ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 363, 2017-02-14 10:00

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת החינוך התרבות והספורט של הכנסת, ה- 14 בפברואר 2017 י"ח בשבט תשע"ז.

יעקב מרגי: נושא הדיון: מערכת החינוך כמקום מפגש בין השונים בחברה הישראלית, כנסת צעירה, לציון יום הולדת לכנסת.

יעקב מרגי: כותרת מאד ארוכה ומורכבת.

יעקב מרגי: קודם כל מזל טוב לכנסת, מזל טוב לעם ישראל.

יעקב מרגי: ט"ו בשבט הוא גם ראש השנה לאילנות אבל זה גם יום חדש של כנסת ישראל.

יעקב מרגי: ביום שלישי הסמוך אליו אנחנו, כמדי שנה, מציינים את יום ההולדת של הכנסת באירועים שונים.

יעקב מרגי: השנה נבחרה הכותרת כנסת צעירה ולא לחינם רואים לימיני את ראשיד הייב, שהוא חבר מועצת תלמידים והנוער הארצית והוא ינהל ביחד אתי, אנחנו נהיה יו"רים משותפים לדיון הזה ואני אתן לו אפילו קצת יותר לאתגר אתכם.

יעקב מרגי: אומר מספר מילות פתיחה ומיד אתן גם לראשיד לומר את דברו.

יעקב מרגי: אתם רואים משמאלי מספר מקומות שמורים, יכבד אותנו יושב ראש הפרלמנט הבריטי, במהלך הדיון, יחד עם יושב ראש הכנסת והשגרירים של שתי המדינות.

יעקב מרגי: אנחנו נקדם אותם בברכה באמצע הדיון, נספר להם מה אנחנו עושים כאן איך אנחנו דנים ובמה אנחנו עוסקים.

יעקב מרגי: שילמדו מאתנו קצת, יש הרבה מה ללמוד מאתנו.

יעקב מרגי: זו חוויה, במיוחד כשאני רואה תלמידים ותלמידות נמצאים אתנו, טועמים אתנו את החוויה הדמוקרטית, זה חלק משיעור האזרחות שלהם.

יעקב מרגי: זה דבר חשוב.

יעקב מרגי: הפער, כפי שאני אומר כמעט בכל דיון, הפער בין איך שהכנסת מצטיירת בחוץ לבין מה שקורה באמת בשעות היממה, לאו דווקא במליאה, הפער הוא עצום.

יעקב מרגי: כאן, במסגרת התהליכים בשולחנות הוועדות בכל הכנסת, מלבנים נושאים, מעלים נושאים ואם אתם חושבים שמדברים ואין אוזן קשבת, אז אני רוצה לתקן לכם את הרושם הזה.

יעקב מרגי: אנחנו קיימנו בין וועדות הכנסת, בקדנציה הנוכחית, כ-363 דיונים של ועדת החינוך.

יעקב מרגי: אין דיון שיוצא בלי סיכום לשרי הממשלה ולמשרדי הממשלה הנוגעים בדבר, לבעלי תפקידים ולעתים קרובות יש התייחסויות.

יעקב מרגי: הם מקדמים נושאים והם ערים לדרישות ולנושאים שעולים בוועדות ולכן זו הזדמנות שלכם כחבר'ה צעירים, כדור הבא של מדינת ישראל, כמעצבי המדיניות של הדור הבא.

יעקב מרגי: את חלקכם נראה אתכם בהנהגת המדינה בעתיד הקרוב ובעתיד הרחוק, כל אחד לפי השאיפות שלו, בצמתים חשובים בחברה הישראלית וחשוב שתדעו שניתן לשנות, שאפשר לשנות ויש לכם אפשרת להשפיע על מה שקורה כאן בבית.

יעקב מרגי: אתמול נאם חבר הכנסת דב חנין שנמצא לימיני בעקבת חקיקת חוק, איה כורם, זה חוק שבא מהשטח, מאמנית מוסיקאית שנלחמה לשנות מצב מאד בעייתי במערכת היחסים של האמרגן והאומן והנה, אחרי מספר שנות מאבק, הצלחנו לחוקק את החוק הזה בוועדה הנוכחית, ביוזמתו של חבר הכנסת דב חנין עוד מהקדנציה הקודמת וזה לא נולד במוחו הקודח של חבר כנסת, זה היה רצון כנה ועז של אזרחית ישראלית, ששאפה לשנות מצב והצליחה.

יעקב מרגי: אני אישית יש לי כמה דוגמאות.

יעקב מרגי: אחד החוקים הראשונים שלי בכנסת חוקק בעקבות יום כנסת "פרלמנטר צעיר", שנצמד אלי תלמיד תיכון במהלך יום חקיקה, יום עבודה בכנסת, כשבסופו של היום אמרתי לו: איזה חוק היית רוצה שנחוקק והוא המליץ לי לחוקק חוק לפיו מנהל בית ספר, לאחר שבחר את ספר הלימוד לכיתה מסוימת במקצוע מסוים, הוא לא יוכל להחליף אותו במשך חמש שנים.

יעקב מרגי: באותה המגמה באותו שנתון אותו ספר נשאר לחמש שנים.

יעקב מרגי: זו יוזמה, חוק חברתי, יוזמה של תלמיד שנצמד אלי, לחבר כנסת, במהלך יום "פרלמנטר צעיר".

יעקב מרגי: היום אנחנו מארחים את ראשיד הייב יחד עם התלמידים שאתנו ואני אתן לו, לאחר שאתייחס לכותרת ואומר, שאין מקום טוב יותר לכך ממערכת החינוך, שבה באמת יש מפגש בין שונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: השאיפה שלנו היא שמערכת החינוך תוביל, תוביל בנקודה הזו של מפגש בין שונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: גם אם בתי הספר מאפיינים לעתים, רוב בתי הספר מכילים את כלל חלקי האוכלוסיות, פרט למגזרים שונים שמסגרות החינוך - - - או שבחרו בצורה כזו אבל גם, זה לא מונע יוזמות של בתי ספר, מתוך הצורך של בתי הספר, שמנהלי בתי הספר, המחנכים, יזמו מפגשים.

יעקב מרגי: יש שוני בתוך בית הספר, יש שוני מחוץ לבית הספר ומערכת החינוך חייבת להיות מקום טוב, מקום ידידותי, מקום אוהד, שיקיים מפגשים כאלה, מפגשים בין שונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: אנחנו חברה רב תרבותית וזה צורך קיומי-חברתי ממדרגה ראשונה.

יעקב מרגי: ראשיד, בבקשה.

<ראשיד פדחי הייב: שלום ובוקר טוב לכולם, זה כבוד רב בשבילי להיות היום ליד יושב ראש ועדת חינוך תרבות וספורט, חבר הכנסת יעקב מרגי.

<ראשיד פדחי הייב: שמי ראשיד פדחי הייב, בן שבע עשרה, באתי מטובה-זנגרייה, זה בצפון, ליד קריית שמונה.

<ראשיד פדחי הייב: אני נציג ארצי של המועצה לתלמידים ונוער מחוז צפון.

<ראשיד פדחי הייב: לפני שאגיד על ההזדמנות שהייתה לנו לבחור את הנושא של הוועדה, אני רוצה להגיד תודה.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה לאימא שלי אסמהאן ולאבא פדחי, הם עכשיו רואים את השידור החי ואולי הם מחייכים ואימא כמו תמיד נותנת הערות.

<ראשיד פדחי הייב: בחרתם את הנושא של מערכת החינוך כמקום של מפגש בין אוכלוסיות שונות בחברה הישראלית, כי כולנו יודעים שהיום יש הרבה תרבויות בחברה הישראלית.

<ראשיד פדחי הייב: אני לא מדבר על ערבי, יהודי, בדואי ודרוזי, אלא אני מדבר על כך שגם בתוך היהודים וגם בתוך הדרוזים וגם בתוך הבדואים יש מגוון של תרבויות שונות ומגוון של כפרים ומגוון של קבוצות.

<ראשיד פדחי הייב: בסופו של דבר אנחנו מדינה אחת.

<ראשיד פדחי הייב: אם קרה משהו טוב אז זה טוב לכולם ואם קרה משהו רע אז זה רע לכולם.

<ראשיד פדחי הייב: אני רוצה לשאול אתכם שאלה, אם יענו כן אז הם יהיו מעטים, מי מכם שינה את דעתו על בן אדם אחר לאחר שדיבר אתו?

יעקב מרגי: ניתן זכות קדימה למי שיושב סביב השולחן ובאותה הזדמנות, מי שהרימו ידיים יכולים להצטרף במקומות הפנויים.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: הציגי את עצמך, מאיפה את?

<דקל דוד: קוראים לי דקל דוד, אני גרה במושב תנובות ואני במחוז מרכז.

יעקב מרגי: איפה זה תנובות?

<דקל דוד: במועצה אזורית לב השרון.

<דקל דוד: וכן, בטח שהשתנה.

<דקל דוד: אתה לא מכיר את הבן אדם, אתה שופט אותו לפי רושם ראשוני ואחרי שאתה מכיר אותו אתה רואה דברים שונים, לא מה שחשבת.

<הודיה טל: אני הודיה טל מקרית שמונה.

<הודיה טל: זו לא פעם ראשונה שלי בוועדה הזו ויוצא לי להגיד כמה דברים די דומים.

<הודיה טל: דווקא המפגש שלנו בתוך המועצות, במחוז הצפון בכלל, שכולל בתוכו את כלל התרבויות והמגזרים, אפילו עלאווים, האוכלוסייה הכי קטנה שיש במחוז צפון, המפגש הזה, השיח המשותף, נסיעות משותפות, עבודה על דברים שמשנים לבני נוער כי הם בני נוער, לא כי אני ככה ולא כי אני ככה ולא כי אני מישהו אחר.

<הודיה טל: העבודה הזו ביחד מבטלת סטיגמות, יוצרת מקום לשיח משותף, אני יכולה להגיד שבפעם שפגשתי את ראשיד אז לא הייתי כל כך בטוחה לדַבֶּר והיה לי מוזר ועכשיו אנחנו עובדים ביחד 24/7 במועצה המחוזית של הצפון.

<הודיה טל: זה תענוג גדול ודווקא המועצות והחינוך הבלתי פורמאלי הם המקום למפגשים הכי פעילים שיש.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה.

<ראשיד פדחי הייב: היום אנחנו, כבני נוער והרבה תושבים, אנחנו לא מכירים אחד את השני.

<ראשיד פדחי הייב: אנחנו נמצאים בתוך חברה שבה אנחנו סגורים, מן הבית לעבודה, מבית הספר לבית ואף אחד לא מכיר את השני.

<ראשיד פדחי הייב: אף אחד מאתנו לא ילך היום סתם להכיר.

<ראשיד פדחי הייב: אני רוצה לנסוע לתל אביב ולהכיר את החברה שם, אני לא הולך מעצמי.

<ראשיד פדחי הייב: מערכת החינוך היא המקום היחיד שמאפשר את זה.

<ראשיד פדחי הייב: הייתה פגישה בין התלמידים ואמרתי לאבא שלי: תשמע, היום אנחנו פגשנו נוער צ'רקסי, למשל, הצ'רקסים מדהימים ולא כמו שאומרים עליהם בתקשורת ואמר המנהל שבפעם הבאה יש מפגש של הורים.

<ראשיד פדחי הייב: אבא שלי בא והיו שם חברים ואחד הזמין את השני לארוחה ואז השכנים ראו שיש פה שינוי והם הכירו את האנשים האחרים ואז המעגל הזה מתחיל להתפתח קצת.

<ראשיד פדחי הייב: אני מבקש ממוחמד, נציג ארצי של מועצת התלמידים והנוער מחוז צפון.

<מוחמד האני: שלום, שמי מוחמד ואני תלמיד כיתה ח' בבית ספר "סנט מיכאל" שנמצא ביפו תל אביב.

<מוחמד האני: נבחרתי להיות טוען בוועדת החינוך ואני רוצה להביע את דעתי בנושא מערכת החינוך כמקום מפגש בין האוכלוסיות.

<מוחמד האני: אתחיל בזה שאני ממש בעד.

<מוחמד האני: מערכת החינוך הינה מקרבת בין האוכלוסיות והתרבויות השונות במדינה ומעודדת אותנו להכיר המון צדדים בתרבויות ובאוכלוסיות השונות.

<מוחמד האני: משם נוכל לקבל ידע על הרבה דברים חדשים באוכלוסיות השונות שלא הכרנו קודם.

<מוחמד האני: לפי דעתי זה ממש מקרב ומגבש אותנו כמדינה.

<מוחמד האני: כמו כן זה יוביל להרבה דברים טובים וישנה את דרך החשיבה שלנו.

<מוחמד האני: אני חושב שמפגשים אלה יכולים לתרום לשלום ולשלווה בינינו, כתושבים במדינה אחת.

<מוחמד האני: למשל, בבית הספר שלנו מקיימים פגישות עם בתי ספר אחרים שזה קודם כל מוביל לאחדות.

<מוחמד האני: מפגשים אלה גם מפתחים סקרנות אצל רוב התלמידים וזה מה שעוזר להם להתאחד ולשכוח את השוני שביניהם.

<מוחמד האני: זה גם מאד מרחיב את דעתם של התלמידים על האוכלוסיות והתרבויות השונות במדינת ישראל.

<מוחמד האני: אני מאחל ומקווה שכולנו נהיה יד אחת מגובשת.

<מוחמד האני: הרי רק כך נוכל לשנות הרבה דברים אצל כולנו.

<מוחמד האני: תודה.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה למוחמד, נציג ארצי של מועצת התלמידים והנוער מחוז תל אביב.

<ראשיד פדחי הייב: אני מבקש מחבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: קודם כל, ברוכות וברוכים הבאים לכנסת.

דב חנין: זה עבורנו יום חג והחג הזה גדול במיוחד כשרואים את כל הנערים והנערות הצעירים והצעירות שמצטרפים אלינו בדיונים היום.

דב חנין: דיבר יושב ראש ועדת החינוך על הוועדה הזו ואני רוצה לומר לכם שהועדה הזו במובנים רבים היא דוגמה למה שהכנסת יכולה וצריכה להיות.

דב חנין: ועדת החינוך של הכנסת עוסקת בהמון נושאים שהם בחלקם נושאים מאד רגישים ומעוררי ויכוח בכנסת.

דב חנין: גם כאן בכנסת יש ויכוח וגם פה בוועדה יש ויכוח ולפעמים הוויכוח הזה הוא מאד מאוד נוקב.

דב חנין: חבר הכנסת מרגי, יושב ראש הוועדה, שייך לקואליציה, שייך למפלגת ש"ס, אני שייך לאופוזיציה, אני איש "הרשימה המשותפת", אני באופוזיציה שהיא מאד חדה לממשלה בהרבה נושאים ואנחנו מתווכחים.

דב חנין: יש המון נושאים שאנחנו לא מסכימים עליהם אבל יש גם נושאים שאנחנו מסכימים ומשתפים פעולה בהם.

דב חנין: גם זה אחד הדברים היפים שקורים בכנסת ושצריך להכיר אותו וללמוד אותו.

דב חנין: אחד הדברים הטובים הוא שגם כשיש לנו ויכוח בוועדת החינוך הוויכוח נעשה בצורה שהוא לא מתדרדר והופך להיות למריבה.

דב חנין: ויכוח הוא דבר טוב, ויכוח הוא דרך לחדד עמדות, לחדד שאלות, להציב סימני שאלה אבל כאשר הוויכוח הופך למריבה הוא מאבד את הטעם והנזק הרבה יותר גדול מאשר התועלת.

דב חנין: לכן, הכלל שאנחנו מנסים ליישם בוועדה הזאת הוא אכן להתווכח ולפעמים אפילו להתווכח בחדות אבל לא להפוך אף פעם את הוויכוח למריבה.

דב חנין: הנושא של הדיון היום בוועדת החינוך הוא לדעתי אחד הנושאים הכי חשובים.

דב חנין: יש משהו מאד אופטימי באמירות שלכם, נציגים של בתי ספר ותלמידים, שמספרים, מתוך מה ששמענו, מתוך הניסיון האישי שלכם, עד כמה המפגשים שאתם מקיימים כבני נוער תורמים לכם ושאתם משוכנעים שהם יכולים לתרום לחברה.

דב חנין: אנחנו חיים בחברה לא פשוטה.

דב חנין: יש בחברה שלנו יהודים, ערבים, יש בחברה דתיים וחילוניים, יש בחברה הרבה שינויים והבדלים על בסיס עדתי, מוצא וכדומה ואנחנו צריכים להבין שהשוני הזה שקיים בחברה שלנו הוא לא איום על החברה אלא הוא פוטנציאל מאד גדול.

דב חנין: השוני שקיים בחברה הוא מקור של עושר, מקור של התפתחות, מקור של התרגשות, מקור של היכרות עם עוד דברים בחיים שלנו.

דב חנין: אני מאד שמח על הדברים האופטימיים שאתם אמרתם ואני מאד הייתי רוצה שהטון האופטימי הזה יהיה הטון המרכזי בדיון שלנו.

דב חנין: אני חייב לומר לכם, כיוון שאנחנו בכל זאת בוועדה של הכנסת ואנחנו עוסקים לא רק במה שהושג אלא הרבה פעמים אנחנו מתעסקים במה שלא הושג, שהמרחק בין המקום שבו אנחנו צריכים להיות בנושא הזה של המפגשים, לבין המקום שבו אנחנו נמצאים בפועל, גדול מדי.

דב חנין: אתם מייצגים את הדברים היפים שיש במערכת החינוך, את המקומות שבהם כן יש מפגשים ואני מכיר המון המון מקומות שבהם המפגשים האלה לא מתקיימים, שבהם תלמיד יהודי יכול לסיים המון שנים במערכת החינוך בלי להיפגש בצורה משמעותית עם תלמיד ערבי, או תלמידה ערביה שיכולה לסיים את כל מערכת החינוך בלי שתהיה לה הזדמנות למפגש משמעותי עם תלמידים יהודים.

דב חנין: הדבר הזה עדיין מאד מאוד רווח.

דב חנין: יש במערכת החינוך חלקים שלמים שבהם המפגשים האלה כמעט לא מתקיימים וכשאני אומר מפגשים הכוונה שלי אינה רק למפגש חד פעמי שבו יושבים ביחד ונהנים אחד מחברתו של השני, אלא למפגשים משמעותיים שבהם מכירים גם את הקשיים, את הבעיות, את ההבדלים.

דב חנין: שומעים גם את הכעסים, את התסכולים ולומדים להכיר את האדם האחר ואת החברה האחרת שחיה יחד אתנו.

דב חנין: מולנו נמצאות נציגות משרד החינוך ואני מנצל את ההזדמנות לפנות אליכן מהדיון הזה.

דב חנין: לשים את הנושא הזה במרכז תכנית העבודה של משרד החינוך.

דב חנין: אני מכיר לא מעט מנהלי בתי ספר שאומרים: אנחנו רוצים אבל אצלנו באזור לא מוצאים.

דב חנין: יש גם את זה.

דב חנין: יש נכונות במערכת החינוך בדרג של המנהלים ושל המורים לקדם את הדברים האלה, כי מבינים שזה טוב ותורם, זה תורם לתלמידים, תורם לילדים, תורם לחברה.

דב חנין: משרד החינוך חייב להיות בנושא הזה הרבה הרבה יותר אקטיבי ולשים את הנושא הזה בראש סדר העדיפויות.

דב חנין: תודה רבה.

<ראשיד פדחי הייב: יש משל להראות ואם רצית שבני נוער יתעניינו אז תן להם משהו לעשות ואל תדבר הרבה, אז אני רוצה לבקש מכולכם להחזיק את היד כך, כמה שאפשר בכוח, יד אחת.

<ראשיד פדחי הייב: עכשיו תחזיקו את היד ותנסו להגיע לאותו מצב של כוח אבל בלי האצבע הקטנה.

<ראשיד פדחי הייב: אף אחד מכם לא יכול להחזיק את היד באותו הכוח בלי האצבע הקטנה.

<ראשיד פדחי הייב: האצבע הקטנה הזו, הקטנה, יש לה הכי הרבה כוח מכל אצבעות היד.

<ראשיד פדחי הייב: תדמיינו שכל אצבעות היד הן אותו אורך ואותו הדבר, איזה קושי בחיים היה לנו.

<ראשיד פדחי הייב: היום אנחנו, בחברה הישראלית, יש לנו את מגוון התרבויות הזה וזה כוח עבורנו.

<ראשיד פדחי הייב: זה כמו היד, זה נותן לנו להוביל.

<ראשיד פדחי הייב: זה נותן לנו לבנות.

<ראשיד פדחי הייב: כל אחד יש לו את המאפיינים שלו, כל אחד יש לו את הסימנים הטובים שלו ואנחנו מגיעים הלאה.

<ראשיד פדחי הייב: יד אחת שיש לה כל האצבעות היא אותו דבר כמו מדינת ישראל.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת חנין או חבר הכנסת יוסוף?

חנין זועבי: יוסוף.

<ראשיד פדחי הייב: חבר הכנסת יוסוף ג'בארין, בבקשה.

יוסף ג'בארין: למה אתה לא עושה לנו את התרגילים הללו?

יעקב מרגי: תשמע, אין בית מדרש בלי החידוש, כל יום אתה לומד משהו בחיים.

יעקב מרגי: הנה, למדנו, יש הרבה דוגמאות למה שהוא אומר אבל מכף היד שלך, הדבר הכי מחובר אליך, אתה יכול ללמוד דבר חשוב.

יעקב מרגי: כל הכבוד, ראשיד.

יוסף ג'בארין: תודה, ראשיד.

יוסף ג'בארין: סבאח אל ח'ייר, בוקר טוב.

יוסף ג'בארין: אנחנו תמיד שמחים שהדור הצעיר, הדור הבא, שותף לדיונים כאן.

יוסף ג'בארין: גם בוועדת החינוך, כפי שאמר חברי דב חנין, אתם מקבלים רושם אולי קצת שונה מן הדברים שאתם רואים בטלוויזיה, אני מניח שאתם אולי מחכים לצעקות ולצרחות אבל נראה לי שזה לא יגיע.

יוסף ג'בארין: בוועדת החינוך בדרך כלל זה לא כך.

יעקב מרגי: אם כי יש יוצאים מן הכלל אבל בדרך כלל זה בסדר.

יוסף ג'בארין: האמת, אני רוצה להגיד לכם שאני הייתי רוצה לראות תפקיד יותר אקטיבי של מערכת החינוך בקירוב הלבבות בין השונות שקיימת בתוך החברה בישראל.

יוסף ג'בארין: אני מתייחס בעיקר לשונות הלאומית-תרבותית-לשונית בין ערבים ליהודים אבל מערכת החינוך לא עושה די גם לגבי השונות בתוך החברה היהודית, ממלכתי, ממלכתי דתי וחרדי.

יוסף ג'בארין: אני רואה גם שהמפמ"רית לאזרחות נמצאת אתנו, נכון?

<אלירז קראוס: אני מנהלת אגף חברה ורוח.

יוסף ג'בארין: הנושא של האזרחות הוא אחד הנושאים שתמיד עולים כאן בוועדה הזו ותמיד שומעים מאתנו, כחברי הוועדה, שאנחנו חושבים שיש צורך בשינוי מהותי בלימודי האזרחות, כך שהם יקדמו ויטפחו את הערכים של כבוד הדדי ושוויון וזכויות אדם, ברמה של התכנים אנחנו חושבים, שעד היום זה לא מקבל ביטוי ראוי יחסית למתח שקיים בחברה.

יוסף ג'בארין: בנוסף, מעבר לתכנים, אני חושב שהמערכת צריכה לעשות יותר ואני רוצה לקוות שיו"ר הוועדה, גם היו"ר הקבוע וגם היו"ר הזמני, ראשיד, מסכימים עם הצורך.

יוסף ג'בארין: הייתי אומר שני דברים.

יוסף ג'בארין: אחד, אני חושב שחינוך משותף, דו לשוני או דו לאומי של צעירים יהודים וערבים, צריך להתקיים כזרם בתוך משרד החינוך ולכל ילד צריכה להיות הזכות לבחור בבית ספר ערבי או בבית ספר יהודי או בבית ספר מעורב, דו לשוני או דו לאומי.

יוסף ג'בארין: צר לי שמשרד החינוך, אחרי שבעים שנה, עד היום אינו מקבל את העמדה הזו ואינו מטפח בתי ספר כאלה.

יוסף ג'בארין: יש לנו רק חמישה בתי ספר אבל כולם בתי ספר פרטיים של עמותת "יד ביד".

יוסף ג'בארין: האם אתם מכירים את בתי הספר הללו?

<הודיה טל: יש במחוז צפון אחד ואני יודעת על התחום החברתי - - -

יוסף ג'בארין: כן, יש בית ספר "הגליל" בצפון, יש את ג'סר עלוואדה בכפר קרע, יש בירושלים אחד, כמובן נווה שלום – וואחת אל סלאם ואולי עוד בית ספר אחד.

יוסף ג'בארין: זה לא משקף את הצורך האמתי שקיים במישור הזה בתוך החברה, הצורך שקיים להתמודד עם השונות הקיימת.

יוסף ג'בארין: אם לא מקיימים דברים כאלה אז לפחות, הציפייה שלי וזה אגב, מה שקורה במדינות אחרות בעולם, שתהיה תכנית ממוסדת של מפגשים, ברמה של מפגשים שבועיים, של כל בתי הספר, של בתי הספר הערביים והיהודים, בתי הספר מזרמי החינוך בתוך החברה היהודית, חרדים עם ערבים וממלכתי עם תלמידים ערבים.

יוסף ג'בארין: המפגשים הללו הם הכרח וצריך לפעול שהוא ייושם בתוך מערכת החינוך.

יוסף ג'בארין: לסיכום, אני מדבר על שתי רמות של התמודדות עם השונות, רמות שלא מתקיימות.

יוסף ג'בארין: האחת, הרמה של תכני מערכת החינוך והשנייה הרמה של המעורבות הפיזית של התלמידים במערכת.

יוסף ג'בארין: המציאות כיום היא שהתלמידים נפגשים אחד עם השני רק במוסדות להשכלה גבוהה וגם שם, קווי ההפרדה שקיימים במערכת הם כבר כל כך חזקים שמשעתקים אותם לתוך מוסדות ההשכלה הגבוהה.

יוסף ג'בארין: התקווה שלנו היא שנשמע את הקול שלכם ואולי זה יביא לתחילתו של שינוי.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: מיד כשמדברים על מפגש ראשוני בחברה הישראלית, זה קודם כל נתפס כיהודי-ערבי וטוב שכך וצריך כך אבל יש עוד.

יעקב מרגי: החברה הישראלית מורכבת, כפי שאמרתי, היא חברה רב תרבותית ויש בה, במפגש בין שונים, עולים וְותיקים, עדיין, אחרי שבעים שנה, מדברים על עדות בישראל ואתם, התלמידים, אתם חשים בכל כיתה את מה שאני הולך לדבר עליו.

יעקב מרגי: מבחינתי, מפגש בין שונים בחברה הישראלית הוא גם בין חזקים לחלשים.

יעקב מרגי: משרד החינוך, באמצעות המרכז להערכה ומדידה הגיע לאחרונה כאן לוועדה ונתן לנו תמונת מצב של הפערים בחינוך בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: אני מבקש לקדם בברכה את יושב ראש הפרלמנט של בריטניה, ידידתנו הגדולה באירופה, מר ג'ון סיימון ברקו, בביקורו בישראל ובוועדת החינוך התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: שגריר בריטניה בישראל מר דייוויד קוורי ושגריר ישראל בבריטניה, מר מרק רגב.

יעקב מרגי: היום אנחנו מציינים, אדוני, יושב ראש הפרלמנט, אנחנו היום מציינים את יום הולדתה ה-68 של כנסת ישראל ובמסגרת יום זה אנחנו מארחים את מועצת התלמידים והנוער הארצית, במסגרת כנסת צעירה.

יעקב מרגי: הדיון מתמקד בנושא שכותרתו מערכת החינוך כמפגש בין שונים ובאופייה של החברה הישראלית כחברה רב תרבותית.

יעקב מרגי: הדיון מתבקש ואני חושב שמי שבחר את הנושא עשה נכון.

יעקב מרגי: הנושא חשוב.

יעקב מרגי: זה דיון שמתקיים במהלך כל השנה ולאו דווקא ביום זה.

יעקב מרגי: מנהל את הדיון יחד אתי היום נציג מחוז הצפון של ארגון הנוער הארצי, ראשיד הייב.

<ג'ון ברקו: (אומר דברים באנגלית, להלן התרגום החופשי) תודה רבה לכם, אדוני היו"ר, חברים ועמיתים.

<ג'ון ברקו: אני נמצא כאן בסטטוס של קולט יותר מאשר משדר, באתי על מנת לשמוע את הנאמר בישיבת הוועדה וכפי שהבנתי, יש לי את הזכות להיות נוכח בישיבה שבה לוקחים חלק חברי הכנסת הצעירה ואני רוצה לברך ולהביע את הערכתי הכנה על כך.

<ג'ון ברקו: מעבר לכך, אני רוצה להוסיף ולהדגיש שאני מזדהה עם הפרלמנטרים הצעירים פה בישראל, מאחר שאצלנו בבריטניה, אני מקפיד בכל שנה ואני עושה זאת משנת 2009 כיו"ר הפרלמנט הבריטי, לשבת בראש ישיבות הפרלמנט הצעיר הבריטי שמתקיימות בבית הנבחרים, בכל שנה מאז 2009 אני מקפיד לקחת חלק ולדבר הן בישיבות הפרלמנט הצעיר והן בכל כינוסי הנוער שנערכים בכל מקום בבריטניה.

<ג'ון ברקו: כך שתמיד בלוח הזמנים שלי רשומות לי שתי "הופעות" שאני נותן במהלך השנה.

<ג'ון ברקו: זה נעשה כחלק ממערכת היחסים המתמשכת שלי עם הפרלמנט הצעיר הבריטי, היות ואני מאמין שהצעירים האלה הם עתיד הפוליטיקה שלנו ובעצם העתיד הבטוח של המדינה שלנו.

<ג'ון ברקו: תודה רבה ובהצלחה.

יעקב מרגי: מותר למחוא כפים.

יעקב מרגי: נמצא אתנו חבר הכנסת חיליק בר, שהוא גם סגן יושב ראש הכנסת וגם יושב ראש משותף של אגודת הידידות ישראל בריטניה.

יעקב מרגי: בבקשה, חיליק, כמה מלים.

יחיאל חיליק בר: אפשר להמשיך.

יעקב מרגי: ראשיד, בבקשה.

<ראשיד פדחי הייב: (אומר דברים באנגלית, להלן התרגום החופשי) ברצוני לקדם בברכה את יושב ראש בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי, מר ג'ון ברקוו.

<ראשיד פדחי הייב: אנו שמחים לארח אותך בישיבת ועדת החינוך התרבות והספורט של הכנסת, ביום מיוחד זה שבו ניתנת לנוער הישראלי, להביע את דעתו ולהשמיע את קולו בכנסת ישראל.

<ראשיד פדחי הייב: שמי הוא ראשי פדחי הייב ואני בא מהישוב טובה זנגרייה שבצפון הארץ.

<ראשיד פדחי הייב: הנושא שאנו דנים בו היום הוא, מערכת החינוך כנקודת מפגש למגזרים השונים בחברה הישראלית.

<ראשיד פדחי הייב: כידוע, מר גון ברקוו, החברה הישראלית מורכבת מאוכלוסיות רבות שבאות מתרבויות שונות ומערכת החינוך הוא מקום טוב לבניית קשרי ידידות, ללמוד ולהבין אחד את השני.

<ראשיד פדחי הייב: זו הסיבה שאנחנו כאן היום, לחקור ולגלות דרכים כיצד אנו יכולים לבנות עתיד משותף טוב יותר, עבור כל המגזרים והאולוסיות בישראל.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, תציגו לנו את מה שנעשה בסוגיה הזו של מפגש בין מגזרים שונים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: הציגי את עצמך.

<אלירז קראוס: שמי אלירז קראוס ואני מנהלת את אגף חברה ורוח במשרד החינוך.

<אלירז קראוס: בתוך האגף שלנו נמצא תחום הדעת אזרחות וגם המטה לחינוך אזרחי.

<אלירז קראוס: קודם כל, מזל טוב לכנסת וזה רק סמלי שאנחנו בראש השנה לאילנות, הטבע והאדמה, אנחנו גדלים וצורכים אותם כולנו יחד.

<אלירז קראוס: כאן אנחנו עוסקים בנושא הזה של שונות בין אנשים בחברה.

<אלירז קראוס: שונות היא אתגר וחברי הכנסת התייחסו לזה גם מן ההיבט הזה בדברים שלהם והיא גם הרבה המשרד מפעיל וכן שם על סדר היום בתכנית האסטרטגית שלו את הנושא של חיזוק סבלנות ומניעת גזענות לחיים משותפים.

<אלירז קראוס: התכנית פועלת על כמה צירים מרכזיים.

<אלירז קראוס: קודם כל, הנושא של שפה כגשר בין תרבויות.

<אלירז קראוס: מופעלת תכנית חדשה שנקראת "עברית על הרצף – קשר בין תרבויות" שמיועדת להוראת עברית בחינוך הערבי, בכל שלבי הגיל, על מנת לתת בסיס יותר טוב לשפה משותפת ומפגש, גם בכלכלה ובחברה וגם בתרבות, בין האנשים השונים בתוך החברה.

<אלירז קראוס: כבר כמה שנים פועלת תכנית במחוז צפון ודיברה פה נציגות הכנסת הצעירה, על מחוז צפון כמחוז שמכיל את כל השונויות, את כל העושר התרבותי שיש לנו בתוך החברה.

<אלירז קראוס: נכתבה תכנית לימודים לכיתות ה', ו' שעוסקת בנושא של ערבית מדוברת והיכרות עם התרבות של החברה הערבית.

<אלירז קראוס: זה בנוסף ללימודי ערבית בכיתות ז', ח', בחינוך היהודי בחטיבות הביניים.

<אלירז קראוס: זו תשתית.

<אלירז קראוס: ראשון וראשית כל אנחנו מקווים שהיא תיתן מענה ותקדם את הכי פשוט לשפה משותפת.

<אלירז קראוס: הציר השני הוא מפגשים בין אוכלוסיות.

<אלירז קראוס: אני אתייחס לכ-600 בתי ספר ושותפתי ממינהל חברה ונוער לעוד כ-600 בתי ספר, שמקיימים ברמות שונות פעילות של הפגשה, אם כבתי ספר תאומים שמפעילים מפגשים או פעילות ממתמשכת על למידה משותפת או פעילות חברתית משותפת בנושאים סביבתיים.

<אלירז קראוס: בחינוך היסודי אני הייתי נוכחת כמה פעמים בהופעות של מקהלות תלמידים בחינוך היסודי, משותפות, שרות גם בעברית וגם בערבית ולשמוע מקהלה כזו היא תקוה לעתיד משותף בחברה.

<אלירז קראוס: יש גם תכניות שפועלות בערים מעורבות, עיריית ירושלים – 25 בתי ספר מכל זרמי החינוך, גם ירושלים היא מעבדה שיכולה להיות אתגר ויכולה להיות הזדמנות, כמו שכולנו יודעים את זה.

<אלירז קראוס: זה פועל על בסיס המודל האירי, שגם שם פעם היו צריכים להתמודד עם קונפליקטים בתוך החברה.

<אלירז קראוס: בשלב הזה זה בין המנהלים ויתרחב לחדרי המורים ובסופו של דבר פעילויות משותפות כפי שיבחרו, צמדים או שלשות של מנהלים.

<אלירז קראוס: תכניות דומות אני לא אפרט כאן כדי להשאיר מקום גם לשותפות הפועלות ברמלה ובלוד.

<אלירז קראוס: יש פלטפורמות דיגיטליות ללמידה משותפת של תחומי דעת.

<אלירז קראוס: זה התחיל מלהיכנס אל כמאה בתי ספר השנה.

<אלירז קראוס: המפגשים הם בין אוכלוסיות, גם בחינוך הבלתי פורמאלי ותיכף תתייחס לזה שותפתי, וגם בתוך פעולות של למידה משותפת כמו מטלות ביצוע משותפות שניתן לעשות בתוך תעודת הבגרות במקצוע האזרחות.

<אלירז קראוס: הציר הנוסף שאנחנו פועלים בו הוא הרבה מאד עבודה עם צוותים חינוכיים, על הגישה שלהם ועל היכולות שלהם לנהל שיח בתוך הכיתות שלהם, בין שונים בבית הספר ובמפגשים עם אוכלוסיות שונות.

<אלירז קראוס: בעניין הזה תרחיב נציגת שפ"י, שהוא השירות הפסיכולוגי הייעוצי.

<אלירז קראוס: אפשר לעבור לחינוך הלא פורמאלי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיד אתן לך, נשמע חבר כנסת, בבקשה.

<ראשיד פדחי הייב: חבר הכנסת עודד פורר.

יעקב מרגי: עודד פורר, בבקשה.

עודד פורר: תודה רבה.

עודד פורר: ראשית, בעברית, אני אברך אותךָ.

עודד פורר: אני מאד שמחתי לשמוע אותך מדבר.

עודד פורר: קצת חבל שהנציגים מבריטניה לא שמעו את המשל שלך על היד.

עודד פורר: בהחלט שווה שתיתן אותו אחר כך.

עודד פורר: נהניתי לשמוע את האנגלית שלך.

עודד פורר: (אומר דברים באגלית, להלן התרגום החופשי) ברצוני קודם לקדם בברכה את האורחים שלנו, ברוכים הבאים לישראל ולוועדת החינוך של הכנסת.

עודד פורר: הדיון היום נוגע להבדלים הקיימים בחברה הישראלית ולדעתי זה נושא חשוב ומיוחד.

עודד פורר: לפני מספר שבועות פגשתי את ראש עיריית לוד, אשר אמר לי שבבתי הספר בעירו לומדים תלמידים שהגיעו מ- 128 מדינות ברחבי העולם.

עודד פורר: לדבריו, יש שם תלמידים דוברי ערבית, דוברי אנגלית, תלמידים שהגיעו מאתיופיה ומדרום אמריקה ומעוד מדינות מרחבי העולם.

עודד פורר: זה דבר שניתן לראות בישראל.

עודד פורר: יכול להיות שאתה תראה זאת כבעיה או חולשה שאיתה אנו צריכים להתמודד, אבל אתה יכול גם לראות זאת כטרנד ולדעתי אחד הדברים שיכולים להראות את ישראל כמדינת סטארט-אפ, זו העובדה שהחברה הישראלית מורכבת ממגוון רחב של אנשים שבאו מתרבויות שונות ומגוונות ובסופו של יום אנו למדים ויודעים כיצד לחיות ביחד.

עודד פורר: זו ההזדמנות הגדולה שלנו, כפי שאתה רואה, יש לנו כאן סטודנטים, ערבים ויהודים שבאו מרחבי העולם.

עודד פורר: לא רק העולם המערבי אלא גם העולם הערבי.

עודד פורר: יש לנו אזרחי ישראל דוברי ערבית, דוברי אנגלית, דוברי צרפתית ועוד, מה שעושה את מדינת ישראל כמדינת סטארט-אפ בעולם המערבי.

עודד פורר: אנו יכולים לראות את הקונפליקט הקיים אצלנו בחברה, לא רק כבעייה אלא גם כהזדמנות.

עודד פורר: נציג הכנסת הצעירה, אמר כאן מילים כדורבנות, נהניתי לשמוע את דבריו ואני בטוח שכך גם אתה.

עודד פורר: (ממשיך בשפה העברית) אני גם רוצה לברך את כל מי שנמצא פה.

עודד פורר: כמי שכיהן כמנכ"ל משרד העלייה והקליטה, אני רואה את היכולת מצד אחד לייצר מן השונות הזו משהו מיוחד, שזה מה שמיוחד בחברה הישראלית ודווקא פה צריך להיזהר מהסגרגציה ומן ההפרדה.

עודד פורר: אני אומר את זה למערכת החינוך בהקשר הזה.

עודד פורר: עשינו עבודה מאד חשובה בנושא של קליטת עולי אתיופיה ויוצאי אתיופיה והחלטת הממשלה שקיבלה לקדש את השילוב לעומת הבידול, היא אבן דרך חשובה ואני מצפה לראות אותה גם בכל התכניות במשרד החינוך.

עודד פורר: תודה.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב ראש, אנחנו נאלץ לעבור לוועדה אחרת.

יעקב מרגי: הכבוד הוא לנו, תודה רבה שהבאתם.

יחיאל חיליק בר: הרבה תודה על האירוח החם, תודה, אדוני.

<ג'ון ברקו: בהצלחה לכם, מאחל לכם כל טוב.

<ג'ון ברקו: תודה רבה.

יעקב מרגי: הדיון ממשיך.

<ראשיד פדחי הייב: עכשיו נרצה לשמוע את נציגת מועצת התלמידים והנוער ממחוז מרכז, דקל דוד, בבקשה.

<דקל דוד: המכובדים חברי הכנסת, יעקב מרגי יושב ראש הוועדה, יהודית גידלי מנהלת הוועדה, הוועדה ומוזמניה בוקר טוב.

<דקל דוד: אני דקל דוד, מכיתה י"א, בת שבע עשרה, ממושב תנובות שבמועצה אזורית לב השרון ולומדת באולפנת אמנה בכפר סבא.

<דקל דוד: אני רוצה להעלות בפניכם נושא חשוב, שאני חושבת שצריך להמשיך לפעול למענו והוא שילוב ילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך הבלתי פורמאלי.

<דקל דוד: צריך לפתוח את בני הנוער, גם בחינוך הפורמאלי וגם בחינוך הבלתי פורמאלי, לילדים עם צרכים מיוחדים, לנהוג בסבלנות כלפי אותם ילדים, בשוויון ועזרה הדדית.

<דקל דוד: לפי תוצאות משוב החונכים של תנועות הנוער לילדים עם ובלי צרכים מיוחדים, "כנפיים של קרמבו" משנת 2014, בשאלה האם חל בכלל שינוי, כ-80% מהתגובות עוסקות בעלייה של הביטחון העצמי, בדימוי העצמי, ביכולת החברתית ובתחושת המסוגלות העצמית.

<דקל דוד: כ-60% מהתגובות עוסקות בעלייה של יכולת אמפתית, הכלה וקבלת השונה.

<דקל דוד: אחוז קטן מהתגובות עסק בפיתוח קשרי ניהול עצמי ויכולת טובה יותר להבין את העולם והמציאות מסביב.

<דקל דוד: אנו צריכים לעודד בני נוער לצאת ולהתנדב בתנועות הנוער המשתפות ילדים עם צרכים מיוחדים, שבטי יובל של תנועת בני עקיבא, כנפים של קרמבו ומדריך צמי"ד של תנועת הצופים.

<דקל דוד: להיות כמו בני הנוער שענו על הסקר, לעזור ולקדם את בני הנוער עם צרכים מיוחדים ואת עצמנו בתור בני אדם.

<דקל דוד: בלב השרון, המועצה שאני גרה בה, הנוער הוא חלק בלתי נפרד מפעילות המועצה ואחרי שראינו שיש ילדים שאין להם אפשרות להשתלב בתנועות הנוער האלו, הוקם סניף "כנפיים של קרמבו".

<דקל דוד: הסניף מונה מאה פעילים, מתוכם עשרים חניכים וכל השאר חונכים וצוות.

<דקל דוד: המדריכים יודעים כי חוויית ההדרכה, גם בשבטי יובל, גם בכנפים של קרמבו וגם מדריך צמי"ד, שינתה את חייהם באופן אישי.

<דקל דוד: "בהתחלה פוחדים ויש הרבה חששות" מסבירה עדי מדריכת שבט יובל, "בכל זאת, זאת לא הדרכה רגילה.

<דקל דוד: לפעמים אנחנו באים בשבתות בלי כוח לכלום והחניכים פשוט עושים שמחה בלב, משהו שאי אפשר להסביר.

<דקל דוד: זה פשוט ממלא".

<דקל דוד: אנו צריכים, כבני הנוער, לצאת מהבועה שלנו ומזירת הנוחות שלנו, להכיר אנשים שונים מאתנו, לתת מעצמנו ולקבל הרבה יותר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בכניסתה של המשלחת של בריטניה, הייתי באמצע דבריי לגבי הפערים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: כשאנחנו מדברים על מפגש בין שונים בחברה, דקל, נגעת בקטע הזה וזה הכיוון שאליו רציתי ללכת, בתוך מערכת החינוך יש את החברה הישראלית.

יעקב מרגי: בדוחות שהוצגו לנו בוועדה, רק כדי שנבין את המציאות הקשה שבה נמצאת החברה הישראלית, ראינו שבין 5%-10% נמצאים בדוחות ההערכה בפסגה, עם חלק ממדינות העולם הטובות, המובילות, אבל חלק לא מבוטל של החברה הישראלית ובמיוחד האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה החרדית, נמצא בתחתית ההערכה והמדידה.

יעקב מרגי: רוב החברה הישראלית נמצאת מלמטה עד לאותם 5% או 10% למעלה.

יעקב מרגי: החובה שלנו, האתגר של מערכת החינוך, האתגר של כוחות ההוראה ואפילו האתגר של התלמידים, הוא ביחד להביא את כולם, כמה שיותר לדחוף אותם כלפי מעלה.

יעקב מרגי: זה אתגר, זה מדבר גם על המפגש בין שונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: צריך לאפשר, צריך לתת הזדמנות שווה לכל ילד בכל אחת מהתחנות במערכת החינוך, בכניסה מגן הילדים לחינוך היסודי, במעבר לחטיבת הביניים, במעבר לחטיבה העליונה, אפילו במעבר לשרות הצבאי ולאקדמיה, צריך לאפשר ולתת הזדמנות שווה לכל תלמיד.

יעקב מרגי: האתגר של מערכת החינוך הוא לדחוף את התלמידים האלה כלפי מעלה כי אותם 5%, 10% אמנם מערכת החינוך ודאי צריכה להעצים אותם, לא להביא אותם למטה או לאמצע אלא למצות את הפוטנציאל שלהם אבל הם היו מגיעים לאותה תוצאה גם, להערכתי, חלקם הגדול היה מגיע לאותה תוצאה, גם אם מערכת החינוך לא הייתה נותנת להם את תשומת הלב המיוחדת.

יעקב מרגי: חובה עלינו, בדיון כזה, גם להתייחס לסוגיות האלו וטוב שהזכרת את זה, דקל, את אותן האוכלוסיות עם הצרכים המיוחדים בתוך מערכת החינוך.

יעקב מרגי: חלקם משולבים בתוך הכיתות במערכת החינוך הרגילה וחלקם במסגרות ייחודיות וייעודיות.

יעקב מרגי: החינוך בלתי פורמאלי, ארגוני הנוער ותנועות הנוער, הם החלק המשלים של מערכת החינוך במפגשים ובאינטראקציה הזו.

יעקב מרגי: בבקשה, ראשיד.

יעקב מרגי: אתה רוצה לתת למישהו?

<ראשיד פדחי הייב: לא עכשיו.

יעקב מרגי: בבקשה, משרד החינוך.

<שושי שפיגל: שלום לכולם, בוקר טוב.

<שושי שפיגל: שמי שושי שפיגל ואני מפקחת ארצית במינהל חברה ונוער, בחינוך הממלכתי דתי ואחראית על נושא של מפגשים.

<שושי שפיגל: קודם כל, אני רוצה להתחבר לאופטימיות של בני הנוער היום שהביעו רצון ומשאלה ותקווה גדולה לעתיד הישראלי.

<שושי שפיגל: העיסוק בעבר במדינת ישראל הוא חשוב ומשמעותי וביחד עם זאת, כל הזמן אנחנו צריכים לחשוב ביחד, כולנו, הצעירים והבוגרים, על העתיד המשותף.

<שושי שפיגל: אני רוצה להציג בפניכם נתונים שמספרים על פריצת דרך ממש שקורית בימים אלה בתוך משרד החינוך, ששווה להכיר ולדעת, גם בהיבט של צמצום פערים שדיבר עליו יושב ראש הוועדה וגם בהיבט של החינוך הפורמאלי החברתי ערכי בתוך המערכת, שנותן מענים לנושא של מפגשים בחברה הישראלית.

<שושי שפיגל: יצאנו בכמה מתווים של יוזמות מאד חשובות בתוך המערכת החינוכית.

<שושי שפיגל: קודם כל, בתוך בתי הספר, להעלאת המודעות, כחלק משעת המחנך בבית הספר.

<שושי שפיגל: אנחנו גם מציינים ימי לוח בתוך מערכת החינוך, שנותנים תהודה מאד מאוד רצינית לנושא הזה, אם זה יום הסבלנות ואם זה יום האחדות ויום הזיכרון ליצחק רבין, שנותנים הזדמנות מאד גדולה להפגיש בין שונים ולעורר שיח בתוך החברה הישראלית.

<שושי שפיגל: אנחנו מנהלים מפגשים ארוכי טווח, אנחנו בזמן האחרון הבנו ממחקרים של מדידה והערכה שמפגש חד פעמי הוא משמח והוא טוב אבל, בעצם, אנחנו רוצים תכניות שהן קצת יותר אינטנסיביות.

<שושי שפיגל: גם צוותי החינוך, המנהלים, גם עושים כייף עם התלמידים, גם נפגשים, גם מדברים על זהות אבל גם לומדים ביחד, זו תכנית שלש שנים של מפגשים.

<שושי שפיגל: תכנית מאד מאוד אינטנסיבית.

<שושי שפיגל: יש לנו דרך לקיים מפגשים במינהל חברה ונוער, יש לנו שנים עשר ארגונים שאנחנו מעודדים אותם ותומכים בהם.

<שושי שפיגל: ארגונים כמו "אג'י'ק", כמו "בית הגפן", כמו מרכז "מעשה" כמו "גשר", ארגונים שלקחו על עצמם גם את השיח הזה של מפגשים ראשונים.

<שושי שפיגל: יש שם פרופסיה שלמה ואנחנו מעודדים אותם, כי המשימה הזאת היא משימת הדור, להפגיש בין שונים.

<שושי שפיגל: יש לנו הרבה מיזמים, גם בתוך מועצות התלמידים והנוער ברמה הארצית.

<שושי שפיגל: מועצת התלמידים והנוער, אני מזכירה לכם את "שבוע אהבת חינם" שיזמתם אֲתם בחופש הגדול, במסגרת תכנית "קיץ אחר".

<שושי שפיגל: חשוב לנו שבמה

<שושי שפיגל: לך חופשת הקיץ גם ייפגשו בין שונים ובמסגרת תכנית "קיץ אחר" התקצוב ברשויות נותן תקציב לנושא הזה של מפגשים בין שונים, אחר הצהרים, אל תוך הלילה, לעודד כמה שיותר את בני הנוער להיפגש ולעורר שיח משותף.

<שושי שפיגל: מיזמים משותפים של "שגרירים ברשת" - - -

יעקב מרגי: תודה.

<שושי שפיגל: משלחת של "זרעים של שלום" שבימים אלה מתארגנת ורק משהו אחד לגבי הנושא של מתן מענים, גם תכנית "אתגרים" וגם תכנית "הדרך החדשה", הן תכניות פורצות דרך בשילוב של אוכלוסיות.

<שושי שפיגל: אנחנו נראה בעזרת השם את התוצאות אני מקווה שבטווח הלא רחוק נראה את השינוי הגדול שיחול בתוך המערכת של כולנו.

<שושי שפיגל: אני שמחה ואופטימית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש עוד מישהו שרוצה לדבר?

יעקב מרגי: משרד החינוך קודם, בבקשה.

<יעל בריל: שמי יעל בריל, אני ממונה על תחום כישורי חיים.

<יעל בריל: משתתפת בהתרגשות של המפגש המיוחד הזה.

<יעל בריל: זו תקווה גדולה.

<ראשיד פדחי הייב: תודה.

<יעל בריל: אני רוצה להדגיש שבכל המפגשים האלה שאנחנו מדברים עליהם ואנחנו מדברים על פתיחות מאד רחבה של מגוון השונויות, אתה ציינת את זה, גם חברתיות, גם הרב תרבותיות אבל גם בתוך החברה היהודית.

<יעל בריל: גם מגדרית, גם זהות פנימית, בכל הסוגיות הקיימות אנחנו שואפים לאפשר הרבה הרבה פתיחות והרבה שיח משמעותי.

<יעל בריל: בכל המפגשים שצוינו, בכל הפורומים, גם בתוך כיתה, גם בתוך בית ספר וגם בין בתי ספר, אנחנו מובילים הכשרת מורים שמדייקת מאד את השיח משמעותי שאנחנו רוצים שם.

<יעל בריל: אנחנו רוצים לדבר, באמת לדבר לא להימנע מלדבר על דברים.

<יעל בריל: הדרך שלנו והתפיסה שלנו אומרות שמותר ואפשרי, המטרה שלנו היא להכיר ולהכיר לעומק.

<יעל בריל: לכן הפתיחה שלך, ראשיד, הייתה כל כך רלבנטית ואנחנו באמת רוצים להכיר.

<יעל בריל: אנחנו רוצים לבוא ולהתעניין ולהסתקרן וככל שאנחנו יותר משוחחים ומדברים, אנחנו מגלים כמה שאנחנו דומים, למרות שלא ידענו כמה שאנחנו דומים.

<יעל בריל: אנחנו מגלים את הדמיון ותוך כדי השיח שהוא שיח, אני מדברת על תהליך חינוכי שאנחנו מכשירים לקראתו את צוותי החינוך כדי שיכשירו את התלמידים, השיח הזה מאפשר לגלות עד כמה בתוך השונות יש הרבה דמיון.

<יעל בריל: אנחנו לא רוצים לשנות את הזולת, אנחנו רוצים לקבל אותו, להיות אמפטיים, ממקום של קבלה, של הבנה, של לאפשר לכל אחד לשמור על מי שהוא ומה שהוא וכתוצאה מהשיח הזה אנחנו מגלים את הקירבה ואת האפשרות להיות ביחד.

יעקב מרגי: תודה.

<ראשיד פדחי הייב: חבר הכנסת אמיר אוחנה.

אמיר אוחנה: קודם איתן והאמת היא שאני רוצה יותר לשמוע ואולי אחר כך להעיר.

אמיר אוחנה: תודה.

יעקב מרגי: איתן, בבקשה.

איתן ברושי: בוקר טוב אדוני היושב ראש, יושב ראש עמית וכל השותפים.

איתן ברושי: אני רואה שגם אתם כבר למדתם שאפשר לעבור מחדר לחדר.

איתן ברושי: בקיצור אומר שהשאלה שנשאלת בעיניי היא מהי דמותו של הבוגר של החינוך בישראל ובוודאי שזה דיון רחב.

איתן ברושי: אם צריך לשפוט לפי דברי יושב ראש הכנסת הבוקר, יש לו טענה גדולה לכנסת ה-20 ועל התנהלותה, והייתי אומר שהוא אפילו מציין שפל מסויים בהתנהלות הכנסת.

איתן ברושי: גם אוחנה וגם אני חברים חדשים בכנסת, אני לא רוצה לקיים את הדיון עם היושב ראש אבל אני לוקח את הדברים שלו ברצינות ואני שואל את מערכת החינוך.

איתן ברושי: אני גם בעד אופטימיות וגם בעד עשייה והייתי ראש רשות ועסקתי בזה, ובכל זאת, אני חושב שהשאלה המרכזית היא מהי דמותו של הבוגר.

איתן ברושי: יש פה נציגות של ועדי הורים ואנחנו מדברים גם על שלטון מקומי וגם על שלטון מרכזי.

איתן ברושי: מערכת החינוך בישראל בנויה על לפחות שתי הרגליים של שלטון מקומי ושלטון מרכזי.

איתן ברושי: יש מחלוקת על התוצאות ויש ויכוח על השאלה האם המשאבים מחולקים נכון ויש ספקות אם אנחנו מגיעים למקסימום שאפשר להגיע אליו ולא רק לפי הדוחות שמתפרסמים.

איתן ברושי: אני רוצה להגיד פה נקודה, אנשים צעירים.

איתן ברושי: אני חושב שאחד המבחנים הוא כמה מתוך בוגרי מערכת החינוך משרתים בצה"ל.

איתן ברושי: חלק מהיכולת לדבר אחד עם השני וחלק מהיכולת להיות כאן עם אחד הוא זה שאמרנו: צבא העם.

איתן ברושי: עכשיו אנחנו צבא חצי העם.

איתן ברושי: חצי לא משרת.

איתן ברושי: לכן לפי דעתי המבחן של בוגרי מערכת החינוך הוא היציאה לשנת שרות והנכונות ללכת לשנה נוספת של שרות למען החברה, כולל מכינות וכולל דברים נוספים, אני לא יכול להאריך.

איתן ברושי: שרות לאומי שמאפשר למי שלא רוצה או לא יכול, שרות חלופי, שהמדינה מכירה בו, כולל בהטבות.

איתן ברושי: השרות המלא בצה"ל בפרט והשרות המשמעותי בכלל עם היכולת לקחת אחריות.

איתן ברושי: תראו, הייתי באחד הדיונים, דיברו על בחירה.

איתן ברושי: בגיל שמונה פלוס מינוס, או שבע עשרה כבר, יש שני מבחנים, עם כל הכבוד לזה שבר מצווה הוא מעבר מילדות לבגרות, כנראה שהבגרות עכשיו, אומרים המומחים, היא מתאחרת.

איתן ברושי: הבגרות האמתית אינה מבחן הבגרות שצריך לעשות אותו אלא שתי נקודות שהן המעבר מילדות לבגרות.

איתן ברושי: האחת, החובה והזכות לשרת והחובה והזכות לבחור ולהיבחר.

איתן ברושי: כלומר, אומרים לך: תקבע מה יהיה פה וגם תהיה מוכן להגן על זה עד כדי מסירות נפש.

איתן ברושי: אתה הולך לבחור בקלפי את ראש העיר ואת ראש המועצה, פעם בחמש שנים אם לא מדיחים אותו קודם ואתה הולך לבחירות כלליות לכנסת, פעם בארבע שנים אם לא קודם, לצערנו זה קורה גם קודם אבל אתה, פעם ראשונה אומרים לך: אתה יכול לקבוע מה יהיה פה, מה תהיה המדיניות של השלטון המקומי, כולל עדיפות לחינוך ואיך תתנהל המדינה, לפי אלו עקרונות.

איתן ברושי: אתם רואים שראש המשלה יצא לארצות הברית ודווקא אלה שלא בממשלה מחזקים אותו יותר מאלה שבתוכה אבל זה דיון אחר.

איתן ברושי: בסופו של דבר, המעבר מילדות לבגרות, הוא כשאני יכול לבחור ולהיבחר לא רק למועצת הנוער ואני חייב, רשאי, בעיניי, כמי שהיה, כמו אמיר וגם היושב ראש, רשאי וחייב לשרת.

איתן ברושי: אני מסוגל לקבוע מה יקרה פה ולהגן על זה.

איתן ברושי: אני אומר לכם שהשרות הזה למען המדינה כשנת שירות, שרות לאומי או שרות צבאי, הוא יכול ליצור את השפה המשותפת.

איתן ברושי: גבירתי ממשרד החינוך, אם צריך לשפוט את המאמץ שלכם על פי מה שקורה אצל ההורים שלהם, אז התוצאות לא כל כך מעודדות.

איתן ברושי: כלומר, הקיטוב בחברה הישראלית יותר קשה ממה שמשתמע מן האנרגיות במפגשים שבין הקבוצות שונות בחברה הישראלית.

איתן ברושי: לסיכום.

איתן ברושי: אחד, רק אם נקדם את מי שיותר קשה לו התוצאות תהיינה יותר טובות.

איתן ברושי: למדתי את זה כשהייתי ראש רשות, הגענו להישגים מדהימים בבגרות בעיקר בגלל שטיפלנו במי שקשה לו.

איתן ברושי: אלה שחזקים חלקם יכולים לבד.

איתן ברושי: התוצאה הסופית היא הטיפול בזה והדבר השני, לשים כיעד את השרות למען המדינה.

איתן ברושי: מי שעובר את כור ההיתוך הזה הוא אזרח אחר.

יעקב מרגי: תודה.

<ראשיד פדחי הייב: לפני שאני אזמין את הנציג של ארגון ההורים אני רוצה להתייחס לדברים של חבר הכנסת איתן.

<ראשיד פדחי הייב: דמות בוגר מערכת החינוך היא הדמות שאיתה הוא יוצא לעולם, כשהוא חושב שהכול כמו בחברה שהוא היה בה, שכולם מתייחסים אליו אותו הדבר, השפה שלנו היא השפה הרשמית ופתאום הוא מקבל כף, פתאום הדברים לא נראים כך בכלל.

<ראשיד פדחי הייב: פתאום הוא הולך לציבור ורואה: הי, יש פה אנשים שהם לא כמוני.

<ראשיד פדחי הייב: אולי אנחנו נצליח לעשות שינוי במערכת החינוך שנפגוש את האחרים לפני כן ולא להגיע למצב הזה שהוא מקבל כף.

יעקב מרגי: זו השאיפה.

יעקב מרגי: תודה.

<ראשיד פדחי הייב: בבקשה, נציג ארגון ההורים.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, פורום ועדי ההורים היישוביים.

<זאב גולדבלט: לא פעם הציגו את צה"ל ככור היתוך של העם, אז היום צריכים לראות את מערכת החינוך ככור ההיתוך של אזרחי ישראל וככור ההיתוך האולטימטיבי.

<זאב גולדבלט: מערכת החינוך מהווה בעצם את הבסיס שעליו נבנים ועליו מתחנכים את אזרחי המדינה לעתיד לבוא.

<זאב גולדבלט: לכן בעצם צריכים לראות את מערכת החינוך כגורם שיקבע את עתיד המדינה ולכן גם צריכים לשפר את איכות החינוך.

<זאב גולדבלט: דוגמה להֱיות החינוך גורם משתף של כל אזרחי המדינה אפשר למצוא למשל, בעיצוב של אותו גוף שאני כרגע מייצג כאן, פורום ועדי ההורים, שבו ניתן למצוא, בדומה למועצת התלמידים הארצית, נציגות מן המגזר היהודי החילוני והדתי, המגזר הערבי והדרוזי, עשירים מכפר שמריהו ומישובים עשירים אחרים וכלה בישובים כמו ג'סר א זרקא, או ירוחם.

<זאב גולדבלט: בקיצור, אפשר למצוא את כל המגזרים מכל הגוונים של עם ישראל.

<זאב גולדבלט: כמובן גברים ונשים, כמעט בצורה שוויונית בתוך הפורום ואני מניח, לפי החזות שכאן מאחורי, אני מניח שזה די דומה גם במועצת התלמידים הארצית.

<זאב גולדבלט: גם ייצוג של החינוך המיוחד שהזכרת קודם.

<קריאה: העולים החדשים?

<זאב גולדבלט: עולים חדשים, קשה לראות אותם כי כדי להיבחר בתוך בית הספר צריכים לרצות להיבחר וזה לא אופייני לרוב העולים החדשים.

<זאב גולדבלט: הם רוצים קודם להתאקלם.

<קריאה: צריך לייצג אותם.

יעקב מרגי: בסדר.

<זאב גולדבלט: נמשיך הלאה.

<זאב גולדבלט: אנחנו סבורים שמערכת החינוך חייבת להיות הרבה יותר ממקום מפגש כפי שהכותרת של הדיון קבעה, אלא להפוך את כל האזרחים במדינה, לא לזהים אלא למקבלים אחד את השני כשווי זכויות.

<זאב גולדבלט: לא תאומים סיאמים אלא להכיל.

<זאב גולדבלט: אנחנו כולנו שותפים לאותה מדינה וכולנו צריכים לתרום לאותה מדינה.

<זאב גולדבלט: את זה אפשר לעשות רק על ידי שוויון הזדמנויות בחינוך ושוויון הזדמנויות בחינוך הוא אתגר, גם שלנו כאזרחים אבל גם שלכם כמערכת חינוך.

<זאב גולדבלט: חבל שחבר הכנסת ברושי יצא.

<זאב גולדבלט: כמי ששירת בצבא, אני מניח שכמו שלושתכם ביחד מבחינת פרק הזמן ואתה יודע מה, גם מבחינת הדרגות אבל זה בצד, אני חושב שלא צריכים לראות דווקא את הצבא כהתגלמות האזרחות הטובה אלא את השרות למדינה.

<זאב גולדבלט: שרות למדינה שיכול לבוא לידי ביטוי גם במסגרת שירות לאומי, כי יש מגזרים שלמים במדינה - - -

חנין זועבי: מה זה קשור לקבלת האחר?

חנין זועבי: עכשיו זה תנאי - - -

יעקב מרגי: הוא התייחס לדברים של איתן.

יעקב מרגי: חנין, רגע, רגע.

<זאב גולדבלט: אני התייחסתי - - -

יעקב מרגי: הוא התייחס לדברים של איתן ברושי רק הפוך.

יעקב מרגי: איתן ברושי הביע עמדה אולטימטיבית.

יעקב מרגי: בא זאב ואומר: זה לאו דווקא.

יעקב מרגי: אז בואי, אני לא רוצה לפתוח דיון.

יעקב מרגי: זאב, אתה ברשות דיבור.

<זאב גולדבלט: יש מגזרים שלמים שלא יכולים להתגייס לצבא מכל מיני סיבות וצריכים לתת להם איזושהי דרך חלופית לתרום לטובת המדינה ולטובת האזרחים שגרים כולם במדינה.

חנין זועבי: זה גם לא מקובל עליהם.

<זאב גולדבלט: עלייך לא מקובל.

יעקב מרגי: חנין, תאמרי את דעתך בזמנך.

יעקב מרגי: אני מבקש לא להפריע.

<זאב גולדבלט: חלק מהיתרונות - - -

יעקב מרגי: זאב, אתה לא קורא קריאות ביניים עכשיו.

חנין זועבי: אבל אתה כופה.

<זאב גולדבלט: אני לא כופה - - -

יעקב מרגי: חנין, הוא אומר את דעתו.

יעקב מרגי: הוא מייצג את פורום ועדי ההורים והוא מייצג את דעתו.

יעקב מרגי: תאמרי דעתך.

<ראשיד פדחי הייב: חבר הכנסת אמיר אוחנה.

אמיר אוחנה: תודה לכם רבותי יושבי הראש.

אמיר אוחנה: תודה לכם על הדיון החשוב הזה.

אמיר אוחנה: בין שלושת הממדים של עבר, הווה ועתיד, אנחנו אולי מייצגים את ההווה ויש גם שיאמרו את העבר, אבל אתם מייצגים את העתיד שזה באמת יותר חשוב ואולי הכי חשוב.

אמיר אוחנה: דיברתם יפה קודם על קבלת השונה ואפשר לתמצת את מה שאמרתם במשפט שהוא אולי קלישאתי אבל "שוני אינו מצב המצריך תיקון" וזה נכון.

אמיר אוחנה: אני לא רוצה חברה בלי חרדים, אני לא רוצה חברה בלי ערבים, אני לא רוצה חברה בלי סטרייטים, אני רוצה חברה שבה כולם יודעים לחיות יחד, חרדים לצד חילונים לצד להט"בים ושאינם להט"בים, ערבים, יהודים, נשים, גברים, כולנו יודעים לחיות יחד.

אמיר אוחנה: תראו מה קורה לחברות שמנסות שכולם יהיו דומים, שכולם יהיו אותו דבר.

אמיר אוחנה: אלו חברות מנוונות, אלו חברות שלא מתפתחות, אפילו מבחינה ביולוגית, דרך אגב.

אמיר אוחנה: תסתכלו על זה, הערבוב, המגוון, הוא שיוצר את ההתקדמות, את ההתפתחות, גם של המין האנושי וגם של מינים אחרים.

אמיר אוחנה: אני מצטרף אליך אדוני, זאב גולדבלט, אני חושב שהתפקיד המרכזי של מערכת החינוך הוא להביא את החברה למקומות טובים יותר.

אמיר אוחנה: התפקיד של הצבא הוא לספק בטחון.

אמיר אוחנה: לתפיסתי בכל אופן.

אמיר אוחנה: הצבא תפקידו לספק בטחון ובזה הוא צריך להתמקד.

אמיר אוחנה: זו ליבת העשייה שלו, מערכת החינוך היא דבר אחר ואני מסכים אתך בעניין הזה.

אמיר אוחנה: אני רוצה להודות לכם על המעורבות הפוליטית שאתם עושים כאן.

אמיר אוחנה: זה אולי לא מפלגתי אבל מה שאתם עושים הוא מעורבות פוליטית וזו אזרחות מן המעלה הראשונה.

אמיר אוחנה: כל אחד כמובן לפי השקפת עולמו ואני משבח אתכם על זה.

אמיר אוחנה: תמשיכו גם בעתיד ותודה על זה שאתם מסמלים בעיניי עתיד טוב יותר למדינת ישראל ולחברה הישראלית.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה חבר הכנסת.

<ראשיד פדחי הייב: חברת הכנסת חנין זועבי.

חנין זועבי: בוקר טוב לכולם.

חנין זועבי: אני רוצה שתקשיבו למה שאני רוצה להגיד לכם ותחשבו על זה, גם אם אתם לא מקבלים או לא מסכימים.

חנין זועבי: אני חושבת שצריכים להבדיל בין לקבל את האחר לבין להכיר בזכויות שלו, גם אם אתם לא כל כך מקבלים או אוהבים אותו.

חנין זועבי: אני חושבת שיש בעיה להתחיל בשיח של זכויות רק כאשר מכירים את השני.

חנין זועבי: ההכרה של השני היא לא תנאי לאמונה שלנו בזכויות אדם.

חנין זועבי: מה אם הכרתם ולא כל כך אהבתם, אז מה?

חנין זועבי: או שיש את הזכויות שמגיעות לכל בני האדם או שאין.

חנין זועבי: האם יש ערך כזה של זכויות אדם ושוויון גם אם לא מכירים?

חנין זועבי: האם הבעיה רק כשמכירים את האחר?

חנין זועבי: אולי אין לנו זמן בחיים להכיר את השני.

חנין זועבי: למה אנחנו צריכים להכיר את השני על מנת להאמין שצריכים לחתור לצדק ולשוויון?

חנין זועבי: ומה אם הכרתם אותי ואהבתם אותי, האם הבעיה שלי נגמרת פה, מסתיימת פה?

חנין זועבי: לא.

חנין זועבי: אני השתתפתי בחוגים כאלה, אהבו אותי, גם עם הדעות שלי, כי אפשר, זה אפשרי, קיבלו אותי אבל כאשר מגיעים לשיח של זכויות וצדק מתחילה הבעיה העיקרית.

חנין זועבי: לא מספיק להכיר, לא מספיק לקבל את האחר.

חנין זועבי: צריכים לחתור לצדק ושם הבעיה, כי קל יותר לקבל את האחר מאשר לא לקבל את הקונצנזוס בחברה שלך.

חנין זועבי: אני מדברת כאחת שגם נאבקת מול קונצנזוס בחברה שלי.

חנין זועבי: למשל, על שוויון הנשים.

חנין זועבי: אפשר לקבל את האחר אבל יותר קשה לא לקבל את הקונצנזוס בחברה שלך, כשהיא מצדיקה עוול.

חנין זועבי: האם אתם צריכים להכיר את הערבים בשביל להגיד שיש חוקים של ישובים קהילתיים שהם חוקים של אפרטהייד וגזעניים?

חנין זועבי: האם צריכים להכיר אותי?

חנין זועבי: האם צריכים להכיר את הערבים על מנת לראות, על מנת להרגיש את העוול ואי הצדק ואת החוקים הגזעניים?

חנין זועבי: לא צריכים להכיר.

חנין זועבי: אם יש לנו מערכת ערכים של כבוד האדם, של זכויות האדם, אז לא צריכים להכיר.

חנין זועבי: אני חוזרת והיושב ראש הוא יושב ראש של ועדת החינוך, הוא לא מייצג, לצערנו, לא מייצג את חברי הכנסת - - -

יעקב מרגי: תחדדי, כי לא הבינו.

יעקב מרגי: עלולים להבין אחרת.

חנין זועבי: זו מחמאה לתפיסה הדמוקרטית והפלורליסטית שלו.

חנין זועבי: גם אם אנחנו לא מסכימים פוליטית, האווירה של ועדת החינוך היא הרבה יותר טובה ויש בה הגינות.

חנין זועבי: אולי לא צדק אבל הגינות, יותר מאשר באווירה של הכנסת.

חנין זועבי: למה אתם צריכים להכיר אותי כדי להגיד שלא נכון לגרש ערבים מהנגב?

חנין זועבי: למה אתם צריכים להכיר ערבים בשביל להגיד לא צריכים לגרש ערבים מהנגב, לא צריכים להפקיע אדמות, לא צריכים להרוס בתים?

חנין זועבי: יש להם זהות ולא תמיד מפרקים את הזהות שלהם לבדואים, מוסלמים, נוצרים, אנחנו ערבים.

חנין זועבי: אף אחד לא יציב לנו תנאים.

חנין זועבי: לשרת שרות אזרחי, שרות אחר, אתה בדואי, אין, אנחנו לא צריכים שהאחר יציב לנו תנאים ויגדיר את הזהות שלנו.

חנין זועבי: אתם הדור הבא, אנחנו צריכים להיות אופטימיים שלא תשכתבו את הערכים הרווחים בדור שלכם אבל אתם יודעים, אתם מדאיגים אותי, למה?

חנין זועבי: כי כאשר אני עוקבת אחרי מדד הדמוגרפיה לנוער, לנוער, לא למבוגרים, אז המדד הזה מדאיג אותנו, כי המדד הזה מצביע על יותר בני נוער שלא מאמינים כל כך בדמוקרטיה, לא מאמינים בשוויון.

חנין זועבי: מה זאת אומרת חינוך לא פורמאלי?

חנין זועבי: מהו החינוך הפורמאלי?

חנין זועבי: מה נותנים לכם בחינוך הפורמאלי?

חנין זועבי: אם החינוך הפורמאלי היה שוויוני ומכבד את האחר, אז לא היה צריך בכלל חינוך לא פורמאלי.

חנין זועבי: למה ביד ימין החינוך הפורמאלי עם ספר האזרחות ועם ספרי ההיסטוריה, כשצריך להסתכל ביד השמאלית עם החינוך הלא פורמאלי.

חנין זועבי: אני לא רוצה חינוך לא פורמאלי, אני רוצה חינוך פורמאלי פה שיכיר בי.

חנין זועבי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אין ספק ואני רק רוצה להתייחס, לא אפתח את זה לדיון, שצריך קודם כל הכרה בסיסית בזכויות אדם לחופש, זכויות אדם בסיסיות ללא תנאי, אין תנאי שהוא.

יעקב מרגי: זה בבסיס.

יעקב מרגי: אנחנו יכולים להכיר בזכויותיו של השונה ושל האדם ובתוך החברה אבל בתוך מערכת החינוך אנחנו עדיין יכולים לשמוע כל מיני ביטויים של בדיעבד.

יעקב מרגי: הדיון כאן הוא ודאי לא בזכויות אדם, כי כל אזרח זכאי לאותן זכויות ואותן חובות, כמובן בסייגים.

יעקב מרגי: במקרה של החברה הערבית, לגבי חובות מסוימים המדינה הכירה בפטור מן החובות האלו אבל לית מאן דפליג, אף אחד לא חולק שוודאי צריך לתת את הזכויות במלואן.

יעקב מרגי: זה לא שיח על זכויות, זה שיח של קודם כל להכיר, כן, ללא תנאי לשום דבר.

יעקב מרגי: צריך להכיר.

יעקב מרגי: אנחנו יושבים כאן, חיים כאן והתחושה היא שלפעמים אנחנו לא מכירים האחד את השני.

יעקב מרגי: לא מכירים את הקשיים של האחד והשני.

יעקב מרגי: אנחנו שומעים התבטאויות וקשה לנו לנסות להבין את אותו אחד שמתבטא כרגע בשונה ממה שאנחנו חושבים, מאיפה זה בא לו, למה הוא חושב כך.

יעקב מרגי: זה תפקידה של מערכת החינוך שאם אנחנו נדע כל אחד להבין את האחר, גם אם הדעות שלו לפעמים מפוצצות לך את המוח או את הבטן, במלים הכי בוטות, תנסה להבין מאיפה זה בא לו ולמה.

יעקב מרגי: אני חושב שעל ידי כך אנחנו נמתן את השיח בחברה הישראלית.

<ראשיד פדחי הייב: אני אבקש מיותם ידרוב מהמכינה הקדם צבאית.

<ראשיד פדחי הייב: בבקשה.

יעקב מרגי: הצג את עצמך.

<יותם ידרוב: שמי יותם יברוב, ממודל האו"ם ומהחוג לפוליטיקה ותקשורת במכללת "הדסה" בירושלים.

<יותם ידרוב: אני רוצה לפתוח בכמה שורות שכתב חברי ללימודים, סולימאן מסוואדה "נולדתי בירושלים וגרתי בה כל חיי אבל למערב העיר הגעתי לראשונה רק אחרי שהחלטתי ללמוד במוסד אקדמי ישראלי.

<יותם ידרוב: החיים על התפר מורכבים ומבלבלים אבל במחסום בדרך הביתה תמיד יהיה מי שיזכיר לי מי אני באמת ולאן אני שייך.

<יותם ידרוב: " הוא כותב טור ארוך באתר "שיחה מקומית".

<יותם ידרוב: עם סולימאן אני צריך להגיש בעוד חודש עבודה בקורס של שיח פוליטי.

<יותם ידרוב: כלומר, ההשכלה הגבוהה היא מקום מפגש מאד חשוב, אם אני מתחבר לקו האופטימי של דוברוֹת משרד החינוך, הוא מקום מפגש שהוא מאד חשוב, בין סטודנטים, גם יהודים וערבים ודתיים חילוניים, ימנים ושמאלנים, להט"בים ושאינם להט"בים, ואנחנו לא לומדים ביחד מדעי המחשב, עם כל ההערכה שלי למקצוע, אנחנו לומדים פוליטיקה ותקשורת.

<יותם ידרוב: בהקשר הזה אני גם רוצה לציין עוד מכפל שיכול להוסיף קצת אופטימיות וזה המכינות הקדם צבאיות המעורבות, שקיימות בעשרותיהן במדינה.

<יותם ידרוב: הן משלבות בתוכן תלמידים לפני צבא, דתיים וחילוניים, ימנים ושמאלנים ויש מכינות לכל מיני מגזרים.

<יותם ידרוב: אם דיברתם קודם על שילוב דרך השרות הצבאי אני חושב שהמכינות הן מוסד שמכין לקראת השרות הצבאי ותורם לשילוב הזה.

<יותם ידרוב: אני רוצה לסיים בנקודה קטנה והיא בבחינת דע את האויב.

<יותם ידרוב: לנצל את הבמה הזו ולזכור שבסופו של דבר התקשורת וגורמי התקשורת בארץ הם כוח מפלג מאד מאוד חזק ואם אני יכול - - -

יעקב מרגי: אני מקווה שלא התכוונת אליהם ב"דע את האויב".

<יותם ידרוב: לא, מה פתאום?

<יותם ידרוב: אם אפשר לנצל את המיקרופון הזה בשביל לקרוא לכל מי שרק יכול לשמוע, שלא לתת לתקשורת את הכוח הזה לפלג בינינו ולגרום לדיונים חשובים כמו שקורים פה - - -

יעקב מרגי: אבל בסוף זה תלוי בנו.

<יותם ידרוב: אין ספק.

<יותם ידרוב: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה, תודה.

<ראשיד פדחי הייב: חברת הכנסת נורית קורן, בבקשה.

נורית קורן: בוקר טוב לכולכם.

נורית קורן: תודה אדוני היושב ראש ואדוני היושב ראש הצעיר, שמנהל את הישיבה.

נורית קורן: זה יום חשוב, זה יום הולדת לכנסת ומה עוד שבא הדור הצעיר ודור המשכיות, כי אומה שאין לה עבר והווה אין לה עתיד והעתיד הזה צריך להישען על העבר וזה מאד חשוב.

נורית קורן: מאז שאני מכהנת בכנסת וזו רק הקדנציה הראשונה שלי, היה לי חשוב לבוא ולהיות חברה בוועדת חינוך כדי להשפיע.

נורית קורן: הדבר החשוב ביותר היה המפגשים בין תרבויות במדינת ישראל.

נורית קורן: זה הנושא הראשון שלקחתי על עצמי ודיברתי עם שר החינוך נפתלי בנט וכל הזמן הצקתי לו ואמרתי לו שאנחנו חייבים לשנות את ספרי האזרחות וההיסטוריה שלנו, על מנת שיהיה גם הקול של כל התרבויות שנמצאות במדינת ישראל.

נורית קורן: מדינת ישראל היא קיבוץ גלויות ולכן היה מאד חשוב לי שכל אחד יידע, אם זה המגזר הערבי אז שאנחנו נדע את האסלאם, מהם העקרונות של הדת, העקרונות של הערבים, מוסלמים, נוצרים, דרוזים וגם את התרבויות שלנו, אם אלו אתיופים ואם זה כל מגזר ומגזר ועדה.

נורית קורן: הגשתי גם הצעות חוק בעניין.

נורית קורן: השר לא רצה לאשר לי ואמר לי שתכניות לימודים עושים רק בתקנות והוא הקים את עדת ביטון.

נורית קורן: כך יש לי חלק בוועדת ביטון ואני מאד שמחה שהוועדה הזו קמה.

נורית קורן: אני לא מסכימה עם כל המסקנות שלה אבל אני יודעת שיהיו נושאים שיוטמעו, על כל התרבויות וכל מי שבנה את מדינת ישראל ויחזירו את הכבוד האבוד גם לחלוצים יוצאי מדינות ערב, שזה דבר מאד מאוד חשוב.

נורית קורן: אני הולכת עם הדגל הזה והכרזתי על זה שאני רוצה להנציח את כל מה שהיה במעברות וכחלק מכל הסיפור הזה לקחתי את פרשת ילדי תימן והבאתי אותה לסדר היום הציבורי.

נורית קורן: לפני חודש הגעתי למשהו שהיה המשאלה שלי מן הרגע שהתחלתי לטפל בנושא והיא להפגיש בין מאומץ שנמסר למשפחה אשכנזייה לאימוץ, בלי ידיעת ההורים, בלי מסמכי אימוץ כמו שצריך והפגשתי בינו למשפחה הביולוגית שלו.

נורית קורן: זה רק ההמשך.

נורית קורן: שבוע שעבר קמה ועדה בכנסת שתטפל בנושא הזה.

נורית קורן: חשוב כל הנושא הזה שמפגיש בין התרבויות על ידי החינוך.

נורית קורן: תודה.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה.

<ראשיד פדחי הייב: לסיום יש לנו עוד דוברת תלמידה ואחר כך עוד תלמיד.

<ראשיד פדחי הייב: בבקשה.

<דנה איטח: שמי דנה איטח מגבעת זאב, בת שמונה עשרה כמעט.

<דנה איטח: העלו פה את זה שיש הרבה קטבים בחברה הישראלית, בין דתיים וחילונים ובין ערבים ויהודים.

<דנה איטח: אני חושבת שפספסנו נקודה מאד חשובה, אם כבר מדברים על חינוך וקטבים, והיא הקיטוב שמערכת החינוך בעצמה יוצרת.

<דנה איטח: אני מניחה שכולכם יודעים מהו התנאי וקודם גם העלו את זה, איך נראית דמותו של בוגר של מערכת החינוך שלנו.

<דנה איטח: יש סרטון שמאד נפוץ בפייסבוק ואני מניחה שהרבה מכם ראו אותו, הוא הסרטון או השקופית שמתארים חיות, קוף, דג, דולפין ואדם שאומר להם: או.

<דנה איטח: קיי.

<דנה איטח: , תעלו על העץ, מי שמצליח לעלות על העץ זכאי לבגרות.

<דנה איטח: זה אחד מהדברים שהכי יוצר קיטוב פה.

<דנה איטח: הרבה לפני דתיים וחילוניים.

<דנה איטח: אני לומדת בבית ספר שכביכול משתף, אני לומדת בתיכון - - - על שם רנה קאסן, יושב ליד גבעת התחמושת ואתי בשכבה יש שלושה ערבים מוסלמים, יש אתי נוצרים וזה לא בית ספר שבהגדרה שלו הוא דמוקרטי או משהו כזה, פשוט, אנחנו חיים אתם בשלום והם חברים מאד טובים שלי.

<דנה איטח: לפני זה מדברים - - - כל כך גדול של דתיים וחילוניים או ערבים ויהודים, אז בואו שניה, הנה, מערכת החינוך כאן באותו שולחן סביבי, אני בכיתה י"ב, אני עם תעודת בגרות מלאה אצא אבל עם לשון בחוץ.

<דנה איטח: אם עכשיו תשאלו אותי, אני סיימתי את הבגרות בהיסטוריה עם 95, תשאל אותי שאלת בגרות בהיסטוריה שעשיתי לפני חצי שנה, אני לא אדע לענות לך עליה.

<דנה איטח: מה שקורה זה דבר פשוט.

<דנה איטח: יש בגרות, חודש לפני כן עוצרים את כל העולם - - -

יעקב מרגי: בולעים, בולעים, בולעים, מקיאים ולא זוכרים.

<דנה איטח: ממש כך.

<דנה איטח: משננים ולומדים בעל פה.

<דנה איטח: אותו הדבר עם הבגרות באזרחות במיוחד.

<דנה איטח: הבגרות באזרחות, מי שלא יודע את המכוון בעל פה הסיכויים שלו לקבל מעל 70 הם נמוכים.

יעקב מרגי: זה דיון נפרד, אנחנו דנים בנושא הזה.

יעקב מרגי: ערים לכך ואני מקווה שהשינוי המיוחל שהתחיל משרד החינוך בתכנית שלו ללמידה משמעותית והערכה חלופית, יוביל לצמצום בחינות הבגרות.

יעקב מרגי: זה התחיל עם הרפורמה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה יוביל לשינוי.

יעקב מרגי: להערכתי לא לשינוי המיוחל אבל טוב שנתת לנו גם את הנקודות האלו.

יעקב מרגי: רק תסכמי.

<דנה איטח: רק דבר קטן, חבל שחברת הכנסת חנין יצאה.

<דנה איטח: היא כל כך דיברה על זכויות של כל האנשים ואז אמרה אבל מחובת הגיוס לצה"ל או השרות לאומי, צריך לפטור אנשים מסוימים.

<דנה איטח: יש חובות האדם אפרופו אזרחות, חובות האזרח כאזרח, אז אם לא גיוס לצה"ל אז לפחות שרות לאומי - - -

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה.

<שילה דהאן: שלום, קוראים לי שילה דהן, אני תלמיד הישיבה התיכונית "שערי תורה" בבית שמש, נציג במועצת התלמידים והנוער המחוזית מחוז ירושלים.

<שילה דהאן: רציתי גם להגיד תודה רבה ליושבי הראש ולכל הדוברים שאמרו כאן דברים מאד נכונים אבל, בצורה מסוימת, מהדברים שנשמעו כאן, היה עודף - - - אני בדרך כלל אדם מאד מאוד אופטימי ואני אוהב לראות את חצי הכוס המלאה אבל, במצבים מסוימים, במדינת ישראל, בבית הספר שאני לומד בו ובבתי ספר נוספים, האופטימיות שהייתה כאן לגבי שילוב ולגבי הכלה ולגבי מפגשים בין כל מיני קטבים וכל מיני מגזרים במדינת ישראל.

<שילה דהאן: זה לא קורה שם.

יעקב מרגי: לא עודף אופטימיות, ההיפך הוא הנכון.

יעקב מרגי: הדיון נולד בגלל המצב שאתה מתאר.

יעקב מרגי: מערכת החינוך הציגה את התכניות שלה איך היא מתמודדת עם זה.

יעקב מרגי: אנחנו ערים, אף אחד לא יצא מפה עם תחושה שאנחנו במצב האופטימלי בסוגיה הזו של הכרה של השונה, המפגש עם האחר והכרה בצרכיו של האחר.

<שילה דהאן: נראה.

<שילה דהאן: רק רציתי להגיד שלדוגמה, אני עליתי לכאן, ישבתי בהתחלה בקהל, מתוך הבנה שאני תלמיד של בית ספר מסוים והקול של בית הספר שלי לא נשמע כאן.

<שילה דהאן: בית הספר שלי דוגל בערכי הדת, בערכים שנכון, במצבים מסוימים הם נוגדים כל מיני מצבים בדמוקרטיה, לא סתם יש הרבה מחלוקות בין מדינה דתית לדמוקרטית – מה קודם למה אבל, בנוסף לזה, בית הספר שלי, למשל, עד שאני לא נכנסתי למועצת התלמידים והנוער, לא היו לי כמעט מפגשים עם חילונים, לא מפגשים עם תלמידים ערבים, לא מפגשים עם תלמידים - - -

יעקב מרגי: חרדים לא חסרים לך בבית שמש.

נורית קורן: זה בגלל השקפת העולם של בית הספר.

<שילה דהאן: הישיבה התיכונית היא דתית לאומית.

<שילה דהאן: אני לא מהמגזר החרדי, אני מהמגזר הדתי לאומי, אני ב"בני עקיבא" ואני חושב שדווקא במקומות האלה, שאמורים כן לפתוח וכן לבוא לקראת וכן להגיע לכל המפגשים האלה, זו בעיה שלא עלתה כאן והיה לי מאד חשוב.

<איתי פלד: אני רוצה רק לחדד אם אפשר.

יעקב מרגי: אנחנו ממש לחוצים, יש לנו עוד דיון אבל משפט.

<איתי פלד: אני נמצא במועצה העירונית של מודיעין, לומד בעירוני ג', ממלכתי, נציג במועצה המחוזית.

<איתי פלד: רציתי רק לחדד שגם בבית הספר שלי, שהוא בית ספר ממלכתי שדוגל בשוויון וכבוד האדם, היו לנו שיחות בין המגזרים אבל השיחות בין המגזרים הן בין בית ספר ממלכתי לדתי שהוא כמעט ממלכתי.

<איתי פלד: אין לנו באמת שיחות עם האוכלוסייה הדתית שיש רבים ממנה, שיש את האולפנה ויש את "עמית בנים" וזה מפריע מאד שאני מרגיש בבית הספר שיש ילדים בשכבה שנרתעים גם מן האוכלוסייה הזו - - -

יעקב מרגי: פנית למנהל בית הספר?

<איתי פלד: פניתי למנהלת ואני יכול להגיד שזה לא רק בבית הספר שלי, שיש אירוע שעושים פעם בשנה לשכבת י"א שמשלבים את בתי הספר הדתיים והממלכתיים, כדי להראות את הדעות של שני הצדדים ולהכיר את השונה אבל, להכיר את הדתיים של העיר, לא הדתיים החרדים שיש לנו בעיר או הדתיים היותר קיצוניים, זה לא באמת משנה, כי אנחנו רואים אותם ביום יום, מודיעין היא עיר קטנה, זה לא שמביאים לנו אנשים ממקומות אחרים בארץ, אם תהיה אפשרות לחבר בין אוכלוסיות שונות בארץ - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיצית היטב.

יעקב מרגי: בבקשה, ראשיד.

<ראשיד פדחי הייב: תודה רבה.

<ראשיד פדחי הייב: משהו לסיכום שאני רוצה לשתף אתכם, אפילו הנציגים הארציים עדיין לא יודעים על זה.

<ראשיד פדחי הייב: פרויקט שאני מוביל ברמה הארצית, פרויקט "תכירו אותי".

<ראשיד פדחי הייב: זה יהיה יום שיא, יום כייף לכל המדינה.

<ראשיד פדחי הייב: עכשיו אני מדבר עם שבעים קבוצות של בני נוער.

<ראשיד פדחי הייב: בכל קבוצה יש חמישה.

<ראשיד פדחי הייב: הם באים ממקומות שונים.

<ראשיד פדחי הייב: יוצא משהו כמו פסטיבל שעדיין אין לנו תאריך ואין לנו מקום אבל אנחנו הלכים לקבוע עוד כמה ימים עם כנס לאוטמן.

<ראשיד פדחי הייב: יש לנו משהו כמו 450 בני נוער שהם יעשו דברים.

<ראשיד פדחי הייב: אם אני רוצה להסתכל על קבוצת בדואים שרוקדים, אז אני מסתכל ואם לא אז אני ממשיך בתחנות.

<ראשיד פדחי הייב: כל בן נוער, כל חמישה תלמידים מכל הקבוצות ואז יש לנו יום כייף לכל המדינה.

<ראשיד פדחי הייב: זה פרויקט "תכירו אותי" כי אף אחד לא יכול להכיר את השני רק מדיבור.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני אקרא את הסיכום של הדיון שהיה כאן.

יעקב מרגי: קודם כל הוועדה מודה לכל התלמידים והתלמידות, כל בני הנוער שהגיעו והשתתפו בדיון, תחת הכותרת "מערכת החינוך כמפגש בין שונים".

יעקב מרגי: הוועדה מברכת את התלמיד ראשיד הייב שהוביל היום את הישיבה יחד עם תלמידים ממועצת התלמידים והנוער הארצית.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה על חשיבות המפגש המשותף בין שונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה על חשיבות מערכת החינוך לתרום תרומה למפגשים בין השונים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת את משרד החינוך על מפגשים שהוא מקיים ועל תכניות שהוא מקיים אולם אין בהם די.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגביר מפגשים עם כל גווני החברה הישראלית באופן קבוע בכל מערכות החינוך.

יעקב מרגי: הוועדה רואה חשיבות רבה במפגשים של תלמידים במערכת החינוך הרגילה עם ילדים ממערכת החינוך של החינוך המיוחד, עם אותם מוסדות של צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: זו אחת התרומות החשובות מניסיון אישי שלי.

יעקב מרגי: במפגשים כאלה מצרפים תלמידים מבית ספר רגיל למוסד של ילדים עם צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: לאחרונה משרד החינוך מעודד בניית בתי ספר של ילדים על הרצף האוטיסטי בתוך כפרי נוער או צמוד למסגרת חינוך.

יעקב מרגי: התרומה ההדדית היא גדולה מאד וצריך לעודד מפגשים כאלה.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.