב, יהיה הרבה יותר קשר לקהילה המקומית שהילד צומח וגדל בה.

<רוני לידור: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה רוני.

מירב בן ארי: הוועד האולימפי, יאיר טלמון, בבקשה.

מירב בן ארי: בוא, תצטרף לשולחן.

מירב בן ארי: עד שתצטרף אני אתן ליורם כהן מהתאחדות הספורט לבתי ספר.

מירב בן ארי: בדיוק עם מה שרוני סיים נעבור אליך ואז נחזור לוועד האולימפי.

<יורם כהן: שלום לכולם.

מירב בן ארי: מנהל היחידה לטיפוח ספורטאים צעירים.

<יורם כהן: אני רוצה לעשות בהתחלה הפרדה בין כל מיני דברים שנאמרו פה, לעשות הבדלה.

<יורם כהן: כשמדברים על איתור וטיפוח מדברים על המון שלבים, זה 10 שנות לספורטאי לפחות מהרגע שהוא מתחיל עד הרגע שהוא מגיע להישג ואם אנחנו רוצים לחלק את הדיון הזה לכמה חלקים, אחד החלקים הראשונים הוא איך מגיעים ילדים לספורט.

<יורם כהן: זו אחת הבעית הראשונות שיש לנו, להביא ילדים לעשות פעילות ספורטיבית.

<יורם כהן: יש לה בעיניי שני מכשולים עיקריים.

<יורם כהן: המכשול האחד זה שזה עולה כסף, זה עולה הרבה כסף לילדים לעשות פעילות גופנית.

<יורם כהן: "פרחי ספורט" נותן פתרון, פתרון חלקי לנושא הזה.

<יורם כהן: נושא שני זה הבאת הילדים וגיוסם דרך בתי הספר.

<יורם כהן: גם פה יש נגיעה חלקית.

<יורם כהן: הנגיעה הזאת מתבצעת על ידי פרויקטים כאלה ואחרים כמו "הפסקה פעילה" ו"מעגלי איתור", כשלפחות "הפסקה פעילה" היא ממוסדת כרגע, אבל "מעגלי איתור" – שנה יש, שנה אין, הכול תלוי תקציב.

<יורם כהן: מצד שני, אין שום אפשרות לנציגים של איגודים להיכנס לבתי הספר לגייס ילדים.

<יורם כהן: אני יודע, זה מופיע בחוזר מנכ"ל, יש איסור מוחלט על כניסת גופים חוץ בית ספריים לתוך בתי הספר, פרט למינהל חברה ונוער.

יואל רזבוזוב: יש כאן נציגים של משרד החינוך?

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: יש את המפמ"ר.

<יורם כהן: זה ידוע.

<יורם כהן: מה שאני אומר ידוע לכולם, זה לא משהו חדש, זה ידוע ומוכר.

<יורם כהן: מה שאני מציע, שיהיו מורשים מטעם האיגודים בעלי הכשרה מסוימת ותעודות מסוימות, שכן יהיה מותר להם להיכנס לבתי הספר, בתנאים מסוימים.

<יורם כהן: זה אולי יעזור גם לאיגודים ולבעלי תפקידים להיכנס לבתי הספר לגייס ילדים.

<יורם כהן: דבר נוסף, צריכה להיות הרבה יותר חשיפה לגיוס ילדים והבאתם הראשונית לפעילות גופנית.

<יורם כהן: אולי במקביל צריכות להיות משרות אימון כמו שיש משרות הוראה.

<יורם כהן: אין דבר כזה משרות אימון פרט למאמנים לאומיים או אולימפיים.

<יורם כהן: זה נכון, דודו?

<יורם כהן: רק מאמנים אולימפיים זה משרות, וגם הם זו העברה לגוף שנותן לגוף ואז האיגוד מעסיק אותם.

<יורם כהן: צריך למצוא את הדרך.

מירב בן ארי: רגע, גיא, למה איגודים מקצועיים לא יכולים להיכנס לבתי ספר?

<גיא דגן: אף אחד לא יכול.

<גיא דגן: זה חוזר מנכ"ל שמתייחס להרבה מאוד דברים, ביניהם כל הנושא של כניסה לבתי ספר.

<גיא דגן: הוא לא מאפשר לגורמים מסחריים וגורמים כאלה ואחרים להיכנס.

יואל רזבוזוב: מי שרוצה, מי שמנהל מאפשר אז נכנסים.

מירב בן ארי: כן, מה דעתך על זה?

<גיא דגן: יורם אמר דברים נכונים.

<גיא דגן: אי אפשר לפתוח את זה באופן כולל אבל - - -

מירב בן ארי: אפשר להוציא אישור ספציפי לגורמים מסוימים?

<גיא דגן: בעיקר למורים לחינוך גופני שעובדים במסגרות כאלו ואחרות.

<גיא דגן: כן, זה אפשרי.

<גיא דגן: מצאנו גם את הדרך, כמו שאמרתי קודם, בתוך מערכת החינוך יש פעילות איתור שקיימת, שאם הם מרחיבים אותה היא פעילות שהיא בתוך בית הספר עם גורמים חיצוניים שמגיעים, לא לתוך השיעור אבל מחליפים את השיעור, קראנו לזה "הפסקה פעילה" לאיתור.

<גיא דגן: זו תכנית בשיתוף פעולה עם "אתנה", זו תכנית שכן אפשרנו את הכניסה שלה.

<גיא דגן: היא קיימת, אבל בצורה מוסדרת, לא כניסה ויציאה של אנשים בודדים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה, יורם.

מירב בן ארי: עוד משפט, גיא יסיים ואז נחזור ליורם.

<גיא דגן: עוד משפט שלא אמרתי קודם.

<גיא דגן: אנחנו מקיימים תחרויות ספורט של בתי הספר בכל ענפי הספורט.

<גיא דגן: האירועים עצמם, התחרות עצמה, הם פלטפורמה בלתי רגילה לאיתור, כי בסופו של דבר מגיעים לתחרויות מעשרות בתי הספר, כל הגילאים.

יואל רזבוזוב: מה זה בכל ענפי הספורט?

יואל רזבוזוב: זה אתלטיקה, אני יודע, כדורסל.

<גיא דגן: לא, כל משחקי הכדור, 16 ענפי ספורט.

יואל רזבוזוב: בכל בתי הספר יש נבחרות?

יואל רזבוזוב: לא יודע, אני חי במדינה ואני לא מכיר הרבה בתי ספר שיש בהם נבחרות.

<משה קונינסקי: על פי חוזר מנכ"ל כל בית ספר מחויב בשתי נבחרות.

יואל רזבוזוב: זה על פי חוזר מנכ"ל, השאלה אם בתי ספר מקיימים אותו.

יואל רזבוזוב: זה צריך לבדוק.

<משה קונינסקי: זה קורה ב-90%.

יואל רזבוזוב: יסודיים או חטיבות?

<משה קונינסקי: יסודיים וחטיבות ותיכונים, מכיתה ה'.

<גיא דגן: התחרות עצמה, ואני מדבר על תחרות אתלטיקה קלה, המורה כבר בחר את הנבחרת שלו.

<גיא דגן: הנבחרת מגיעה, ילדים שלא נמצאים במסגרת של אחר הצהרים, אפשר לבוא ולאתר.

<גיא דגן: אפשר למצוא דרך ולבנות איזושהי תכנית איתור בצורה הזאת בכל הרמות.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: רצית לומר עוד מילה, יורם, בבקשה.

<יורם כהן: עוד שתי מילים, לתת תשובות לדברים שהעלה רוני קודם ואיציק, לגבי מורים שיש להם הרבה תפקידים במערכת החינוך ואיתור הוא לא בהכרח אחד מהם, או המובילים בהם, אני חושב טיפה אחרת.

<יורם כהן: אני חושב שמורים לחינוך גופני מחויבים באיתור והכוונה, לא רק של המצטיינים, גם של אלה שיש להם מגבלות תנועתיות ויכולות פחות טובות, לכוון אותם להתעמלות מתקנת ופעילות מתקנת אחרת.

<יורם כהן: לטפל בתופעות הקצה, מורה לחינוך גופני כן צריך לעשות, לטעמי, לשם כך צריכים להיות קורסים.

<יורם כהן: אין שום בעיה להכניס קורסים ב"אופק חדש" וב"עוז לתמורה".

<יורם כהן: מורים חייבים להשתלם ממילא, לייעד קורסים שם לטובת הנושא הזה.

<יורם כהן: יש לי עוד דברים אבל יש עוד הרבה אנשים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: יאיר טלמון, מתאם מקצועי ביחידה לספורט הישגי בוועד האולימפי, בבקשה.

<יאיר טלמון: היחידה לספורט הישגי היא זרוע ביצועית של משרד הספורט והוועד האולימפי.

<יאיר טלמון: תחום העיסוק שלי הוא דווקא בשלב שהוא השלב הבא בפירמידה מעבר לדיון הזה.

<יאיר טלמון: אנחנו מתעסקים במי שכבר אותר ובמי שכבר נמצא בפנים והוא בעל הישגים.

<יאיר טלמון: יושבת לצדי אחת הנציגות של הפרויקט ועוד אחת נמצאת שם.

<יאיר טלמון: יש לנו פרויקט שאנחנו קוראים לו היום "פרויקט צעירים", הוא היה נקרא בעבר "פרויקט 2020", הוא עסק בטיפוח הספורטאים לכיוון אולימפיאדת טוקיו 2020 והיום אנחנו כבר מסתכלים בראייה של שני מחזורים אולימפיים קדימה.

<יאיר טלמון: אני חושב שבתחום הזה שאנחנו עוסקים בו, הוגשו גם תכניות, שאולי ניצן אחר כך יוכל לספר עליהן, אבל הוגשו למועצה הלאומית לספורט תכניות כדי לשפר עוד יותר את מה שאנחנו עושים בתחום הזה.

<יאיר טלמון: כאן אנחנו יחסית בסדר.

<יאיר טלמון: כל השלבים שדוברו פה עד עכשיו, שהם החשובים ביותר, מהם אנחנו ניזונים בפרויקטים האלה.

<יאיר טלמון: אם אנחנו לא נשפר שם את הדברים לפי כל הדברים שנאמרו פה אז יהיה לנו קשה להגדיל את מספר הספורטאים המצטיינים ואת רמת ההישגים שלהם.

<יאיר טלמון: נאמרו פה הרבה דברים, אני חושב שעד היום היו לנו הרבה מאוד תכניות שהן כולן טובות, כל התכניות הן טובות.

<יאיר טלמון: כל אחת מהן, יש לה רציונל מצוין, הבעיה הייתה תמיד ביישום, ביישום שלנו בפועל של אותן תכניות ושל אותם ממשקים.

<יאיר טלמון: אני אתן דוגמה מענף שאני מגיע ממנו, ענף הכדורעף, שעבר לפני 20 שנה לעבוד בשיטה הבית ספרית, כמו שהציע פרופ' לידור, ולא ידענו להשתמש, כענף, בשיטה הזו בצורה נכונה ולמנף את כל היתרון שבתי הספר מציעים לעומת שיטת האגודות.

<יאיר טלמון: האגודות הן אלו שבחרו לעבור לשיטה הזאת בגלל שכלכלית הן לא הצליחו לטפח ספורטאים להמשיך בתהליכי הטיפוח.

<יאיר טלמון: כלומר, השיטה עצמה הייתה מצוינת, המימוש והיישום אחר כך לא היו מספיק טובים.

<יאיר טלמון: אנחנו צריכים לחשוב איך לקחת פעם אחת שיטה וללכת איתה עד הסוף לאורך הזמן, מתוקצב כמו שצריך, כדי להגדיל, שוב, גם את המספר וגם את האיכות.

<דודו מלכא: 20 שנה לא מספיקות?

<יאיר טלמון: שוב, אני חושב שאפשר היה לעצור את זה כבר קודם ולבוא ולראות שמשהו לא עובד נכון.

<יאיר טלמון: האגודות יצאו מהר מאוד מהשיטה והפסיקו את המעורבות שלהן ולכן העסק הפך פחות מקצועי ויותר בית ספרי.

<קריאה: האיגוד - - -

<יאיר טלמון: נכון, לחלוטין.

<יאיר טלמון: האיגודף וזה הוזכר פה קודם, אמוץ הזכיר את זה, האיגודים הם חלק מאוד משמעותי, יש פה נציגים שלהם שחשוב שנשמע אותם.

<יאיר טלמון: אני רק רוצה להגיד לגבי מה שאמר יורם כהן, לגבי המורה לחינוך גופני, אני מסכים במאתיים אחוז.

<יאיר טלמון: אני שמעתי מאנשי מקצוע שעובדים עכשיו באקדמיה בווינגייט ובמקומות אחרים, אנשי מקצוע זרים, שבמדינות אצלם מורה לחינוך גופני מקבל 100% משרה ממשרד החינוך, לא כולם, מורים נבחרים, ושליש מהמשרה או חצי מהמשרה הולך לטובת או אימון, או איתור או משימות אחרות שיכולות לעזור לנו להכניס יותר ילדים מצטיינים לתוך המעגל הספורטיבי, גם הצטיינות ראשונית וגם בטח אחר כך הצטיינות בשלבים היותר גבוהים של הענף.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: ניר לוין, מנהל נבחרות צעירות בישראל מההתאחדות לכדורגל.

מירב בן ארי: בבקשה, ניר.

<ניר לוין: בוקר טוב.

<ניר לוין: קודם כל אני רוצה להצטרף לברכות על עצם הדיון הזה והניסיון של כל הגורמים כאן לעשות למען הספורט הישראלי.

<ניר לוין: אני רוצה לדבר על כמה דברים, להוסיף ולחזק דברים שנאמרו כאן.

<ניר לוין: ראשית, בנושא המתקנים.

<ניר לוין: על מנת ליצור כמות גדולה של ספורטאים אנחנו צריכים לדאוג שיהיו מתקנים נגישים ליד הבית.

<ניר לוין: אני מסכים עם מה שאמר פרופ' רוני לידור, לא להרחיק את הילד מהמשפחה שלו, אנחנו מדינה שבטית ואנשים אוהבים את הילדים ליד הבית ואפשר לשלב את זה.

<ניר לוין: אנחנו גם מדינה קטנה ובעניין הזה זה היתרון שלנו.

<ניר לוין: לכן אם יהיו מגרשים ליד הבתים, מגרשי כדורגל, כדורסל, אולמות רב תכליתיים ודברים כאלה, הספורט יהיה נגיש אז יהיו יותר ספורטאים שיעסקו בנושא הזה.

<ניר לוין: בנושא הכדורגל, המגרשים הם דבר כאוב.

<ניר לוין: נטע כאן סיפר לי שהוא רצה להתאמן באופן אישי אימון אישי ולא הצליח למצוא באזור מגוריו מגרש ראוי.

<ניר לוין: הייתה תכנית שנקראה 2020, שהוצגה בשנת 2012, אם אני לא טועה.

<ניר לוין: תכנית 2020 דיברה על 100 מגרשי כדורגל עד שנת 2020.

<ניר לוין: מתוך ה-100 האלה שסומנו כמטרה, אני הבנתי שנבנו כ-30.

<ניר לוין: היום התכנית עודכנה ל-2027, כלומר, לא יצאנו לדרך עם מה שתוכנן, ונושא המגרשים, גם בניית מגרשים חדשים, כשאני מדבר על מגרשים, אני מעולם הכדורגל, אבל אני מדבר גם על אולמות הג'ודו והכדורסל והאולמות הרב תכליתיים וכדומה, אז נושא המגרשים והמתקנים, חייבים לתת את הדעת על זה ויש כסף לזה, יש כסף שמוקצב לפרויקטים האלה.

<ניר לוין: מכל מיני סיבות של מצ'ינג עם הרשויות ורשויות שהן לא מספיק אחראיות או שלא אכפת להן מהספורט, לא בונים מגרשים במקומות האלה.

<ניר לוין: צריך איזשהו גוף שיאגד את כל הדברים האלה ויטפל בבניית מגרשים חדשים.

<דודו מלכא: ואכן זה קורה.

<ניר לוין: ובטיפוח מגרשים קיימים.

<דודו מלכא: זה קורה.

<ניר לוין: מצוין.

מירב בן ארי: איך זה קורה?

<דודו מלכא: כל התכנית הזו קיימת והיא עובדת במלוא המרץ.

<ניר לוין: מצוין, אז אני שמח לשמוע.

מירב בן ארי: עופר גם התייחס לעניין הזה של 2020.

<עופר בוסתן: אנחנו בונים יותר מ-100 מגרשי דשא סינתטי, קטנים, אנחנו קוראים להם שחבק, זה כאילו משחקים בקהילה.

<ניר לוין: לא למשחקים - - -

<עופר בוסתן: אבל גם זה, זה כדי להביא מודעות ולזה אנחנו הקצינו.

<עופר בוסתן: עוד 146 מגרשים שלא היו קודם בתכנית.

<עופר בוסתן: צריך לתת לכל יישוב מעל 5,000 תושבים שלא היה להם מגרש, הקצינו לו מגרש ללא מצ'ינג, מה שמתאים לרמה של ליגה א' לפי קבוצה.

<עופר בוסתן: אנחנו אפשרנו במסגרת התכנית למתקנים, לקבל מתקן ללא מצ'ינג בתנאים המסוימים שהתכנית קיימת.

<עופר בוסתן: תכנית המתקנים באה לתת תשובה גם באולמות וגם במגרשים לבעיה שאתה הצגת.

<עופר בוסתן: אני חושב שלא הייתה תכנית כזאת גדולה.

<דודו מלכא: בהיקף של 3 מיליארד שקל.

מירב בן ארי: עופר, כשאתם בונים את המגרש הזה, אז מי אחראי עליו?

<עופר בוסתן: הרשות המקומית.

מירב בן ארי: ואם הוא אומר, כמו שנטע אומר, אז איך הילדים משתמשים במגרש?

<עופר בוסתן: תבדילי בין שני המקרים.

<עופר בוסתן: המגרש הקהילתי יהיה פתוח לקהילה.

<עופר בוסתן: הוא יהיה מגרש לשכונות - - -

יואל רזבוזוב: אבל גומרים אותו ואני, מהניסיון שלי בנתניה, תוך שבוע אין לך מגרש.

יואל רזבוזוב: או שהעירייה צריכה לממן שומר, השאלה אם העירייה מוכנה לשים שומר.

יואל רזבוזוב: גם כאן צריך לראות תקצוב.

<דודו מלכא: מה שניר מתכוון, וזו התשובה שעופר אמר, יש כאן 146 מגרשים.

<דודו מלכא: התכנית של הכדורגל מדברת על מיליארד שקל, כשמעולם לא הוקצה סכום כזה גדול.

יואל רזבוזוב: דודו, מיליארד שקל שזרקנו לפח.

יואל רזבוזוב: עוד פעם, אני ראיתי.

<קריאה: אלה מגרשים תקניים.

יואל רזבוזוב: תקשיב, דודו, אני ראיתי עשרות מיליונים שנזרקו לפח, למה?

יואל רזבוזוב: עושים מתקן, אין מי שישמור עליו, העירייה לא מוכנה לתקצב והמשרד לא מתקצב, הטוטו לא מתקצב.

יואל רזבוזוב: עשינו מגרש מאוד יפה, מגרש קהילתי, נכנסו ילדים, שבוע-שבועיים הרסו אותו, מה עשינו?

יואל רזבוזוב: בונים עוד מגרש?

יואל רזבוזוב: מה זה?

יואל רזבוזוב: אם עושים תכנית של מיליארד ואם אנחנו לא רוצים לזרוק את הכסף לפח, צריך לבוא ולעשות תכנית איך אנחנו שומרים על מגרש קהילתי.

יואל רזבוזוב: אני אומר פה דברי טעם וכולם יודעים, כי אנחנו יודעים מה קורה עם זה בשטח.

יואל רזבוזוב: אני לא בא לבקר, היא תכנית טובה, אני בעד, רק צריך להביא את הדגשים האלה.

<ניר לוין: זו רק נקודה ראשונה.

<ניר לוין: אני שמח שעוררתי פה דיון.

<ניר לוין: נקודה נוספת, מעבר לנושא המגרשים, משהו שלא הוזכר כאן זה נושא הצבא.

<ניר לוין: הרבה ספורטאים מכירים את נקודת הזמן הזו שבה הם צריכים ללכת לצבא ויש ברשויות הצבא הבנה לנושא של שילוב ספורטאים.

<ניר לוין: יש את הקריטריונים, ספורטאי מצטיין, ספורטאי פעיל וכדומה, אבל עדיין, אני חושב שבנושא של תקופת הצבא, שהיא תקופה משמעותית בפיתוח של שחקן, אפשר למצוא את הדרך הנכונה שבה יעשה ספורטאי צבא משמעותי.

<ניר לוין: אני עשיתי צבא שמבחינת העיסוק שלי כשחקן כדורגל, והייתי אז בנבחרת הנוער, הייתי ג'ובניק, אבל עשיתי שלוש שנים צבא במשרד עם משמרות וכל מה שצריך ובמקביל יצאתי לאימונים.

<ניר לוין: אמנם זה היה הפועל מרמורק, לא אימונים ברמה הכי גבוהה, אבל עדיין, באיזושהי צורה, מצאתי את הדרך.

<ניר לוין: אני חושב שאם תהיה איזושהי תכנית וחשיבה של כל הגורמים אפשר למצוא, בעזרת רשויות הצבא, את הדרך הנכונה לאפשר לספורטאים לעשות צבא משמעותי, שלא יפגע בקריירה שלהם כספורטאים מצטיינים.

<ניר לוין: אני מסכים עם נושא בתי הספר, שילוב של בתי הספר.

<ניר לוין: המורים לחינוך גופני הם גורמים משמעותיים.

<ניר לוין: אני חושב, גיא, ברכות לתפקיד שלך, אחד התפקידים המשמעותיים זה ששיעורי החינוך הגופני לא יהיו דלים בתנועתיות בספורט ובכיף.

<ניר לוין: אני חושב שאם יהיו שם אנשים משמעותיים שיגרמו לילדים ליהנות, לאהוב את הכדורגל או את הכדורסל, או את האתלטיקה שהם יעשו שם, הם אחרי זה באופן טבעי כבר יופנו לספורט.

<ניר לוין: לכן הנושא הזה מאוד משמעותי.

<ניר לוין: נושא המאמנים שעלה כאן, השכר הזעום של המאמנים, הדרך אולי לעזור להם זה באמת, כפי שהציגו כאן חבריי, לשלב מורים לחינוך גופני עם מאמני ספורטאים אחר הצהריים.

<ניר לוין: זה יכול להביא למשרה מלאה, שכר הולם ושאותם אנשים יהיו בשני המקומות האלה.

<ניר לוין: וגם בנושא הכשרת מאמנים יש לי הרבה מה להגיד, אבל זמני קצר, אז אני אסיים בזה.

<ניר לוין: צריך לאגם את המשאבים האלה.

<ניר לוין: אני חושב שנטע, אם יקבל דקה, הוא גם גדל בארצות הברית ויכול לספר על הנושא הזה של בית הספר.

<ניר לוין: קפטן הנבחרת הצעירה, דרך אגב, הוא עוד לא יודע, זה אני אומר לכם, הוא עוד לא יודע מזה, אבל הוא יהיה, כי זו נבחרת חדשה שמורכבת.

<ניר לוין: בהצלחה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: נטע לביא.

<נטע לביא: כבוד גדול עבורי להיות פה, להיות בדיון איתכם.

<נטע לביא: אני בא מהמקום של הספורטאי, אני לא יודע נתונים כלליים, אני יודע מה שאני מרגיש.

<נטע לביא: גדלתי בקיבוץ רמת השופט, אחר כך עברתי לארצות הברית, מגיל 9 עד 13 וכשחזרתי עברתי לשחק במכבי חיפה.

<נטע לביא: בארצות הברית, מה שאני מאוד זוכר מהתקופה שלי שם, שבבית הספר היה לי מאוד כיף בספורט.

<נטע לביא: לא הייתי אז ספורטאי מצטיין בכדורגל, לא ידעתי שזה מה שאני אעסוק בו, אבל היו שם בארצות הברית תקופות.

<נטע לביא: בסתיו זה היה פוטבול, בחורף כדורסל ובקיץ כדורגל.

<נטע לביא: עסקתי בשלושתם, האמת.

<נטע לביא: מה שאני זוכר זה שתמיד בימים של משחק, כל התלמידים היו באים עם עניבות וכיף והיו מלא צופים, זו הייתה חוויה מאוד כיפית.

<נטע לביא: עוד מארצות הברית אני זוכר שתמיד היה לי לאן ללכת לשחק.

<נטע לביא: כמו שאמרתי לו לפני שבועיים, אני גר בחיפה עכשיו ולא רציתי להתאמן במתקן האימונים של מכבי חיפה, רציתי לבד, בשקט שלי ולא מצאתי מגרש.

<נטע לביא: אני לא יודע, יש מגרש בחיפה, נכון, שקוראים לו "המרקנה", אבל הוא עולה 300 שקל לשעתיים וגם שם יש מלא אנשים, לא רציתי שיראו אותי, רציתי בפינה, לבד.

<נטע לביא: דווקא בקיבוצים תמיד מצאתי.

<נטע לביא: בקיבוצים שמהם אני בא תמיד יש מגרשים וזה מאוד עזר לי כשהייתי קטן, כי תמיד הייתי הולך למגרש לבד, בלי ההורים, פשוט הייתי הולך ומשחק.

<נטע לביא: זהו, אני מאוד שמח על הדיון.

<נטע לביא: אני עוד לא שם, אבל אני מקווה שהספורט בארץ יתפתח כי אנחנו באמת צריכים את זה.

<דודו מלכא: אם תרצי שאני אוסיף משהו לגבי חיילים.

מירב בן ארי: אנחנו תיכף נתייחס לחיילים, אני רגע רציתי לשמוע אותו.

מירב בן ארי: טוב, מאיר ברדוגו, מהטוטו, בבקשה.

<מאיר ברדוגו: כן.

<מאיר ברדוגו: אני רוצה להתחבר לדברים שאמר ניר בנושא המתקנים.

<מאיר ברדוגו: הטוטו, כידוע הוא - - -

מירב בן ארי: לכל נושא המתקנים היינו צריכים להגיע אליכם.

<מאיר ברדוגו: כידוע, הטוטו הוא זה שבסופו של דבר מספק את המשאבים, כדי שכל האנשים החשובים האלה שיושבים היום סביב השולחן יעזרו לקדם את הספורט ולאתר את בני הנוער שעוסקים בספורט, את הכישרונות.

<מאיר ברדוגו: על פי המדיניות של שרת הספורט אנחנו משקיעים חלק גדול מתקציבי המתקנים שלנו בפריפריה.

<מאיר ברדוגו: אני תיכף אתן קצת מספרים, אבל בואו ניקח רגע את תכנית המתקנים 2020ף שניר הזכיר אותה.

<מאיר ברדוגו: תכנית המתקנים 2020, הניסיון לצבוע אותה כסוג של כישלון עושה לה עוול, אני חושב שזו תכנית מוצלחת מאוד שגם הולכת וצוברת תנופה, וכפי שאמר ניר, היא גם התארכה בעשור נוסף.

<מאיר ברדוגו: אנחנו כבר שחררנו לטובת תכנית המתקנים הזו קרוב לרבע מיליארד שקל, ואכן, כמו שניר אמר, הוקמו 30 מגרשים לכדורגל - - -

מירב בן ארי: מתי התחלתם את התכנית של 2020?

<מאיר ברדוגו: למעשה היא הוכרזה ב-2010, התחילה בפועל אחרי זמן של התארגנות, הבנייה בפועל התחילה כבר ב-2012.

מירב בן ארי: ב-2012 התחלתם לבנות.

<מאיר ברדוגו: כן.

<מאיר ברדוגו: חשוב לומר, בניגוד לעשור הקודם, 60% מהמתקנים שהיום הטוטו מקציב להם תקציבים, מיועדים לילדים ובני נוער.

<מאיר ברדוגו: זאת בשונה, למשל, מהתקציב של המתקנים בעשור הקודם,

<מאיר ברדוגו: שרק 10% היו מיועדים לילדים ובני נוער.

<מאיר ברדוגו: זאת אומרת שיש ראייה של הצורך והחשיבות של קידום הספורט בקרב ילדים ובני נוער.

<מאיר ברדוגו: אני אתן קצת דוגמאות של קרנות נוער, קרן נוער לאולמות – תקציב שנתי של 87.5 מיליון שקל, קרן נוער כדורגל – תקציב שנתי 47 מיליון שקל.

<מאיר ברדוגו: אנחנו מדברים על מתקנים.

<מאיר ברדוגו: קרן נוער של טניס – תקציב של - - -

<קריאה: אני יכול להעיר משהו על העניין הזה?

מירב בן ארי: לא, לא, תתייחס בסוף.

מירב בן ארי: אל תפריע.

<מאיר ברדוגו: קרן נוער אתלטיקה – תקציב לתקופה 50 מיליון שקלים, קרן אימון שוטף – תקציב 5.8 מיליון שקל - - -

מירב בן ארי: מאיר, זה פחות מעניין אותי, אני רוצה - - -

יואל רזבוזוב: מה בוצע?

יואל רזבוזוב: מה בוצע בפועל?

מירב בן ארי: בניתם מ-2012 עד היום 30 מגרשים - - -

<מאיר ברדוגו: לא, רק כדורגל.

<מאיר ברדוגו: אנחנו מדברים על 224 אולמות שאושרו לרשויות השונות בארץ, מספר חסר תקדים בהיקף, מתוכם 121 אולמות כבר הושלמו, שהם אולמות רב תכליתיים.

<מאיר ברדוגו: זו כמות חסרת תקדים.

<מאיר ברדוגו: הזכירו ג'ודו והתעמלות, אלה אולמות שמשמשים לא רק לכדורסל, כדורעף כדוריד, אלא גם - - -

<טל רונן פז: המתקן הוא ברמה עממית.

<מאיר ברדוגו: לא, הוא לא ברמה עממית.

<טל רונן פז: אי אפשר לייצר התעמלות מכשירים - - -

<דודו מלכא: את צודקת, יש תכנית ייחודית למכשירים.

<מאיר ברדוגו: ממש לאחרונה אושרו ל-17 רשויות בניית מתקני אימון לנוער לטניס, בסכום כולל של קרוב ל-50 מיליון שקל.

<מאיר ברדוגו: אתלטיקה – לאחרונה אושרו 26 מתקנים לרשויות שונות בסכום כולל של 50 מיליון שקלים - - -

מירב בן ארי: הרשות שמה כסף גם?

<מאיר ברדוגו: כן.

מירב בן ארי: כמה באחוזים?

<מאיר ברדוגו: זה תלוי בגובה הלמ"ס.

<עופר בוסתן: הלמ"ס כפול עשר פלוס חמש.

<עופר בוסתן: זאת אומרת, אם הלמ"ס 2 יהיה לו 15%, השתתפות שלה.

<עופר בוסתן: הרשויות החלשות משלמות מעט, החזקות משלמות יותר, לפי דירוג הלמ"ס.

<מאיר ברדוגו: אני רוצה להזכיר, כי אני יודע שאת בעברך באה מעבודה עם בני נוער ועם עמותות של בני נוער, חשוב להזכיר ולראות אולי את הרשימה.

<מאיר ברדוגו: לדוגמה, אם אנחנו לוקחים אתלטיקה, אנחנו מדברים על יישובים כמו באקה אל גרבייה, נתיבות, עראבה, ירקה, אילת, קריית גת, חבל מודיעין-שוהם, רחובות, בנימינה, נגב שלום.

<מאיר ברדוגו: כלומר, המון המון פריפריה בפריסה של אותם מתקנים.

מירב בן ארי: איך אתה שומר על המתקן?

מירב בן ארי: ראית שגם חבר הכנסת רזבוזוב פה מודאג.

מירב בן ארי: בנית מתקן, בנית אולם, האם האחריות עוברת לרשות?

<דודו מלכא: כן.

<מאיר ברדוגו: לחלוטין.

<מאיר ברדוגו: הטוטו נותן את הכסף, הוא הבנק, הוא נותן את הכסף כדי להקים את המתקן.

<מאיר ברדוגו: מכאן והלאה זה התפקיד של הרשות.

מירב בן ארי: כן, אבל היא גם צריכה לשמור עליו ולתחזק אותו.

<דודו מלכא: יש לנו תקציב לתחזוקה אך ורק למתקנים האולימפיים ברמה הגבוהה.

<דודו מלכא: כלומר מתקנים במכון וינגייט, הדר יוסף, מטווח הקליעה וספורט נכים בקרית חיים ונכי צה"ל בתל אביב, אלה מתקנים שאנחנו מתקצבים אותם בשנה ב-3 מיליון שקל.

מירב בן ארי: זאת אומרת שאתה יכול לבנות מגרש או אולם סגור ביישוב שהוא יחסית בדירוג למ"ס נמוך ביותר, אף אחד לא בודק, אין לו תקציב לתחזק אותו.

מירב בן ארי: זה מזכיר לי את פורטוגל, שלפני היורו, אני לא יודעת אם אתם מכירים את זה, הם בנו המון אולמות בכל ליסבון ומסביב והיום כל האולמות האלה, לא עושים איתם כלום, הם הפכו לאנדרטאות.

מירב בן ארי: אני רק תוהה אם במקום כמו עראבה או באקה אל גרבייה, שהזכרת, או יישובים יהודיים עם דירוג נמוך, אף אחד לא עושה ביקורת, אתם לא מסתכלים?

<עופר בוסתן: לכל רשות מקומית יש מנהל מחלקת ספורט.

<עופר בוסתן: חלק מהתפקיד של המחלקה זה לשמר, לשמור ולדאוג לזה.

<עופר בוסתן: הרשות המקומית, זה באחריותה.

<עופר בוסתן: אני חייב לציין להערה הקודמת לגבי המתקנים, לאחר שזוהה חסם שרשויות חלשותף בגלל בעיית המצ'ינג, לא הצליחו לבנות, התכנית החדשה מאפשרת להן.

<עופר בוסתן: זה ייתן עוד יותר תאוצה למה שהציג ברדוגו, אבל לגבי השמירה - - -

יואל רזבוזוב: יש סעיף תחזוקה שמחייב, שהם יכולים לקבל את המגרש רק בתנאי - - -

<ניצן בן נתן: אני יכול להתערב?

<ניצן בן נתן: כי תכנית המתקנים הלאומית עברה לאחריות המועצה הלאומית לספורט.

<ניצן בן נתן: יש שני רבדים שוטפים, אחד לנוער ואחד לבוגרים, על סך של 140 מיליון שקל ל-12 שנים.

<ניצן בן נתן: רשויות משתמשות ברבדים האלה כדי לשדרג, לשפץ מתקנים, לשפץ אולמות, לשפץ מגרשים וגם לרכוש ציוד לענפים שיש בהם ציוד כמו שיט או לצורך העניין טריאתלון, מרוצי אופניים וכאלה.

<ניצן בן נתן: כלומר, זה קיים בתוך התכנית.

<ניצן בן נתן: יכול להיות שיגידו פה שרשויות לא יודעת להשתמש בזה או שיש איזושהי בעיה של חסמים של מצ'ינג, אבל התכנית החדשה, כמו שעופר אמר, נתנה מענה לחסמים של מצ'ינג בחלק מהרבדים שלה.

<ניצן בן נתן: יש כל הזמן חשיבה על התכנית הזו.

<ניצן בן נתן: עופר יכול להעיד על שיחה שלנו בבוקר, יש כל הזמן חשיבה על התכנית הזו ועל עדכונים שלה ברמה רבעונית כמעט, בגלל כל מיני חסמים שעולים מהשטח, אחרי שהיא התפרסמה.

<ניצן בן נתן: זה לגבי המתקנים.

יואל רזבוזוב: אני אוסיף.

יואל רזבוזוב: הדאגה שלי, עוד פעם, אני בעד שיהיו כמה שיותר מגרשים, כמה שפחות מצ'ינג, כי רשויות לא יודעות, ראינו שנתקע הרבה כסף בקרן מתקנים כי לא ידעו לממש בגלל שלא היה מצ'ינג.

יואל רזבוזוב: השאלה אם עכשיו יש תכנית חדשה והמגרשים הם קהילתיים פתוחים, שאני בעד, זה מה שצריך להיות, שהילדים - - -

מירב בן ארי: נטע אומר שאין מגרש, זה עולה כסף.

יואל רזבוזוב: יש 200 מגרשים שהם כביכול קהילתיים, שמי שרוצה בא ומשחק שם.

יואל רזבוזוב: השאלה בסוף, מהניסיון שלי, מגרש קהילתי בסטנדרט גבוה, כשאתם מבקשים סטנדרט הכי גבוה של מגרש עם דשא סינתטי הכי יקר, בסוף באים ילדים ואנחנו מכירים את הילדים, בלילה יישבו בני נוער ותוך שנה אין מגרש.

יואל רזבוזוב: זה כסף ציבורי, הרבה כסף.

<עופר בוסתן: העירייה היא אותה עירייה.

<עופר בוסתן: אם אנחנו - - - שמירה ותחזוקה יהיו פחות מתקנים.

<עופר בוסתן: המטרה היא לבנות יותר מתקנים - - -

יואל רזבוזוב: כן, אבל זה כסף ציבורי.

<קריאה: תאמר לי, יש משרד ממשלתי שנותן תמיכה לתחזוקה?

<קריאה: אני לא יודע.

יואל רזבוזוב: לא תחזוקה, לחייב את העירייה.

יואל רזבוזוב: לתת לה מתקן בתנאי שהיא שמה מאבטח או מישהו.

מירב בן ארי: אני מניחה שכשהטוטו שם מגרש או אולם, אתם מתקשרים עם הרשות בהסכם שמחייב אותה, לא?

<מאיר ברדוגו: אנחנו יכולים לחייב אותה בהרבה דברים, אבל לא - - -

<קריאה: לא כופים את זה.

מירב בן ארי: לא כופים את זה.

מירב בן ארי: חיפשתי נציג של השלטון המקומי, אבל הוא לא הגיע.

מירב בן ארי: אתה רוצה להוסיף עוד משהו?

<מאיר ברדוגו: כן, אני רק אומר שלצד התמיכה של הטוטו במה שקשור בצד של התשתיות, בצד הפיזי, יש לנו גם תמיכה בהון האנושי.

<מאיר ברדוגו: אנחנו כיום שותפים בכל מה שקשור לכדורגל בתכנית "פרחי ספורט", וכמובן יש הקדש, החל משנת 2011 של הטוטו, לתמיכה בספורטאים מצטיינים ובמאמנים שלהם.

<מאיר ברדוגו: כיוון שהרבה פעמים ספורטאי, חלק מהמעטפת שלו הוא בראש ובראשונה המאמן שלו, זה גורם שצריך לשמור ולטפח אותו ולכן הטוטו הקים קרן הקדש ייחודית, על מנת לתמוך במספר ספורטאים מדי שנה, ספורטאים כישרוניים, מצטיינים, עם עתיד מבטיח, לרבות במימון של המאמנים שלהם, כדי שיוכלו להתרכז בהם ולא יצטרכו לחלטר בדברים אחרים.

<מאיר ברדוגו: ניתן אולי את המספר.

מירב בן ארי: ממתי זה?

<מאיר ברדוגו: משנת 2011.

<מאיר ברדוגו: אנחנו מדברים על כמעט 20 מיליון שקל שהוקדשו לטובת העניין, סך הכול נהנו עד כה כ-200 ספורטאים ו-30 מאמנים בכל שנה מאותן מלגות.

מירב בן ארי: יפה, יפה מאוד.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את מעין מירקין וטל פז, זה אתן?

מירב בן ארי: אני רואה שאתן להוטות להגיב.

<טל רונן פז: אנחנו פשוט לא מכדורגל.

מירב בן ארי: אתן הקמתן את גלגולים בכרמיאל.

<מעין מירקין: מעין מירקין מ"מכבי גלגולים" מכרמיאל.

<מעין מירקין: אני אתחיל ואדבר בשמי ובשם טל, בשם האנשים שבשטח שעובדים, מנקודת מבט טיפה שונה.

<מעין מירקין: אנחנו לא חיכינו שיתנו לנו אולם, בנינו לעצמנו אולם התעמלות אולימפי בצפון הארץ בעיר כרמיאל.

<מעין מירקין: גם אנחנו חושבות שבתי הספר זה הפתרון הבסיסי שצריך להתחיל דרכו.

<מעין מירקין: אנחנו מאמינות שכל המאמנים, זה לא משנה איזה ספורט הם, אנחנו אנשי חינוך מלכתחילה.

<מעין מירקין: מן הראוי שתהיה לנו הרשאה להיכנס לבתי הספר - - -

<טל רונן פז: אנחנו כבר שלוש שנים מנסות.

מירב בן ארי: אתן עמותה?

<טל רונן פז: אנחנו עמותה.

מירב בן ארי: תגידי לי, מה אתן עושות בדיוק?

<עופר בוסתן: קודם שתהיה למינהל הספורט יכולת להיכנס לבתי הספר.

<מעין מירקין: לא, להיכנס ולעשות שיעור ספורט, זה לא נשמע לי כל כך מסובך כמו שעשו מזה.

<מעין מירקין: יש לנו תעודת הוראה.

מירב בן ארי: רגע, לאט לאט.

מירב בן ארי: תסבירו לי מה אתן עושות בדיוק היום.

מירב בן ארי: הבנתי שיש לכם 300 ילדים שמתעמלים?

<טל רונן פז: אנחנו עושות התעמלות מכשירים.

<טל רונן פז: יש לנו, שוב, לקחנו האנגר באזור תעשיה בכרמיאל ובנינו בפנים אולם התעמלות אולימפי.

<ניר לוין: ראינו את הכתבה.

<ניר לוין: יפה מאוד.

מירב בן ארי: מאיפה הכסף לשיפוץ?

<מעין מירקין: מהבית.

<מעין מירקין: כדי למנף את התעמלות המכשירים באזור שלנו, זה נותן מענה להרבה מאוד ילדים, רק 50% מהספורטאים שלנו הם באמת מכרמיאל, כל השאר הם מכל אזור צפון, מצפת וקריית שמונה בצפון ועד אלון הגליל, בית זרע, ליד הכנרת וכו'.

<מעין מירקין: שוב, משימות של בתי הספר הם אופציה אחת, להיכנס לבתי הספר.

<מעין מירקין: המאמנים מכל המקצועות, להיכנס, להעביר שיעורים, להיות מסוגלים להגיע לילדים, לחשוף אותם לעוד סוגי ספורט מלבד אלה שבבתי הספר, לחשוף אותם, לאתר אותם, להזמין אותם.

<מעין מירקין: משם אנחנו ממשיכים לשלב הבא שזה אולמות, מועדונים.

<מעין מירקין: אמרתם אולמות רב תכליתיים, זה אולי המחלה של הספורט האולימפי.

<מעין מירקין: התעמלות מכשירים, שחייה, ג'ודו, לא יכולים להיות באולם רב תכליתי שאתה מכניס ומוציא ציוד כל היום.

<מעין מירקין: אנחנו צריכים אולמות נייחים שאפשר להתאמן בהם שעות על גבי שעות, התעמלות מכשירים, שנכנסים לאולם ויוצאים אחר כך.

<מעין מירקין: גיל 8, אנחנו בעד, אנחנו בעד שילדים ייהנו, ייהנו מאוד.

<מעין מירקין: בין גיל 6 לגיל 8, אנחנו מסכימים איתךָ לגמרי, צריך להרגיל אותם לאולם, להרגיל אותם לאהוב את הספורט, להרגיל אותם לעשות את הכול בשביל שירצו להישאר.

<מעין מירקין: ברגע שיהיו לנו אולם, אופציות, מודלים נכונים, הילדים לא סתם מגיעים לגיל 12 ואומרים, "וואי, נמאס לי".

<מעין מירקין: למה נמאס להם?

<מעין מירקין: כי אין להם לאן להתפתח, אין להם מספיק מכשור, אין להם מאמן שרוצה לדחוף אותם, כי גם למאמן בתורו אין את המקום שנעים לו להיכנס, אין לו את הכבוד שמגיע לו וכו'.

<מעין מירקין: אם יהיה את המקומות, הילד נכנס לאולם ונשאר עד שהוא מחליט לעזוב ולא כי המערכת הפרישה אותו בצורה כזאת או אחרת.

מירב בן ארי: איך הילדים מגיעים אליכם?

<טל רונן פז: מהפייסבוק בעיקר, כי זה מה שהיום עובד.

<טל רונן פז: בשנה הראשונה, כשפתחנו את האולם בכרמיאל, עמדנו מחוץ לבתי הספר, בסוג של מסתור, כי גם זה אסור, לחלק פלאיירים.

מירב בן ארי: אל תדאגי, את החוברות של "סופרגול" אפשר לחלק בכניסה לבית ספר.

<טל רונן פז: היינו מתעמלות במה שנקרא - - - וזה היה איזושהי ליגה של בתי ספר לספורט המקצועי שהוא לא רק כדורגל וכדורסל.

<טל רונן פז: רובנו, משם המשכנו לאולמות.

מירב בן ארי: עופר, אתה מכיר אותן?

<טל רונן פז: כן, עופר מכיר.

<עופר בוסתן: גם ביקרתי במקום שלהן וגם המעט שאנחנו יכולים, עזרנו להם במעט כסף.

<טל רונן פז: נכון.

<מעין מירקין: לסגור את הפינה לשנה.

<מעין מירקין: יש לנו בעיה, אתם אומרים שמוציאים תכניות למגרשי כדורגל ומגרשים קהילתיים, זה פותר את הבעיה החברתית הקהילתית, אבל זה לא מה שמייצר את הספורט - - -

מירב בן ארי: בואי רגע, בגלל שיש פה הרבה אנשים שרוצים לדבר ואתן מאוד מעניינות, מה בעיניכן האתגר היום, בספורט?

מירב בן ארי: חוץ מהמתקן והאולם.

<מעין מירקין: את העניין של מתקן ואולם פתרנו באופן עצמאי, הלוואי ועוד מאמנים יעשו את זה, אבל זה עובד.

<מעין מירקין: זה עובד, כי כשלאולם יש אימא ואבא, כשהקפיץ במקפצה נשבר בבוקר הוא מתוקן.

<מעין מירקין: בהדר יוסף הבור קרוע כמעט שנה.

<מעין מירקין: ברגע שהעירייה או הרשות תכיר בנו כמתקן ספורט ולא נצטרך לשלם את העלויות הגבוהות של הארנונה ושכר הדירה, גם נוכל לשרוד לאורך כל השנים.

<מעין מירקין: בפועל אנחנו עושות את זה לבד וזה עובד.

<מעין מירקין: הילדים באים ומרגישים שיש להם עם מי לדבר, להורים יש עם מי לדבר, הם מכניסים אותם למקום שהם יודעים שאנחנו נטפל בהם עד הסוף ולא נזרוק אותם כשלא יהיה לנו מה לתת להם יותר.

<מעין מירקין: אנחנו יוצאות עכשיו לפרויקט של בנייה של אולם יותר רחב, כי עלינו מעל האופציה, שזו הצלחה ועובדה שזה קיים.

<מעין מירקין: האזור שם בצפון היה צמא לזה, לא ידענו מה יהיה ומסתבר שצדקנו.

מירב בן ארי: מאמנים יש לכם מספיק?

<טל רונן פז: אף פעם אין מספיק מאמנים.

<טל רונן פז: אין.

<טל רונן פז: אנחנו 13 אנשי צוות, חלקם הולכים להתגייס עוד מעט לצבא, מתי הם יחזרו צפונה?

<טל רונן פז: כשהם יהיו בני 30.

<טל רונן פז: זו בעיה שנוכל אחר כך לדבר על זה עם אמוץ, כי גם על זה יש לנו כמה רעיונות.

<טל רונן פז: בשטח לא מרגישים את כל ההשקעה שאתם מדברים עליה, מה שמרגישים בעיקר זה שאנחנו נזרקות מגוף לגוף.

<טל רונן פז: יש פה המון המון אנשים שרוצים לעשות מאוד טוב לספורט והמון המון גופים.

מירב בן ארי: זה מאוד בולט כאן, זה בטוח.

מירב בן ארי: תודה רבה לשתיכן.

מירב בן ארי: תמשיכו עם העבודה החשובה.

מירב בן ארי: אני רוצה רק לברך את הקבוצה שנכנסה לכאן, ממרכז מנדל למנהיגות בנגב.

מירב בן ארי: שלום וברוכים הבאים.

<קריאה: תודה רבה.

<קריאה: יש פה קבוצה של מנהיגות מהחברה הבדואית בנגב.

<קריאה: יש לנו גם פרויקט עם עימאד נסאסרה ממשרד הספורט והתרבות והוא מקדם.

מירב בן ארי: באתם למקום הנכון.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אתם מוזמנים.

מירב בן ארי: עימאד, אם תרצה לומר משהו בבקשה.

מירב בן ארי: בבקשה, אריק קפלן מ"אילת", התאחדות ישראלית לספורט תחרותי לא אולימפי.

<אריק קפלן: אני אשתדל להיות קצר ולא לחזור על חבריי.

מירב בן ארי: מיכל, את לא רוצה לדבר?

<מיכל כפרי ירדני: עמרית רצתה להגיד לכם משהו.

<מיכל כפרי ירדני: אני לא רוצה לקלקל את החגיגה, אני מניחה שלך גם קשה עם שולחן מלא בגברים.

<מיכל כפרי ירדני: אני תוהה אם לעיוורון???

<מיכל כפרי ירדני: שחלק מהדוברים הגברים העירו עליו, אין משהו מהזווית - - -

מירב בן ארי: מיכל, זו לא הדרך לומר, אבל בואי, את רוצה לומר משהו חשוב?

מירב בן ארי: עמרית תצטרף לשולחן בזמן שאריק מדבר.

מירב בן ארי: בבקשה, אריק.

<אריק קפלן: אני אתחיל דווקא ממה שרשום לי בסוף, אפרופו מיכל, שהשקעה בספורטאיות היא הכי משתלמת כי הסיכוי שלנו להצליח בהישגים בעולם עם ספורטאיות נשים הרבה יותר גדול מאשר מספורטאים בנים.

<אריק קפלן: בטח נשמע את זה תיכף מעמרית.

מירב בן ארי: דווקא רציתי שהספורטאית תדבר גם.

מירב בן ארי: בסדר, אחרי עמרית.

<אריק קפלן: זה הדבר הראשון.

<אריק קפלן: דבר שני, לגבי גילאים, חשוב לציין שלענפים שונים יש גילאים שונים.

<אריק קפלן: אם אנחנו מדברים על התעמלות אז לפעמים שש הוא אולי גיל מאוחר, אבל יש ענפים שאפשר להתחיל את הפעילות ולהיות אחרי כן ספורטאי מצטיין, ברמה עולמית, גם אם זה גיל 16, 17 ולהגיע בגיל 25-27 להיות אלוף עולם לצורך העניין.

<אריק קפלן: אז לא תמיד זה 6-8 וצריך לקחת גם את זה בחשבון כשמדברים על איתור ספורטאים צעירים, גם לאתר אותם בגילאים כאלה, תלוי לאיזה ענף אתה מכוון ומכווין אותם ובאיזה ענף הם טובים.

<אריק קפלן: נושא נוסף הוא הנושא של הסיוע.

<אריק קפלן: בעיקרון הסיוע בארץ הוא לפי הישגים.

<אריק קפלן: לספורטאים צעירים אין עדיין הישגים ואז קשה מאוד לסייע להם והנטל נופל על ההורים.

<אריק קפלן: לכן אנחנו מאבדים ילדים בדרך.

<אריק קפלן: מה שציינו פה בטוטו, זו פעם ראשונה שניסינו לעשות ביחד איזשהו פרויקט שהסיוע ניתן לספורטאים וגם אז אני יכול להגיד שזה די נתקע, כי באו ושאלו לפי מה מחלקים את זה, לפי אילו קריטריונים של הישגים.

<אריק קפלן: כשאת באה ממבט סובייקטיבי אז אומרים, זה לא קריטריון, אבל בחיים שלנו אנחנו יודעים שלא הכול קריטריון ודעה של מאמן, כפי שנאמר פה, היא הרבה יותר חשובה הרבה פעמים מכל מדליה אחרת, כי מדליה לצורך העניין מייצגת פעם אחת משהו, אבל ראייה של מאמן היא ארוכת טווח.

<אריק קפלן: צריכים לקחת את זה לתשומת הלב, לתת מבחינת התגמול לילדים הצעירים איזשהו תגמול שבא לאו דווקא רק מהישגים אלא גם בראייה עתידית של אנשי המקצוע.

<אריק קפלן: דבר נוסף זה הנושא, כפי שאמוץ אמר, של התקציבים.

<אריק קפלן: יש ענפים שמקבלים תקצוב בהרבה רמות, מהתאחדות בתי הספר והאקדמיה ומרכזי מצוינות וענף מועדף, משישה שבעה מקומות נוספים ובעצם אין איזשהו גורם מתכלל שיכול להסתכל על הכול בבת אחת.

<אריק קפלן: יש שם הרבה כסף, הרבה מאוד כסף, אני חושב שזה משהו שצריך לקחת בחשבון ולבנות איזושהי תכנית שמסתכלים בה מן ההתחלה עד למעלה, עם כל התקציבים הגדולים האלה, שמגיעים ממספר מקומות למספר ענפים.

<אריק קפלן: דבר אחרון שאותו אני מייצג זה הנושא של הספורט שאינו אולימפי, כי כולם פה מצמידים ספורט לאולימפי ומה לעשות, ספורט הוא לא רק אולימפי.

<אריק קפלן: אני יכול לומר שבספורט שהוא לא אולימפי יש לנו הישגים, אני שמח וגאה בהם, שעולים על הספורט - - -

מירב בן ארי: אני יודעת.

<אריק קפלן: אני מקווה שהספורט האולימפי יגיע להישגים לא פחות טובים כי מבחינתי ספורטאי זה ספורטאי ולכן, כשנאמר שיש ספורטאים ומאמנים אולימפיים, אז צריך להיות סיוע למאמנים לא אולימפיים.

מירב בן ארי: כן, אבל הבנתי שגלישת גלים תיכנס להיות ספורט אולימפי.

<אריק קפלן: כן, רק אני מקווה שיהיו ספורטאים שיוכלו לייצג אותנו, כי אם אתה לא משקיע לפני זה, העובדה שאתה הופך אוטומטית לאולימפי לא הופכת אותך לספורטאי ולא שיש לך ספורטאים.

<אריק קפלן: זה בדיוק העניין.

<אריק קפלן: לא ניכנס עכשיו לנושא של אולימפי לא אולימפי, אבל השקעה בספורט בהתחלה לפחות חייבת להיות דווקא אולימפי או לא אולימפי אלא לספורט כספורט, בטח בגילאים הצעירים.

<אריק קפלן: כשאתה בגיל 10 אתה לא חושב באותו רגע שאתה תהיה ספורטאי אולימפי אלא, כמו שנאמר, אתה רוצה ליהנות מספורט.

<אריק קפלן: יש מי שנהנה מספורט אולימפי ויש מי שנהנה מספורט שאינו אולימפי, בטח כשבה

<אריק קפלן: משך אתה יכול לשנות ענף.

<אריק קפלן: באיתור עצמו, אם אתה מוכשר אתה תהיה מוכשר במספר ענפים שהם דומים, אותה משפחה, כך שאתה יכול לנווט בהמשך למה שחשוב יותר לצורך העניין, אבל ההתחלה חייבת להיות כלל הספורט ולא ראייה, עוד פעם, של ספורט אולימפי בלבד.

<אריק קפלן: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את עמרית, בבקשה.

<עמרית ינילוב עדן: שלום לכולם, אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, אני רק אדגיש מספר דברים, גם בראייה המגדרית ובכלל, ברמת המקרו.

מירב בן ארי: הציגי את התפקיד שלך בבקשה לפרוטוקול.

<עמרית ינילוב עדן: עמרית ינילוב עדן, מנהלת את פרויקט "אתנה", הפרויקט לקידום ספורט נשים.

<עמרית ינילוב עדן: פרויקט "אתנה" עוסק במספר רבדים, גם בגיוס ילדות, גם בסגלים צעירים וגם בשיווק ושינוי עמדות.

<עמרית ינילוב עדן: אני שוב רוצה להדגיש את הנושא שמוטל על כתפיהם של עופר וגיא וזה הנושא של בתי הספר.

<עמרית ינילוב עדן: פרויקט "אתנה" עוסק בגיוס ילדות, אם מהצד של לשנות את תרבות הספורט במדינת ישראל, שזו אולי המשימה הקשה ביותר, ובין אם זה הנושא של גיוס בפועל.

<עמרית ינילוב עדן: יש מבחר רשויות שאולי קל יותר בהן לגייס ילדות וילדים, דרך אגב, בשלב הראשוני זה לא כל כך משמעותי, בשלב הפרישה זה מאוד משמעותי, כי בנות פורשות הרבה יותר ומוקדם יותר מבנים.

<עמרית ינילוב עדן: אחוז הבנות הנשארות - - -

מירב בן ארי: למה?

מירב בן ארי: את יודעת?

<עמרית ינילוב עדן: מעבר לאותן סיבות שיש גם לבנים, יש סיבות נוספות, שהן דימוי גוף, התמיכה של הבית, הוזכר פה הנושא של התמיכה של הבית ואם התמיכה בבית לא מקדמת ספורט תחרותי, ואנחנו נמצאים פה בדיון על ספורט תחרותי בעצם, אז הילדה לא יכולה להתקדם.

<עמרית ינילוב עדן: אם האבא תומך בבן שהולך לשחק כדורגל, ספק אם הוא יתמוך, ספק אני אומרת, כי יש כאלה שתומכים, בילדה שרוצה לקום בשש בבוקר לאימון בוקר בשחייה.

<עמרית ינילוב עדן: פה נמצאת בעצם הסוגיה התרבותית.

<עמרית ינילוב עדן: במדינת ישראל, וזה גם מסקרים, לפי סקר שנעשה ב-2013 במועצה לספורט, יש יותר פעילות גופנית, אבל אנחנו לא מדברים על פעילות גופנית, אנחנו מדברים על ספורט.

<עמרית ינילוב עדן: אנחנו מדברים על ספורט ועל ספורט תחרותי וכאן ילדות כמעט שלא נמצאות, או נמצאות באחוזים מאוד מאוד נמוכים.

<עמרית ינילוב עדן: קודם כל, כדי לגייס יותר ילדות, בתי הספר חייבים להיות בשיתוף פעולה.

<עמרית ינילוב עדן: אני לא נכנסת עכשיו לאיך ומה, אבל שיתוף הפעולה בין משרד הספורט ולהזכירכם, "אתנה" הובְלה בזמנו ב-2005, כשלימור לבנת הייתה שרת התרבות והספורט והחינוך, אז השילוב הזה הוא השילוב שהוביל לפרויקט "אתנה" ולהקמת המועצה הציבורית לקידום ספורט נשים.

<עמרית ינילוב עדן: זה בעצם בסיס הדברים.

<עמרית ינילוב עדן: זאת אומרת, לדעתי, אם לא תבוא תכנית מהוועדה האסטרטגית של מינהל הספורט, לשלב עם תכנית שהיא - - -

מירב בן ארי: גיא, ישבתם כבר עם "אתנה"?

מירב בן ארי: אני זוכרת שדיברנו על זה.

<מיכל כפרי ירדני: לפני חודשים דיברנו על זה.

מירב בן ארי: לא אני ואת, את והוא.

<עמרית ינילוב עדן: עוד לא ישבנו, נשב.

מירב בן ארי: אני ואת דיברנו על כך שאתם צריכים לשבת ביחד.

<מיכל כפרי ירדני: זה עוד לא קרה.

מירב בן ארי: קודם כל, הוא עוד לא היה.

מירב בן ארי: כשאני הייתי אצלך הוא עוד לא היה.

מירב בן ארי: עכשיו, רגע, גיא, עוד לא קבעתם, אני מבינה, ועוד לא ישבתם, אז הגיע הזמן, לדעתי.

<גיא דגן: אני חושב שאת ניסית כוועדה - - -

מירב בן ארי: אני ניסיתי ואני מודה שהיה כאן מה שנקרא כישלון מזכירותי, זה באנדרסטייטמנט, אבל אני כמובן אשמח ללוות את שניכם.

מירב בן ארי: חייבים כבר להפגיש ביניכם, אין דבר יותר חשוב מזה.

מירב בן ארי: אתן עובדות עם הילדות בבית הספר והוא מפמ"ר של ספורט, בקיצור זו אחת המשימות מהוועדה הזאת.

מירב בן ארי: אני מודה שניסינו, הנה, גיא העוזר שלי פה ניסה כבר איזה חודשיים, לא ממש הצלחנו, אבל אנחנו נטפל בזה.

<עמרית ינילוב עדן: אני רוצה לומר שהתכנית של "אתנה" ב"הפסקה פעילה" בהתאחדות בתי הספר, היא לא בדיוק תכנית לאיתור - - -

מירב בן ארי: קראו לה בשם אחר פה.

<עמרית ינילוב עדן: "הפסקה פעילה".

<עמרית ינילוב עדן: התכנית של "אתנה" נקראת "הפסקה פעילה".

<עמרית ינילוב עדן: היא אחת התכניות.

<עמרית ינילוב עדן: היא בתקציב מוגבל ואנחנו נכנסים לבין 60 - - -

<קריאה: מה זה תקציב מוגבל?

<קריאה: כמה?

<עמרית ינילוב עדן: סביב 300,000 ₪ מתוך התכנית הכוללת.

<עמרית ינילוב עדן: וכן יש גיוס של ילדות.

<עמרית ינילוב עדן: התכנית עצמה, דרך אגב, אנחנו לא יכולות לפעול בבתי הספר ולעשות פעילות רק לילדות, אנחנו עושים פעילות לילדים ולילדות, רק שההתייחסות מעבר לכך נעשית מול הילדות.

<עמרית ינילוב עדן: ישנן תכניות העשרה, תכניות תוכן וכד' ב"אתנה", אבל, בסופו של דבר, המפגש הראשון עם הילדות הוא בבתי הספר, אי אפשר לקבל אותן ממקור אחר.

<עמרית ינילוב עדן: זה שנעשו פה נסים בכרמיאל ביוזמה פרטית, אנחנו לא מדברים פה על יוזמות פרטיות, אנחנו מדברים פה על תכנית מושכלת מטעם המדינה ולא על יוזמות פרטיות.

<עמרית ינילוב עדן: היזמים, 'שאפו' על כל היזמים ומהם באה בינתיים הבשורה ומה שהן עושות בכרמיאל זה מדהים.

<עמרית ינילוב עדן: דבר נוסף שאני רוצה לציין זה שמספר הספורטאיות בסגל האולימפי ובמשחקים האולימפיים עלה וההישגים השתפרו, אבל זה לא מקיש, זו טעות להסתכל על זה כך, זה לא מקיש על הפלטפורמה של בסיס הפירמידה.

<עמרית ינילוב עדן: שם לא נמצאות ילדות.

<עמרית ינילוב עדן: זאת אומרת, בשלב מסוים מאותרות ילדות, מתוך בסיס יחסי מאוד צר והן מגיעות להישגים גם בגלל הפוטנציאל הבינלאומי ומעוד סיבות, כמו עבודה טובה ביחידת הספורט הישגי וכד', אבל זה לא אומר שאם עכשיו נציג שקף של מספר הספורטאיות בסגל האולימפי או במשלחת האולימפית זה אומר שמצב הספורטאיות במדינת ישראל הוא טוב יותר.

<עמרית ינילוב עדן: מספר הספורטאיות הוא מאוד נמוך ושוב אני אומרת, אני מדברת אמנם על ספורטאיות, אבל בסיס הפירמידה במדינת ישראל בכל מקרה הוא יחסית צר ביחס למדינות אחרות.

<עמרית ינילוב עדן: גם אם מסתכלים על מה שהגשתם לגבי מדינות אחרות וגם מה שצוין פה, הקשר עם בתי הספר, אם זה מועדונים ואם זו תכנית אחרת מקיפה, הוא מחויב המציאות.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: רבקה, את רוצה לספר כמה מלים לוועדה עלייך?

<רבקה באייך: כן, אני רבקה באייך, אלופת ישראל.

מירב בן ארי: סגנית אלופת אירופה בטאיקוונדו לנוער.

מירב בן ארי: מאיפה את בארץ?

<רבקה באייך: אני מראשון לציון, בת 17, כיתה י"ב.

<רבקה באייך: אני חושבת שזה חשוב שלמאמנים יהיה את הרשות להיכנס לבית הספר ושיהיה להם את השילוב הזה.

<רבקה באייך: זה חשוב.

מירב בן ארי: איך את הגעת לענף הזה?

<רבקה באייך: אני בעצמי הגעתי מבית הספר.

איילת נחמיאס ורבין: הלכת לחוג?

<רבקה באייך: לא, החשיפה הייתה בבית הספר.

<רבקה באייך: המאמן שלי בא, זה היה בפרויקט "אתנה", פרויקט "אתנה" ופרויקט ג'וינט- - -

<קריאה: בראשון לציון יש להם אישור.

מירב בן ארי: לא, ל"אתנה" יש אישור להיכנס לבית הספר.

<עופר בוסתן: מאוד תלוי בראש הרשות.

מירב בן ארי: זה גם ראש הרשות?

יואל רזבוזוב: גם המנהל עצמו יכול לקבוע.

מירב בן ארי: סליחה, רבקה, בבקשה, תמשיכי.

מירב בן ארי: אנחנו מתעניינים.

<רבקה באייך: זו הייתה קבוצה של בנות, 10 עולות אתיופיות שהיו יכולות להתאמן.

<רבקה באייך: המאמן ראה שאני נכנסתי לאימון שם, הוא ראה שאני קולטת את הבעיטות ואת הטכניקה שם, אז הוא הזמין אותי למועדון, שזה הסניף המקצועי שם ושם יש את כל מה שצריך כדי להתחיל להתאמן בצורה מקצועית.

<רבקה באייך: שנתיים אחרי התחלתי לטוס ולהתחרות ותודה לאל באו גם הישגים.

מירב בן ארי: מי תמך בך בכל התקופה הזאת של טיסות ושל הלימודים בבית הספר?

<רבקה באייך: המאמן.

מירב בן ארי: כלכלית גם.

<רבקה באייך: כן, הוא השיג מימון דרך העיריות, "מכבי ישראל" וכאלה.

מירב בן ארי: מה את עושה היום?

מירב בן ארי: את ממשיכה?

מירב בן ארי: מה יהיה עם הצבא?

מירב בן ארי: דיברנו פה.

מירב בן ארי: דרך אגב, יש פה גם את הנציגה של הצבא, של הספורטאים?

<קריאה: כן, היא פה.

מירב בן ארי: את יכולה גם להצטרף, נרצה לשמוע גם אותך.

מירב בן ארי: רבקה, מה התכניות לגבי ההמשך?

<רבקה באייך: הגשתי מועמדות לקבל ספורטאית מצטיינת, אני מקווה לקבל ולהמשיך גם בצבא להתאמן גם בצורה מקצועית, שזה לא יפגע לי.

יואל רזבוזוב: את היית בקרן ההקדש?

<רבקה באייך: לא.

<רבקה באייך: אין לי מושג.

מירב בן ארי: לא, קרן ההקדש זה של המאמנים.

יואל רזבוזוב: למה?

יואל רזבוזוב: גם לספורטאים.

יואל רזבוזוב: אני חושב שאחת כזאת - - -

מירב בן ארי: מי מחליט מי נכנס, אתה?

<יאיר טלמון: לא, לא, אני לא מחליט לבד, יש קריטריונים ברורים ורבקה עומדת בהם והיא הייתה במשך תקופה מסוימת.

<יאיר טלמון: אני יכול להגיד את השם שלה עוד מאז ימי היחידה לטיפוח ספורטאים צעירים אצל יורם כהן בהתאחדות הספורט לבתי ספר, את השם של רבקה ואת רבקה עצמה אנחנו מכירים מהמסגרות האלו.

<יאיר טלמון: היא מקבלת תמיכה מהמדינה, לא תמיכה מדהימה - - -

יואל רזבוזוב: היא קיבלה מלגה מקרן ההקדש?

<יאיר טלמון: היא קיבלה גם סיוע בתכניות מקצועית מגיל צעיר, היא גם נכנסה לקרן הקדש.

<יאיר טלמון: יכול להיות שהספורטאים עצמם לא מספיק מודעים, במקרה של רבקה, מהרגע שהיא עשתה את המדליה היא הייתה זכאית למלגה חודשית למשך שנה אחת.

<יאיר טלמון: זה מתחדש אחרי כל הישג.

<יאיר טלמון: אצלנו היא כבר מופיעה וטופלה במערכת.

<יאיר טלמון: גם בשנה שעברה, במסגרת היחידה לספורט הישגי, התאחדות הטאיקוונדו קיבלה סיוע עבור היציאות שלה לתחרויות.

<יאיר טלמון: לא תמיד הספורטאים עצמם, ההתאחדות או האיגוד דואגים לעדכן אותם, אבל היא הייתה אצלנו בפעילות רוחביות כך שאנחנו כבר מכירים.

<יאיר טלמון: היא יודעת שהיא חלק מאותם סגלים אולימפיים עתידיים צעירים שאנחנו מפעילים, כך שגם היא וגם אבישג, נמצאות כבר בתוך במערכת.

מירב בן ארי: כן, אבישג תדבר אחרי חברת הכנסת.

מירב בן ארי: כל הכבוד, תמשיכי, שיהיה לך בהצלחה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אני, אין לי בעיה לדבר אחרי אבישג.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אבישג, בבקשה.

מירב בן ארי: איילת רוצה גם לשמוע.

איילת נחמיאס ורבין: יש להם בעיות יותר חשובות מאיתנו.

איילת נחמיאס ורבין: זה יום די סמלי, אני בטוחה שהזכרתם את זה.

מירב בן ארי: כן, אמרנו את זה בהתחלה.

<אבישג סמברג: קוראים לי אבישג סמברג, אני בת 15 מגדרה.

<אבישג סמברג: לפני שלושה חודשים זכיתי במדליה באליפות העולם בטאיקוונדו ורציתי לספר מתוך - - -

מירב בן ארי: רגע, אתן מתחרות באותו תחום?

<אבישג סמברג: באותו תחום, אבל יש משקל אחר.

<אבישג סמברג: גם גיל.

מירב בן ארי: מאיזה גיל את בענף הזה?

<אבישג סמברג: מכיתה א', נראה לי שש וחצי, משהו כזה.

<אבישג סמברג: כשהתחלתי היה פחות מימון בגלל שעדיין לא היו הישגים, הייתי ממש ילדה קטנה ובערך בגיל 11 התחלתי לטוס לחו"ל.

<אבישג סמברג: רציתי לדבר על זה שהכול נפל על ההורים.

<אבישג סמברג: מגיל 11 התחלתי להביא טיפה הישגים בתחרויות פה ושם בחו"ל, אבל לא היה משהו שממש קידם אותי ואפשר לי לצאת לעוד תחרויות חוץ ממה שההורים שלי מממנים והכול בעצם נפל עליהם.

מירב בן ארי: את התחלת בכיתה א', למה?

מירב בן ארי: מה גורם לילדה בכיתה א' ללכת לטאיקוונדו?

איילת נחמיאס ורבין: הלכת לחוג?

<אבישג סמברג: כן, הלכתי לחוג.

<אבישג סמברג: הייתי תוך כדי, ואתם יודעים, זה כזה, לא יודעת, תקופה שכולם בחוגים, אז הייתי בחוג ומשם זה כאילו התקדם.

מירב בן ארי: אבל ברגע שהפכת לייצג את ישראל, איפה ההתקשרות שלך עם הגורמים של המדינה?

מירב בן ארי: את אומרת שזה נפל על ההורים שלך, אבל את מייצגת את מדינת ישראל, אתם בטח מכירים.

מירב בן ארי: אותה אתה מכיר גם?

<יאיר טלמון: כן.

מירב בן ארי: אז איך זה עובד?

מירב בן ארי: היא נוסעת לייצג את ישראל, כאן שמענו מקרה שבו באמת המאמן השיג את הכול אבל מה ההבדל בן שתיהן?

<יאיר טלמון: היחידה לספורט הישגי מתחילה לטפל בספורטאים רק מגיל שאנחנו מגדירים אותו היום נוער עתודה.

<יאיר טלמון: במקרים חריגים מאוד, בגילאי קדטים, בגלל שהמשאבים כמובן מוגבלים אנחנו מטפלים בעיקר באזור הזה שהספורטאים הם רגע לפני גיל הבוגרים.

מירב בן ארי: מאיזה גיל?

<יאיר טלמון: בענף שלהם זה יכול להיות פחות או יותר בגיל שהיא מגיעה אליו עכשיו.

<יאיר טלמון: היא עשתה הישג - - -

מירב בן ארי: זאת אומרת מגיל 11 עד איזה גיל?

<יאיר טלמון: בגילאים האלה הם עוד הגילאים שהיחידה לספורט הישגי עוסקת בהם.

מירב בן ארי: מאיזה גיל?

<יאיר טלמון: שוב, תלוי ענף.

<יאיר טלמון: בענף כמו טאיקוונדו הגיל יכול להיות 15, 16, אבל - - -

מירב בן ארי: אז ילד מגיל 11 עד 15, 16 יוצא לייצג את מדינת ישראל, הילדה במקרה הזה, זה על חשבונו?

יואל רזבוזוב: רגע, אבל נתחיל מזה - - - לא חייבים לצאת לחו"ל בגילאים האלה.

מירב בן ארי: זה שלא חייבים זה ברור, לא חייבים הרבה דברים, אבל היא רוצה והיא מוכשרת, אז למה לא?

<קריאה: מתחת גיל 18 הוא משלם מכיסו.

יואל רזבוזוב: גם בגיל 20 ומשהו.

יואל רזבוזוב: אני בגיל 28 שילמתי.

מירב בן ארי: הוא עדיין משלם.

<קריאה: בטח.

מירב בן ארי: אפילו לאולימפיאדה שהוא נסע הוא שילם.

יואל רזבוזוב: בגביע העולם האחרון שזכיתי, אני שילמתי, נסעתי על חשבוני.

מירב בן ארי: רגע, רגע, שניה.

מירב בן ארי: אבישג, היום, בת כמה את אמרת?

<אבישג סמברג: 15.

מירב בן ארי: ואת עדיין נוסעת?

<אבישג סמברג: כן.

מירב בן ארי: וזה עדיין על חשבונך?

<אבישג סמברג: כן.

<טל רונן פז: אם אנחנו רוצים להיות שווים לעולם, צריך להתאמן כמו בעולם ולהתחרות כמו בעולם ובגיל 11 צריך להתחיל לראות עולם בענפים האולימפיים של הגיל הצעיר.

<טל רונן פז: ולא על חשבון ההורים, כי גם ככה הם משלמים.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: זו נקודה מאוד כואבת.

מירב בן ארי: את רוצה עוד משהו להוסיף?

<אבישג סמברג: לא, תודה.

מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה גם.

מירב בן ארי: כל הכבוד לך, יישר כוח.

<אבישג סמברג: תודה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה על האיחור, אני פשוט לא הקשבתי למירב הבוקר.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נוהגים לעזור אחד לשני באמצעות הטוויטר כדי לדעת מהי הדרך הטובה ביותר להגיע לירושלים ולא הקשבתי לה, אז לכן איחרתי לדיון, אני מתנצלת.

איילת נחמיאס ורבין: בבוקר, כששמעתי את ההודעה של שחר פאר זלגה לי דמעה כי אני חושבת שהיא הייתה ספורטאית מדהימה ונחושה והביאה כבוד לכולנו.

איילת נחמיאס ורבין: חברת הכנסת מירב בן ארי, את ואני עוסקות בנושא של ספורט הישגי, בעצם מאז שנכנסנו לכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: זה גם נורא עוזר שיש לנו ספורטאי מקצוען בשורות שלנו, אבל מעבר לנושא המגדרי אנחנו רואות חשיבות מאוד מאוד גדולה לנושא של טיפוח ספורט מקצועני וצריך להודות על האמת, יכול להיות שאתם הזכרתם את זה, אז אני מתנצלת, האווירה במדינת ישראל היא לא לטובת טיפוח ספורט מקצועני.

איילת נחמיאס ורבין: צריך להגיד את האמת.

איילת נחמיאס ורבין: ספורט בכלל, אבל בוודאי ספורט מקצועני, עדיין נחשב כמותרות.

איילת נחמיאס ורבין: קצת כמו אמנות ותרבות.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת זה לא משהו שחייבים לעשות אותו ולטפח אותו כחלק מהתרבות.

איילת נחמיאס ורבין: וזה בעצם אמור להיות הפוך.

איילת נחמיאס ורבין: ספורט, ובוודאי ספורט הישגי, אמור להיות משהו שהמדינה צריכה לייצר בשבילו את המתקנים ואת החינוך והתרבות לספורט, הרבה יותר מוקדם.

איילת נחמיאס ורבין: הייתי בזמן האולימפיאדה השנה בלונדון.

איילת נחמיאס ורבין: כולם זוכרים ומי שיושב פה באולם יודע מה עשתה הנבחרת האנגלית באולימפיאדה השנה, הרי לא הייתה להם אולימפיאדה כזאת, אבל ממה זה התחיל?

איילת נחמיאס ורבין: זה התחיל משנים של הפסדים ואלו מדינות שמאוד מאוד גאות בעצמן.

איילת נחמיאס ורבין: היא כמובן מדינה הרבה יותר גדולה עם יכולות הרבה יותר גדולות, עם דאגות קצת יותר קטנות משלנו, אבל גם דאגות לא מבוטלות, אבל הם החליטו כתפיסת עולם וכמדיניות, ללכת ולבנות facilities מתאימים בבתי הספר, אפרופו כל השאלות שלך בנושא בתי הספר.

איילת נחמיאס ורבין: החינוך לספורט הוא כל כך בסיסי, שכבר משם, זה כבר כמעט טבעי לגמרי שזה מגיע בסופו של דבר לשני אחים שמתמודדים ביחד באולימפיאדה, זה לא נתפס כדבר הזוי ומוזר.

איילת נחמיאס ורבין: לכן, כל זמן שאנחנו נתעסק, סליחה, רבקה ואבישג, אתן מדהימות ומקסימות אבל נתעסק בספורטאיות היחידות והיחידים שמצליחים להגיע ומצליחים לשרוד את קפיצת המדרגה הזו, את המימון של ההורים, מצליחות להסתמך קצת על הרשות המקומית שמגלה נדיבות ומבינה שזה חשוב, אנחנו לא באמת נצליח לשנות פה כלום.

איילת נחמיאס ורבין: את ואני רואות מה עוברות נשים, סביב פרויקט "אתנה" למשל, בנושא כדורסל נשים, שאת ואני כל הזמן נלחמות על התקציב שלו, בואי, צריך להגיד את האמת, הנה, אני אומרת את זה מול המצלמות, מזלזלים בנו, לא מאמינים בנו.

איילת נחמיאס ורבין: את עכשיו לא יכולה לשחק, אבל יש משחק כדורעף שהסכמתי להשתתף בו באופן סמלי ביום האישה הבינלאומי, כי זה חשוב, אני גם משחקת בסדר, אבל זה חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: לכן בואי, צריך להגיד את האמת, אם לא תהיה עד כדי הצעת מחליטים של הממשלה, וזה לא דבר שיכול לקרות ביום אחד, הנה, הבוקר שמעתי את שלמה צורף אומר שספורטאית כמו שחר פאר אפילו בחמש שנים הקרובות הוא לא רואה, זה הרי דבר שדורש היערכות מאוד מאוד גדולה.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר, זה הוא אמר, אני מצטטת את אחד ממאמני הטניס.

איילת נחמיאס ורבין: אם לא תהיה הצעת מחליטים של הממשלה שאומרת שבעוד שתי אולימפיאדות, נניח, שלשם צריך פחות או יותר לכוון כי זה דבר שלוקח זמן, אם לא תהיה הצעת מחליטים כזו, אז אנחנו, את ואני, ככל שנוכל, תמיד נתמוך בספורט הישגי, תמיד נהיה פה על כל דיון, גם נשים וגם גברים, אבל אם לא יהיה משהו משמעותי שהממשלה מחליטה שזה עובד הפוך, שאנחנו עובדים בשביל הספורט ההישגי ולא הספורט ההישגי עובד בשבילנו כדי שנוכל לקפוץ על הפודיום ברגע שמישהו מנצח, שוב, כנגד כל הסיכויים, כנגד כל הסיכויים, של אפס תמיכה מהמשלה, באמת אני אומרת, אתם תהיו רגועים, אותנו תמיד תמצאו.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: ייאמר לזכות חברת הכנסת שהיא עוסקת ומעורבת בכל הנושאים של הספורט כאן בכנסת.

מירב בן ארי: זה חשוב לומר, אנחנו לא הרבה חברי כנסת.

איילת נחמיאס ורבין: לא.

מירב בן ארי: ואלה שעוסקים בזה חשוב לומר, גם יואל פה, אנחנו בכלל לא מזכירים כי הוא - - -

איילת נחמיאס ורבין: רוח גבית, כן.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את הצבא.

<קריאה: מירב, חסר פה בדיון הזה יו"ר איגוד אחד שידווח.

מירב בן ארי: אל תדאג, יש לי את הצבא ונציג של האיגודים.

<עופר בוסתן: מילה אחת לדברי חברת הכנסת.

<עופר בוסתן: נשמח מאוד שאתם, חברי הכנסת, תעלו את תקציב מינהל הספורט.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מסכימים.

<עופר בוסתן: זה בידכם.

איילת נחמיאס ורבין: זהו, שזה לא לגמרי בידינו.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יכול ללכת לחובבי הספורט מבין אלה שקיבלו כספים קואליציוניים.

מירב בן ארי: זה לא אנחנו.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא אנחנו, כן.

מירב בן ארי: בבקשה, גבירתי.

מירב בן ארי: לא נרשמת אז רק תגידי את שמך לפרוטוקול.

<מורן: שמי מורן, אני ראש מדור במיטב, הגוף שאחראי תחת אכ"א, אני אחראית על כל התהליך של האישור והליווי של הספורטאים בכלל.

<מורן: ברמת העיקרון, בתהליך המאוד מאוד גדול, אנחנו עובדים באופן שוטף, יומיומי, עם מינהל הספורט, יש ועדות לפני כל דיון, עוד משלב המלש"ב מאתרים - - -

מירב בן ארי: מהצו הראשון?

<מורן: בוודאי.

<מורן: לצורך העניין, מלש"בים וחיילים, מאושרים כספורטאים פעילים בהתאם לוועדה שאנחנו עושים בראשות הגורם המוסמך ומלווים אותם ונותנים להם את כל ההקלות הנדרשות בהתאם לפקודות, כדי שהם יוכלו להתאמן כמו שצריך, שיהיה להם מרחק מקסימלי של 60 ק"מ ממקום האימונים שלהם אל מול יחידת המגורים, בהתאם לכל הקריטריונים שיש, כדי לתת להם את כר הדשא הזה שהם יוכלו להתאמן כמו שצריך ולהוביל.

מירב בן ארי: כמה ספורטאים מצטיינים יש היום בצבא?

<מורן: יש כמעט 700.

איילת נחמיאס ורבין: יש איזשהו מדרג פנימי אצל ספורטאים?

<מורן: יש לנו פעילים.

מירב בן ארי: יש הבדל.

איילת נחמיאס ורבין: אבל ה-700 הם גם וגם?

מירב בן ארי: כן, כל הספורטאים המצטיינים שנמצאים בצה"ל.

איילת נחמיאס ורבין: זה הפעילים והמצטיינים.

<מורן: יש גם רקדנים מצטיינים, יש מוזיקאים.

<מורן: זה נתח שבהתאם, בהתאם למחזורי הגיוס, אנחנו מסתכלים על הכול

מירב בן ארי: הם מצליחים להחזיק בצבא?

מירב בן ארי: ניר דיבר כאן על העניין - - -

<מורן: כן, יש תנאים מקלים.

מירב בן ארי: לאותם חיילים וחיילות?

<מורן: כן.

<מורן: אם יש חייל שעכשיו העבירו לתורנויות או לדברים שהם ברמה הפרקטית של היומיום, דודו מכיר את זה, הוא מרים טלפון, אנחנו יודעים לטפל מול מפקדים.

<מורן: זה באמת עיסוק שהוא יומיומי, למשחקים, לאימונים, לכל מה שצריך.

<דודו מלכא: כדאי להוסיף איזשהו סיפור פיקנטי על החיילים.

<דודו מלכא: יושב פה נטע לביא, שאילולא האימא שלו הוא לא היה ספורטאי מצטיין.

<דודו מלכא: נטע, אחד השחקנים המובילים במכבי חיפה.

<דודו מלכא: אילולא אימא שלו, אני אומר את זה כאן, הוא לא היה מקבל ספורטאי מצטיין ואינני יודע מה היה קורה אתו.

מירב בן ארי: מה, אימא שלו היא סגנית הרמטכ"ל לענייני ספורט?

<דודו מלכא: אני אסביר.

<דודו מלכא: כיוון שהמכסה היא מאוד קטנה, ה-700 האלה זה מעט מאוד, הצורך הוא לפחות ל-1,000 ספורטאים, מתדפקים על דלתנו 300 ספורטאים שמקבלים תשובה שלילית וזה אומר שהקריירה שלהם נקטעת.

<דודו מלכא: אם יש כאן דאגה לאברכים, שהם 1,800, אז בואו נתקרב קצת אליהם.

מירב בן ארי: מי הגדיר שזה יהיה 700?

<דודו מלכא: בואו נאמר לזכות הצבא, לפני שנתיים הם העלו את המכסה מ-600 ל-700, אבל זה ממש מעט - - -

יואל רזבוזוב: איפה, איפה חסרים - - -

מירב בן ארי: אין לי זמן לזה, יואל, זו נקודה חשובה והוועדה יכולה לפנות לשר הביטחון, זה בדיוק התפקיד שלה, בשביל להגדיל.

מירב בן ארי: אתה אומר שלפני שנה זה גדל מ-600 ל-700.

<דודו מלכא: סליחה, זה גדל מ-630 ל-700.

<מורן: היה 570, 630 ועכשיו זה 700.

מירב בן ארי: בסדר, אנחנו נפנה לשר הביטחון, זה התפקיד של הוועדה.

מירב בן ארי: בבקשה, אדוני, כן.

<עמירם הלוי: עמירם הלוי, יושב ראש איגוד הכדורסל.

<עמירם הלוי: איגוד הכדורסל הוא האיגוד הגדול במדינה וההתייחסות שלנו לגילאים הצעירים, אנחנו עוסקים בעיקר בטיפוח האגודות והנבחרות הצעירות, כשהמאמצים הם בפריפריה.

<עמירם הלוי: הנקודה החשובה פה היא לפזר את הפעילות ברחבי המדינה, לאתר את המצטיינים ולאפשר להם מסגרות אימון במקומות שהם חיים בהם על מנת להגיע לכמות יותר גדולה.

<עמירם הלוי: אתן לכם דוגמה, באזור הנגב למשל, אתם יודעים יותר טוב ממני איזה אחוז יש שם ממדינת ישראל, לצערי, עשינו שם מבחני איתור לילדים לנבחרות עד גיל 15, לא הצלחנו למצוא שם שחקן אחד.

מירב בן ארי: למה?

<עמירם הלוי: כי אין שם מספיק כדורסל.

<עמירם הלוי: אין כמעט כדורסל, למשל.

<עמירם הלוי: אז נכון, באר שבע זה בירת כדורגל היום והתחיל שם קצת ג'ודו אבל - - - אנחנו היום מנסים לאגם משאבים עם כל החברים פה, משרד הפנים, הרשויות המקומיות, על מנת לקדם את העניין הזה.

<עמירם הלוי: בלי בתי ספר זה לא יילך.

מירב בן ארי: כן, את זה הבנו.

מירב בן ארי: זו נקודה קריטית.

מירב בן ארי: חסם גדול.

<עמירם הלוי: זו נקודה בירוקרטית קטנה להתגבר על זה.

<עמירם הלוי: אני מכיר את הבעיות, שיקולים מסחריים וכל הדברים האלה, אפשר וצריך למסד את זה ולעשות את זה הרבה יותר יעיל.

מירב בן ארי: תודה רבה, אנחנו נטפל בזה.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לתת לטל כהן, בבקשה.

מירב בן ארי: בוא, יש לך ממש דקה כי אנחנו בזמן מליאה.

מירב בן ארי: ביקשת ולא דיברנו בכלל על המגזר הדתי אז, בבקשה, אדוני.

מירב בן ארי: בדקה.

<טל כהן: שלום לכולם.

<טל כהן: אני מבין שהזמן שלי עוד יותר קצר אז אנסה להיות הכי ענייני.

<טל כהן: זה דיון מאוד חשוב ודיברו פה על הרבה מאוד נושאים.

<טל כהן: דיברו על - - -

מירב בן ארי: מהו התפקיד שלך?

<טל כהן: אני, יחד עם שותף, הקמנו לפני שלוש שנים את חברת "אפיק" במטרה לקדם ספורט במגזר הדתי.

<טל כהן: זה הגיע מתוך איזשהו חסך שהיה לנו כילדים ורצון לעשות איזשהו שינוי.

<טל כהן: קיימות אגודות, יש את "אליצור" ועוד כל מיני פרויקטים מסוימים, אבל התחושה היום במגזר הדתי, בעיקר כשאתה מגיע לגילאים המבוגרים יותר, זה שלא עשו את קפיצת המדרגה הזו.

<טל כהן: הראיה לכך, שוב, לא מתוך חלילה, אין פה גם הרבה כיפות או נשים עם - - - חוץ מחברת הוועדה.

<טל כהן: הייצוג בספורט היום במגזר הדתי הוא מאוד חלש עד כמעט לא קיים חוץ מכל מיני ממש כוכבים בודדים או כוכבות.

<עמירם הלוי: ישנן קבוצות של "אליצור".

<טל כהן: אני נגעתי ב"אליצור", אנחנו תיכף - - -

<ניר לוין: לכדורגל יש את "צו פיוס".

<עמירם הלוי: בכדורסל הן קרוב ל-20%, קבוצות "אליצור".

<טל כהן: "אליצור" בספורט המקצועי?

<עמירם הלוי: כן.

<עמירם הלוי: בכל הליגות.

<טל כהן: אבל כמה כיפות היום, סליחה שאני שוב פונה אל הגברים, אבל זה גם מתייחס לנשים, כמה כיפות היום רואים בליגות הבכירות בכדורסל, בכדורגל, טניסאים?

<טל כהן: לא רואים.

איילת נחמיאס ורבין: אני אצטט, ברשותך, את אורי אורבך, השבוע אנחנו מציינים שנתיים לפטירתו, אורי אורבך אמר "הטובים לתקשורת", בסוף אני אומרת בשיא הרצינות, יש פה גם תלות גדולה מאוד מאוד בחינוך, אבל גם ברמת המוטיבציה - - -

מירב בן ארי: האם אתה חושב שחלילה - - - כאילו זה נראה לי - - -

איילת נחמיאס ורבין: כאילו מונעים?

מירב בן ארי: כן, לא בוחרים לפי מגזר.

<טל כהן: אני לא באתי פה בהאשמה לאף אחד, אני רוצה לדבר - - -

מירב בן ארי: לא, אנחנו לא מאשימים, אני רק אומרת שמראש אף אחד לא מונע מאותו תלמיד חובש כיפה להצטרף לאיזשהו ענף ספורט.

<טל כהן: אז אני אסביר.

<אורי חרל"פ: יש בעיה בינלאומית - - -

מירב בן ארי: בגלל השבתות, כן.

<אורי חרל"פ: בדיוק.

<טל כהן: אני רוצה לדבר על נקודה אחת, על נושא העידוד.

<טל כהן: אין לי פה אצבע מאשימה לגבי נושאים שדיברו עליהם.

<טל כהן: היום, בסופו של דבר זה עניין של מודעות.

<טל כהן: יש רצון של התלמידים בגילאים הנמוכים יותר, יש רצון כן לעסוק בספורט וכן להתקדם, וכמו שאמרה חברת הכנסת, בנושא תקשורת, לדוגמה, שזה דבר שבשנים האחרונות בולט יותר ורואים שם יותר כיפות סרוגות, באמצעי התקשורת, אגב, גם בתרבות וכו', בספורט זה לא קרה, קפיצת המדרגה לא קרתה.

<טל כהן: ואם דיברו פה על "אליצור", "אליצור" עושה עבודה נהדרת וכו', אבל בסוף הבעיה היא במסגרות החינוכיות, שכשתלמיד היום הולך לישיבה תיכונית, שהמסגרת הלימודית היא שונה בשעות הלימוד שלה, או בת באולפנות, הם צריכים וצריכות לקבל החלטה מה עושים, אם להתקדם באופן מקצועי, ואני לא מדבר כרגע על דברים מסביב, אלא מבחינה, אם המסגרת עצמה מאפשרת, או לחתוך את זה.

<טל כהן: לפי דעתי יש פה מגזר שלם, נתח גדול מאוד מהציבור, שפשוט מתפספס.

<טל כהן: הוא לא מגיע בכלל לספורט ההישגי ולכל הדברים הללו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עופר, אנחנו בסיכום כי אנחנו על זמן מליאה וזה כבר אסור ליף אבל, בבקשה, שתי דקות סיכום.

<עופר בוסתן: נדמה לי שהדיון היה מדהים, הוא נותן תובנות שננסה ליישם אותן בוועדה האסטרטגית שאני מופקד עליה, למצוא פתרונות למגוון - - -

מירב בן ארי: אנחנו סומכים עליך.

<עופר בוסתן: הערה קטנה רק לגבי הדתיים, אנחנו במשרד מחזיקים יועץ חרדי לנושא דתיים.

<עופר בוסתן: כל פעולה שהגיעה מולנו לגבי המגזר החרדי אנחנו טיפלנו בה, אם זה בטאיקוונדו, בקורסים ספציפיים לחרדים לאימונים.

<עופר בוסתן: באלעד עשינו פרויקט של "עיר בריאה ופעילה".

<עופר בוסתן: זאת אומרת, לא יודע למי פנית, אבל כל גוף שפנה אלינו למינהל הספורט בנושא דתיים חרדים, אנחנו עוזרים להם.

<עופר בוסתן: יש לנו ליגות לנו בתי הכנסת, זאת אומרת, אנחנו כן פועלים - - -

<טל כהן: שזה בשלב חובבני, קצת יותר מאוחר.

<עופר בוסתן: לפי הפנייה, כשהייתה פנייה בטאיקוונדו למגזר החרדי הם קיבלו טיפול ממוקד.

<עופר בוסתן: זאת אומרת, אם אנחנו לא יודעים אנחנו לא יכולים לעזור.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני חייבת לסכם את הדיון כי המליאה כבר התחילה.

מירב בן ארי: ראשית, אני כמובן רוצה להודות לכולכם, לכל מי שהגיע.

מירב בן ארי: אני אתחיל בלהודות לספורטאים המצטיינים שהגיעו והספורטאיות, ברכות על ההישגים שלכם.

מירב בן ארי: תמשיכו על אף הקשיים.

מירב בן ארי: אני מודה לכל המשרדים, בעיקר כמובן למשרד התרבות והספורט ומשרד החינוך על המעורבות.

מירב בן ארי: עופר, איחלנו לך בהצלחה, אני בטוחה שאתה תמשיך להוביל את הנושא של הספורט.

מירב בן ארי: כמובן גם למשרד הביטחון, מכון וינגייט, שאני מלווה אותם גם הרבה זמן, הוועד האולימפי וכמובן הטוטו, שהרבה בזכותו אנחנו מצליחים לבנות את האולמות במדינת ישראל.

מירב בן ארי: אני רוצה גם להודות ל"אתנה".

מירב בן ארי: גם שם הייתי ואני גם מברכת אותך, מיכל, וגם את עמרית, על הפעילות החשובה, ואת כל הארגונים החברתיים וכמובן היזמיות החברתיות מכרמיאל שהוכיחו לנו שאפשר גם בדרך אחרת.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר רק כמה דברים.

מירב בן ארי: דבר ראשון, אנחנו נפנה לשר הביטחון כדי להגדיל את המכסה של חיילים מצטיינים.

מירב בן ארי: זה נראה לי דבר ברור ואנחנו צריכים לפעול.

מירב בן ארי: הוא כבר עלה, אין סיבה שזה לא יעלה, מה גם שמספר החיילים החיילות המצטיינים עולה.

מירב בן ארי: בנוסף, הפתיע אותי עניין של הגיל של ספורטאים.

מירב בן ארי: אנחנו נפנה לשרת הספורט בעניין הגיל הצעיר, כמו שאבישג הציגה כאן את העניין של הגיל הנמוך שלכן, שלפחות תהיה איזושהי מעורבות של המדינה בנושא הזה של היציאה לתחרויות בחו"ל.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות גם לךָ, לשניכם, עשיתם עבודה טובה פה, ניר ונטע - - -

<ניר לוין: הוא הפסיד אימון של הנבחרת הצעירה כדי להיות כאן.

מירב בן ארי: נטע, באת וזה חשוב שהגעת כי נתת לנו פרספקטיבה מתוך החיים שלך וההתמודדות שלך אפילו בנושא המגרשים.

מירב בן ארי: היה צריך להיות כאן נציג של השלטון המקומי והוא לא הגיע, לכן אנחנו נפנה ליו"ר השלטון המקומי, גם כדי לדעת לגבי תחזוקה של אותם מגרשים שכבר קיימים וכמובן מה האפשרויות של אותם חבר'ה שרוצים להתאמן ואין להם את האפשרות בתוך העיר.

מירב בן ארי: אני רוצה לשבח את התכנית שלכם, ה-2020 שעברה ל-2027, אבל עדיין, יש פה מאות אולמות ומגרשים שנבנים.

מירב בן ארי: צריך להמשיך עם זה.

מירב בן ארי: אני מאוד מאוד מקווה שהשלטון המקומי לא רק לוקח ובונה אלא גם שומר על המבנים, כי בסופו של דבר אנו לא רוצים שהם יהפכו לאנדרטה או לאיזה סתם מקום.

מירב בן ארי: לכן נפנה לרשות המקומית, שיסבירו לוועדה מה הם עושים, גם כדי לשמר אבל גם כדי לקדם את התכנית של המגרשים.

מירב בן ארי: אני רוצה גם להודות לוועד האולימפי.

מירב בן ארי: כמובן שאני הייתי מתחילה את זה מגיל צעיר יותר, אבל לפחות מהגיל שאת נמצאת בו וזה שאתה מכיר את הספורטאית שנמצאת לידך, זה כבר אומר שיש חיבור והוא חיבור חשוב.

מירב בן ארי: עם "אתנה" וגיא, שהוא כבר יצא, אנחנו נשב ביחד כדי להכניס את "אתנה" כמו שצריך לתוך בתי הספר.

מירב בן ארי: בנוסף, אנחנו נפנה לשר החינוך גם בנושא של חמ"ד, שזה מה שאתה ציינת, הנושא של הממלכתי דתי.

מירב בן ארי: גם זה שהגעת למרות שדיברת שתי דקות, זה גם חשוב, אבל אנחנו נפנה גם לשר החינוך כדי להכניס את האיגודים המקצועיים לתוך בתי הספר.

מירב בן ארי: אין סיבה שבעיר אחת מסוימת זה יעבוד ובעיר אחרת לא.

מירב בן ארי: כן להכניס אותם לפחות בהנחיות מסוימות של ראש הרשות.

<שלמה סביה: אל תפלילו את העיר שזה עובד בה.

מירב בן ארי: חלילה, להיפך, אם זה עובד כל כך טוב אז למה שזה לא יעבוד בערים אחרות?

מירב בן ארי: אנחנו נפנה ואני אישית גם אנהל שיחה היום עם ראש מינהל חברה ונוער, שהוא גם חבר טוב שלי, דני רוזנר, על איך כן אפשר להכניס את האיגודים לתוך בתי הספר.

מירב בן ארי: אני מודה לכולכם, אני מקווה שלא שכחתי אף אחד, על זה שהגעתם.

מירב בן ארי: הוועדה הייתה מאוד חשובה, העליתם כאן דברים מהותיים שיועברו הלאה למשרדים הממשלתיים.

מירב בן ארי: אני כמובן קוראת לשרת התרבות והספורט להגדיל את התקציב.

מירב בן ארי: אני מודה לכם, תמשיכו להצליח לקדם את הספורט בישראל, גם איילת, והישיבה נעולה, תודה רבה.