הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 107, 2016-11-22 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את היום הנפלא הזה, לא רק את דיון הוועדה, אלא יום שלם שכולו ילדים, יום שבו אנחנו נעסוק בזכויות הילדים מזוויות שונות ומגוונות ואנחנו פותחים בדיון הראשון שעוסק בזכויות וחובות הילד במשפחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תמיד אנחנו מדברים על הזכויות שלכם בצד הגבולות והמחויבות והאחריות ולפעמים נדמה שיש איזה שהוא סלט בתוך כל הסיפור הזה, ילדים שסוף סוף מגלים שיש להם זכויות ומאוד שמחים ומברכים על כך, אבל באיזה שהוא מקום זה פורץ את הכול ואנחנו נכנסים לתחושה של מעין אנרכיה, הכול מגיע לי, הכול מותר לי, יש לי זכויות משלי ורק אני מחליט על עצמי ואנחנו תמיד נמצאים במקום או בגבולות הרגישים של האיזונים השונים שאנחנו צריכים לעשות.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שבמהלך היום הזה אנחנו פעם אחת באמת נעלה על נס את זכויות הילדים, כי יש לכם זכויות ומגיעות לכם זכויות, ואנחנו ננסה לברר מה הן ועד כמה אתם מרגישים שאנחנו באמת מקיימים אותן, לצד האחריות והמחויבות שעומדות מאחורי זכויות אלה.

יפעת שאשא ביטון: מי שמלווה אותנו בדיון הראשון הוא פרופ' עמוס רולידר, שכולכם בטח מכירים ושמעתם, והוא ינסה לעשות לנו קצת סדר בתוך המשפחה, מה קורה עם גבולות בתוך המשפחה, מה מקומכם, מה מקומם של המבוגרים ואיך אנחנו מחברים את כל הדבר המורכב הזה לכדי שלם, נכון ואופטימלי.

יפעת שאשא ביטון: נמצאים אצלנו במושב הזה בית ספר דרור מירושלים, היכן אתם?

יפעת שאשא ביטון: ברוכים הבאים.

יפעת שאשא ביטון: מועצת התלמידים שוהם וחיפה ובכלל נציגי מועצת התלמידים הארצית שמלווים אותי, אני מוכרחה לומר, בכל דיון.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו אחת המשמעויות הכי חשובות של שיתוף הילדים.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון שאני מחזיקה בו, שחשוב שאנחנו לא רק נדבר עליכם ונהיה מעין פטרונים שחושבים ואומרים מה טוב ונכון לכם, אלא שבתוך השיח הזה נדבר גם איתכם.

יפעת שאשא ביטון: מועצת התלמידים, נמצא איתנו כאן חנן יזדי, היושב ראש החדש של מועצת התלמידים, יחד עם נציגים נוספים, מלווים את הוועדה במשך כל השנה.

יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתנו גם נאמני זכויות?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: ויש לנו קבוצה שצריכה להגיע, אז כנראה שזה גם שם.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו הדרה ממשרד החינוך, הדרה, ברוכה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: נאפשר לחנן לברך ואחר כך הדרה, בשמחה, ויש איתנו את חבר הכנסת שכשאתה תרצה לדבר, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חנן.

<חנן יזדי: גברתי יושבת ראש הוועדה לזכויות הילד, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, חבריי למועצות התלמידים והנוער, שהגיעו לכאן מכל רחבי הארץ וכמובן מכובדיי כולם.

<חנן יזדי: התכנסנו כאן היום סביב נושא שקרוב ללבנו במועצת התלמידים והנוער הארצית, עוד מיום הקמתנו כגוף רשמי נבחר ומייצג של כ-700,000 בני ובנות נוער במדינת ישראל, נושא זכויות הילד, נושא שמקיף עשרות תתי נושאים, אלפי חוקים, תקנות וכללים, גם כאלה בינלאומיים וגם כאלה שחלים אך ורק במדינת ישראל, מתוקף חקיקות שונות, החלטות ממשלה ומשרדים ממשלתיים שונים.

<חנן יזדי: המפנה הגדול בתחום זכויות הילד והנוער במדינת ישראל התרחש בשנת 2000 כאשר כאן, במשכן הכנסת, אישרה המליאה את חוק זכויות התלמיד, מהלך שעיגן בספר החוקים של מדינת ישראל עשרות זכויות, דוגמת הסעיף שאוסר על הנהלה למנוע הקמת מועצת תלמידים וסעיף שמחייב נוכחות של נציג ממועצת התלמידים והנוער המחוזית בפגישות ועדת ערר להנשרת תלמידים ממוסד חינוכי.

<חנן יזדי: חוק זה, שקודם על ידי מועצת התלמידים והנוער הארצית, מסייע היום למערכת החינוך ביצירת מערכת שלתלמידים יהיה בה חלק משמעותי והם ייהנו לבוא אליה.

<חנן יזדי: חוק זה היה בסכנה כאשר היה ניסיון לבטל אותו לפני כחמש שנים, אך אנחנו במועצה נעמדנו על הרגליים האחוריות ומנענו את ביטולו באמצעות לחץ ציבורי גדול שנוצר.

<חנן יזדי: זה לא היה הניסיון הראשון לפגוע בזכויות התלמיד, עד ימינו יש רבים המנסים לפגוע בזכויות התלמיד ולמזלנו יש לנו לעזר חברי כנסת שעוזרים לנו להילחם בתופעות כאלה, כמו חברת הכנסת שאשא ביטון וחבר הכנסת יעקב מרגי, יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט.

<חנן יזדי: אני קורא במעמד זה לכלל חברי הכנסת במשכן לתת משקל גדול לצרכיהם של בני הנוער בעבודה הפרלמנטרית, ובנוסף לתת להם את האופציה לבחור את נציגיהם בכנסת ישראל באמצעות תמיכה בחוק הורדת גיל הבחירה לכנסת מגיל 18 לגיל 17 ובכלל לתת להם להיות חלק בלתי נפרד מהמפה הפוליטית.

<חנן יזדי: לצד המהלכים שקורים היום ברמה הארצית יש להמשיך ולתקן את העוולות הנעשות בימים אלה.

<חנן יזדי: דווקא דרך הוועדה לזכויות הילד עלינו לקרוא לכלל הרשויות המקומיות לקדם ישיבות בנושא זכויות הילד, עלינו להמשיך ולדאוג שזכויות הילד לא ייפגעו, גם ברמות הרשותיות וגם ברמות הבית ספריות.

<חנן יזדי: חשוב שגם נדאג שתלמידים לא יפסידו טיול בגלל חסם כלכלי, עלינו לצמצם פערים ברמת החינוך שמוענקת לכל תלמיד.

<חנן יזדי: חברים, יש לנו משימות רבות על הפרק.

<חנן יזדי: אנחנו במועצה מקדמים יוזמות עצמאיות בנושא, כדוגמת מוקד 'סליחה, באיזו זכות?' שבמסגרתו אנו מקיימים פעולות הסברה לשטח בנושא זכויות בני הנוער בלימודים ובעבודה, על מנת שבני הנוער יהיו מודעים לזכויות הרבות שלהם ובמקביל מנהלים מוקד פניות אליו מגיעות שאלות או תלונות בנוגע לזכויות שנפגעו או עלולות להיפגע ואנו מטפלים בנושא מול הגורמים הרלוונטיים.

<חנן יזדי: בנוסף בימים אלה אנו עמלים, ביחד עם חברת הכנסת, על פרויקט הסיירים שבמסגרתו קבוצות בני נוער, שהוכשרו במיוחד למשימה, יבדקו האם בתי עסק אכן מקיימים את הנדרש בנוגע לזכויות בני הנוער.

<חנן יזדי: בצד כל אלה אנחנו פועלים בנושא הנגישות, הפערים וההקלות במבחנים מול הגורמים המתאימים, וכן בנושא בחינות הבגרות והגינותם כלפי כל סקטור באוכלוסייה.

<חנן יזדי: בימים אלה שוב מתקיימים עיצומים על הפעילויות החוץ בית ספריות.

<חנן יזדי: אנחנו מבינים לחלוטין את המורים ואף ניסינו להגיע עמם להבנות, אך לצערנו זה שוב נעשה על גב התלמידים.

<חנן יזדי: לצד זה ישנם תלמידים שלהוריהם אין מכוניות או כסף לטיולים ברחבי המדינה ואם הם לא יעשו את זה במסגרת בית הספר הם לא יכירו את הארץ ואני שואל אתכם, איך אחר כך נוכל להגן על המדינה הזאת בכל מקום אם אנחנו מכירים אותה רק דרך המדיה ולא דרך הרגליים.

<חנן יזדי: חברים יקרים, זהו יום חגיגי היום, אני שמח שיש לנו את ההזדמנות להעלות על נס נושא כל כך חשוב בשם בני הנוער ואני, כיושב ראש מועצת התלמידים והנוער הארצית, ארצה להודות לכל חברי הכנסת שעובדים יומם וליל למען בני הנוער במדינת ישראל ובמיוחד ליושבת ראש ועדת זכויות הילד, שהיא בשבילנו שותפה אמיתית לדרך, והצוות היקר שלה שעובד מולנו באמת שעות נוספות.

<חנן יזדי: אני מאחל לכולנו יום משמעותי ומהנה, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנן, ואני מאחלת לך בהזדמנות הזו הצלחה רבה בתפקידך השנה, יש לך הרבה משימות על הפרק והתמודדויות לא פשוטות, אבל כמו שאני רואה את זה מהרגע הראשון, הכול קטן עליך.

יפעת שאשא ביטון: בהצלחה.

יפעת שאשא ביטון: הדרה רוזנבלום, משרד החינוך, בבקשה.

<הדרה רוזנבלום: קודם כל בוקר טוב לכל הנוכחים, כמובן ליושבת ראש הוועדה וחבר הכנסת.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו במשרד החינוך בירושלים כבר משנת 92' ובאמת הייתה לי את הזכות להקים את כל הנושא הזה של מועצות התלמידים והנוער, אבל בהחלט אתה לא יכול לעבוד בחלל ריק ויש תמיכה מאוד גדולה לעניין, שתלמידים יכולים להביע את דעתם, שנותנים זמן ומקום איך ללמד אותם ואיך לעשות את זה.

<הדרה רוזנבלום: נכון, תמיד יש חריגים, זה מאוד קשה למורה או למנחה פתאום לתת לנוער לנהל כזה יום, אחרת על מה הוא מרוויח?

<הדרה רוזנבלום: על מה הוא מקבל שכר לעמלו?

<הדרה רוזנבלום: אבל המגמה בצורה מאוד ברורה היא לקיים דיאלוג עם בני הנוער ויש המון, עובדה, כל כמה שנים יש חוזר מנכ"ל חדש וחוק זכויות התלמיד שהיה לי חלק גדול, 22 ישיבות ישבתי פה בשביל שהוא ייצא לפועל בסופו של דבר, אבל יש את חוק הרשויות שיצא לפועל ב-2014, שבו באמת מדובר על החינוך וסיוע לתלמידים לאחר שעות הלימודים, שבכל מועצה רשותית יהיה גוף ויהיו את מנהלי מחלקות הנוער שיסייעו לתלמידים ויסייעו לכל בני הנוער וידאגו לפעילות שלהם.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו מדברים בצורה מאוד ברורה במשרד החינוך על זה שלכל זכות צמודה חובה.

<הדרה רוזנבלום: כלומר אתה לא יכול רק לרצות לבוא וללמוד ושיהיה לך מעניין, אתה גם צריך לדעת שאתה צריך גם להכין שיעורים ואתה צריך גם להגיע לבית הספר ואתה צריך לעמוד בכללים.

<הדרה רוזנבלום: וגם כשמדברים על מוגנות, אז אנחנו צריכים לדעת בצורה מאוד ברורה, מוגנות מוגנות, אבל אני לא יכול לאפשר לבוא עם דוקרנים או עם כל מיני, בלי שאני אדאג, כי למוגנות יש פנים לכאן ולכאן.

<הדרה רוזנבלום: וכשאנחנו מדברים על נושא של יציאה לטיולים וכו' אנחנו גם בהחלט רוצים ש - - - זה לא שמשרד החינוך זאת קופה שאין לה סוף, אנחנו בודקים את הדברים האלה, אם צריך סיוע או לא צריך סיוע.

<הדרה רוזנבלום: הנושא של נגישות, עכשיו זה יותר ויותר.

<הדרה רוזנבלום: יש בעיה, יש תלמידים שבאמת מוגבלים מבחינה של נגישות, יש טיול שנתי, אז צריך לחשוב איך אנחנו עושים, איך מתגברים על הבעיה הזאת.

<הדרה רוזנבלום: זה ברור שאם הנוער לא ישתף איתנו פעולה ולא יראה בנו גוף שאפשר גם לפנות ולשאול, ואם זה קשה לפנות למבוגרים, אז יש את בני הנוער שאפשר לפנות אליהם.

<הדרה רוזנבלום: המשרד רואה בהצלחת הנוער את הצלחתו.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו לא נצליח להגיע לחברה טובה יותר אם לא באמת נעבוד פה על נושא של זכויות בין אדם לחברו.

<הדרה רוזנבלום: וזה לא שעושים למישהו טובה, יש פה עניין של צדק שמגיע לכולם לזכות באותם דברים, אבל אם לא תדברו זה לא יהיה.

<הדרה רוזנבלום: גם בנושא של אלימות או בנושא של שתייה או דברים מהסוג הזה, זה לא הלשנה, אנחנו מעודדים אתכם לבוא, לספר, לעשות את זה.

<הדרה רוזנבלום: יש היום כל כך הרבה גופים וכל כך הרבה צורות.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו נעזור, אבל מוכרחים פה דיאלוג של שני הצדדים.

<הדרה רוזנבלום: ובאמת המשרד, אנחנו מחנכים לזכויות כי אנחנו רוצים בסופו של דבר נוער בוגר, מעורב, אכפתי, ולא רק שיישב מאחורי המקלדת ויגיד את מה שהוא לא יכול היה להגיד בכיתה.

<הדרה רוזנבלום: דברו, נעזור לכם, נקדם אתכם, רק תראו קצת רצון ומוכנות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הדרה, על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שעצם הקריאה לשיתוף פעולה ולשיח שהוא הדדי, כבר יש בה משום הבשורה והשינוי, משהו שלא בהכרח היינו מורגלים בו בעבר, ואני חושבת שבהחלט המציאות הנוכחית מזמנת את זה.

יפעת שאשא ביטון: ותראי איזה בני נוער מקסימים ומדהימים, עם יכולת תרומה באמת יוצאת מן הכלל ואתם מבחינתנו השותפים האמיתיים לדרך.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו מקדמים עוד דבר קטן, לא כל כך קטן, אבל אפילו ברמה של TED, שבני נוער ירצו לבוא ולומר משהו, אנחנו ניתן להם בין חמש לתשע דקות, כי זה נורא קשה לשמוע, אבל באמת אם נוער רוצה לבוא ולומר, אנחנו יוצאים עם זה לאוויר.

<הדרה רוזנבלום: רק תגידו, רק תעשו את זה בצורה משותפת, בכיף, לא צריך באלימות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הדרה.

יפעת שאשא ביטון: ובאמת הסשן השני היום מוקדש כל כולו לילדים, רק אתם תדברו, אתם תדברו על זכויות ילדים וזה כאמור בסשן הבא.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה.

טלב אבו עראר: תודה, גברתי היושבת ראש.

טלב אבו עראר: אני מברך ביום הבינלאומי המיוחד לזכויות הילד.

טלב אבו עראר: כולנו מאמינים שכל ילד זכאי לזכויות, חינוך, רווחה, בריאות, בכל מקום, לכן חשוב לי שכולנו נדע, במיוחד יושב ראש מועצת תלמידים ונוער, שהוא אמור לדאוג לכל הילדים, יהודים, ערבים, בדואים.

טלב אבו עראר: אני היום באתי מהיישוב אום אל חיראן, איפה שהוקם יישוב חדש, יישוב יהודי, חירן, שם היה אמור שיהרסו שם את הבתים.

טלב אבו עראר: דיברנו עם כל מפקדי המשטרה, כל הקצינים, מפקד המחוז, המפכ"ל, עד שמנענו את זה, דחינו את זה.

טלב אבו עראר: אמרו שכבר נהוג שם שהורסים בתים והילדים, בני 5, בני 4, בני 10, רואים את זה במו עיניהם, שהורסים להם את הבית ומשאירים אותם בלי חלופה, בלי בית חלופי.

טלב אבו עראר: חוץ מזה, הידעתם שיש 5,000 ילדים, בגילאי 3 עד 5, שהם בלי מסגרת לימודים?

טלב אבו עראר: ילדים בדואים בנגב, 5,000.

טלב אבו עראר: שר החינוך יודע, יושב ראש ועדת החינוך יודע, חברי הכנסת, כולם יודעים, כבר שנתיים בלי מסגרת חינוך, הילדים האלה.

טלב אבו עראר: חוץ מזה גם הרבה ילדים שהם מתחת לקו העוני.

טלב אבו עראר: האבטלה שם במגזר הבדואי בנגב גואה, אפילו יש ילד מרהט, בן 12, הוא חולה במחלה נדירה, הוא היחיד בכל הארץ חולה במחלה הזו.

טלב אבו עראר: יש תרופה בארץ, אבל התרופה כל כך יקרה.

טלב אבו עראר: למשרד הבריאות יש את התרופה הזו, דיברתי עם השר ועדיין הוועדה, כנראה שיש ועדה מיוחדת שממליצה - - -

יפעת שאשא ביטון: ועדת חריגים.

טלב אבו עראר: לא עושה את זה.

טלב אבו עראר: אז הילד הזה, או שהוא הולך למות או שיקבל את התרופה הזו ויחיה כמו כולנו.

טלב אבו עראר: עד עכשיו העניין תקוע בלי שום פתרון.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת, אני רוצה לבקש ממך משהו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוסקים בענייני דיומא שהם חשובים מאוד והם קריטיים, בדיוק כפי שאתה מציג, כל יום, היום מגיעים לכאן תלמידים מכל הארץ ואני הייתי רוצה שתברך אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס כמובן לדברים שאמרת, אבל מאוד הייתי רוצה שתברך אותם ושאנחנו באמת נאחל לכולנו שסביב המעגל הזה אנחנו נוכל לראות ילדים מכל הקשת של החברה הישראלית, גם הבדואים בנגב, גם הערבים מהגליל ומאזורים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבסופו של דבר אנחנו חברה אחת ואנחנו חייבים לפעול - - -

טלב אבו עראר: אז אני מברך את כל הנוכחים וגם אלה שלא באו, כל ילדי הארץ הזו, אני מברך אותם, יהודים וערבים.

טלב אבו עראר: אנחנו מקווים שאתם תהיו שליחינו לשלום, לשני העמים, שנחיה כאן בשלום ובשלווה ושכל הילדים יקבלו את מה שמגיע להם בזכויות, בחינוך, ברווחה ובבריאות.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אמן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת טלב אבו עראר.

יפעת שאשא ביטון: הסוגיות שהעלית, הן באמת חשובות ואני מבטיחה להתייחס אליהן ואני מקווה שאנחנו נצליח להגיע לפחות לחלק מהפתרונות.

יפעת שאשא ביטון: פרופ' עמוס רולידר.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני רוצה להודות לך באופן אישי על ההירתמות שלך ועל המוכנות שלך להגיע.

יפעת שאשא ביטון: זו לא הוועדה הראשונה שאתה מלווה אותנו ואני חושבת שמבחינה מקצועית יש לזה תרומה אדירה ואני שמחה שאתה כאן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, בשם כולם, והבמה שלך.

<עמוס רולידר: תודה, יפעת, שהזמנת אותי, אני מאוד מעריך את זה.

<עמוס רולידר: כשאני מסתכל במבט שרואה דברים שהייתי מעורב, אז כולנו צריכים להודות לך על העבודה היוצאת מן הכלל שאת עושה, באמת תודה.

<עמוס רולידר: תראו, חבר'ה, כמה דברי הקדמה.

<עמוס רולידר: חלק גדול ממה שאומר כרגע בעצם מכוון להורים, הוריכם, להורים בישראל.

<עמוס רולידר: אני אגיד דברים, לא שהם לא נעימים, אבל הם דברים לא פשוטים, שלכאורה לומר אותם, דברים לא פשוטים על ההורים, עלינו, ולכאורה כשאתה מסתכל, אולי יש פה איזה משהו שהוא לא בדיוק נכון לדבר על אתגרים הוריים ועל בעיות הוריות בפני הילדים.

<עמוס רולידר: אני חייב לומר לכם שאני נפגש עם ציבורי הורים כל שבוע ברחבי הארץ ובדרך כלל אני אומר את זה, 'הכניסה היא להורים בלבד', כי אני לא כל כך רוצה שהילדים ישמעו את אשר אני אומר, אבל זה אתגר וכשאני מסתכל עליכם, - - - היא נניח תגיב על הדברים שלי, חלק מהעובדות שאציג, מנתונים, אתם יודעים, עם נתונים אי אפשר להתווכח, הם נתונים לא פשוטים והייתי אומר שאם מדובר על זכויות הילד, זכויות הנער, הכותרת של הדברים שאומר היא, במקום ההתמחות שלי, במקום שאני מסתכל עליו, שהזכות שלכם לקבל את החינוך המרבי, הטוב ביותר, זו הזכות.

<עמוס רולידר: זו חובתנו והזכות שלכם לגדול בחברה, מדינה, שמגנה עליכם מאתגרים לא פשוטים ואינני מתכוון בכלל לאתגרי ביטחון, האתגרים היומיומיים, ואני כמובן אומר כמה דברים ספציפיים בעניין הזה.

<עמוס רולידר: ובסוף אני אנצל את העובדה שיושבים פה מנהיגי הנוער, מנהיגי הילדים, לומר משהו על האתגר שלי, שרק אתם, רק אתם יכולים לשנות אותו, אני מתכוון לבריונות בקרב ילדים, מה שנקרא באנגלית bullying, הצקה, בריונות.

<עמוס רולידר: תראו, משפט ראשון.

<עמוס רולידר: המשפט הקצר הזה שאני מיד אומר, הוא מבטא יותר מכל מה שהורה חש כלפי ילדיו.

<עמוס רולידר: המשפט הזה אומר בפשטות שבשבילם, בשביל הילדים שלנו, אנחנו נעשה הכול.

<עמוס רולידר: זה נכון, זה אמיתי וזה בא מהלב.

<עמוס רולידר: אני רוצה שתדעו שהורה ישראלי, על פי כלכלני ה-OECD, מוציא על חינוכו של הילד, פיתוחו, על ילד ישראל, מהרגע שהוא נולד עד שהוא מגיע לח"י שנים, בממוצע כ-630,000 שקל.

<עמוס רולידר: משהו על הנתון הזה, הוא אחד מן הגבוהים בעולם, וכמובן שכשמחשבים נתון כלכלי כזה מחשבים פר רמת ההכנסה של הורה, יש דרך לחשב את זה, ואנחנו לא המדינה העשירה בעולם.

<עמוס רולידר: הנקודה השנייה היא מעניינת.

<עמוס רולידר: בניגוד לנתונים כלכליים שמאוד מושפעים מהמצב הסוציואקונומי, דמוגרפי של המשפחה, איפה אני גר, הנתון הזה מושפע פחות, מה זה אומר?

<עמוס רולידר: זה אומר שההורים שלכם, הורים בכלל בישראל, גם אם אין להם את הכסף, אין להם את המשאב של החינוך של הילד, הם יעשו את זה, כי זה הדבר הכי חשוב להם, נקודה.

<עמוס רולידר: אין דבר יותר חשוב להורים מאשר חינוכו, ההתפתחות, מיצוי הפוטנציאל של כל ילד במשפחתנו.

<עמוס רולידר: בסוגריים, הפוטנציאל של הילד הישראלי, אין לו אח ורע בעולם, זה שווה הרצאה אחרת.

<עמוס רולידר: אבל, ופה מתחיל האבל, צריך להגיד את האמת, ואגב, אני חושב על זה, עוד קצת בדברי ההקדמה, קחו חלק ממה שאני אומר, זה תפקידכם כהורים בעתיד, ותאמינו לי, הזמן רץ מהר מאוד ואוטוטו אתם תרוצו עם עגלה, הרבה יותר מהר ממה שאתם חושבים.

<עמוס רולידר: תחשבו על זה במושגים כאלה.

<עמוס רולידר: ועכשיו אני מסתכל למראה בעיניים ואני אומר לכם, לא פשוט היום בבית הישראלי בכל מה שקשור לתהליכי חינוך.

<עמוס רולידר: רק שלשום, כשנפגשתי במקום אחר בארץ עם ציבור הורים, בכניסה ניגשה אליי אמא ושאלה אותי אם יש לי שנייה, עד שהספקתי להגיד אם יש לי או אין לי היא מיד סיפרה לי על הבן 15 שלה, 'תשמע, כל כך קשה לנו איתו.

<עמוס רולידר: קודם כל הוא חוצפן, שתיים, אני לא מבינה, כל הזמן נרגן, כל כך קשה', ואז היא מסתכלת ואומרת, 'אתה יודע?

<עמוס רולידר: אנחנו עושים בשבילו הכול, שלא יהיו אי הבנות', ואז היא הישירה מבט אליי, אפילו ראיתי דמעה והיא אומרת לי 'תגיד לי, מה קרה להם?

<עמוס רולידר: מה קרה להם?'. זה פשוט.

<עמוס רולידר: אז בואו ניתן לכם קצת נתונים שאיתם אי אפשר להתווכח.

<עמוס רולידר: נתון ראשון, מתבגרי ישראל, אגב מתבגר, לפחות ברמה המחקרית, אצלי זה גיל 11 ומעלה, הם מתבגרים בגיל יותר צעיר, מובילים את הטבלה העולמית בחוסרי שינה.

<עמוס רולידר: ואל יקל הדבר בעיניכם, חברים.

<עמוס רולידר: חוסר שינה, אתה מחשב אותו על ידי כך שאתה לוקח את מספר השעות שילד אמור לישון בלילה נתון, ויש כאן טבלאות מאוד מסודרות, שלוקחות בחשבון את עקומת הגדילה ואת הגיל הכרונולוגי, רוב הורי ישראל מעבר לגיל שנה לא יודעים בדיוק כמה הילד שלהם אמור לישון.

<עמוס רולידר: אגב, כשאני מדבר לישון בשוטף.

<עמוס רולידר: חינוך ילדים מתבצע ב-85% בשוטף, אני לא מדבר על חופשים, חפלות, חתונות, אפשר לזרום.

<עמוס רולידר: אתה מחלק את זה במספר השעות שהילד ישן, אתה שם לו מכשיר שנקרא אקטיגרף, המכשיר מאפשר לך להבין אם יש למתבגר גם בעיות שינה שהן לא קשורות למספר השעות נטו שהוא ישן, נושא מעניין, בקיצור אתה מקבל נתון מאוד אמין, ילדי ישראל, כשמגיע לחטיבת ביניים הוא סוחב איתו כבר 30% של חוסרי שינה.

<עמוס רולידר: מה זה אומר?

<עמוס רולידר: זה אומר המון.

<עמוס רולידר: אני אתן לכם שני נתונים בסיסיים.

<עמוס רולידר: חוסר שינה של נער של 45 דקות בלילה בלבד בממוצע של שישה חודשים מוריד את סף התסכול שלו, זאת אומרת שהוא הרבה יותר עצבני.

<עמוס רולידר: הוא הרבה יותר עצבני, מתי?

<עמוס רולידר: לא סתם, באתגרים שיש לפניו.

<עמוס רולידר: מה זה אתגרים?

<עמוס רולידר: אתגרי יום יום.

<עמוס רולידר: אתגר?

<עמוס רולידר: להפסיק פעילות שאתה אוהב לטובת פעילות שאתה צריך, לכבות טלוויזיה ללכת לעשות שיעורים.

<עמוס רולידר: שהוא צריך להמתין בסבלנות, שהוא צריך להתמודד עם קושי, כשההורה אומר לו 'לא, אתה לא יכול לקבל את זה', 'לא, אין לנו'.

<עמוס רולידר: אתם יודעים, כשיש מצבים קצת אקולוגיים, אני קורא לזה, בעייתיים, היחסים בין ההורים הם קצת, יש מתח, במצבים האלה אנחנו רואים, כשאנחנו מבודדים את חוסר השינה, שהתקף הזעם, שהעצבנות, שהכעס, שהנרגנות, של להיעלב, עולים באופן משמעותי רק כתוצאה מחוסר שינה.

<עמוס רולידר: נקודה שנייה, אולי יעניין אתכם.

<עמוס רולידר: יש קשר בין השמנה לחוסר שינה.

<עמוס רולידר: חוסר שינה של שעה בלילה, במשך פחות משנה, משבשת את הפעולה של הגרעין שיושב ביתרת המוח וההפרשות שלו, בין היתר, הן אלה שגורמות לנו לתחושת השובע.

<עמוס רולידר: לכן כשאתם תהיו הורים, אנא למדו את הילדים שלכם לאכול במתינות, לאט לאט, זה גם טוב לבריאות, אבל מה שזה עושה בעצם, שהגוף אחרי רבע שעה, עשרים דקות, משדר 'אני שבע'.

<עמוס רולידר: חוסר שינה משבש את הפעולה ובמחקרים שפורסמו, בכתבי עת רפואיים, רואים שהנער, אגב מגיל מאוד צעיר כבר, אוכל פחמימות בשיעור של 35% יותר ממה שהוא אמור לאכול, במדינה, מנהיגים צעירים, שבה, אני לא יודע אם אתם יודעים, כל ילד רביעי וחצי, זה סטטיסטיקה, סובל מעודף משקל שמסכן את בריאותו הגופנית ויש לזה גם השפעה חברתית.

<עמוס רולידר: נקודה נוספת, ילדי ישראל, מתבגרי ישראל, אוכלים כמויות אדירות של אוכל לא בריא.

<עמוס רולידר: כימיקלים, ממותקים, עם כל הסכנות.

<עמוס רולידר: נתון שלישי, משך הזמן שמתבגר היום עוסק במסך הווירטואלי בגילאים של 13 ומעלה עולה מעבר ל-65%-70% מזמנו הפנוי, בלי שאנחנו יודעים גם מה שהוא עושה שם.

<עמוס רולידר: מה שקורה גם שבחלק גדול מבתינו הילד אוכל תוך כדי כך שהוא עוסק בפעילות במסך הווירטואלי, ואז, אם למדתם פסיכולוגיה, יש את ההצמדה שאומרת בשלב יותר מאוחר, כשאתה עוסק במסך אתה מרגיש רעב, הגוף משדר רעב.

<עמוס רולידר: כלומר כשאני מסתכל להורים בעיניים, בעצם מה שהבנתם, ללא קשר לאהבה, לדאגה, אנחנו גורמים לילדים שלנו נזקים.

<עמוס רולידר: למעלה ממחצית מהילדים בישראל עוזבים את הבית כל בוקר בלי ארוחת בוקר.

<עמוס רולידר: אני לא מדבר על החטיף, שהוא רק אוסף של סוכרים שרק מזיק לך יותר מכל דבר אחר, אני מדבר על אוכל שבהגדרות שלנו יש בו מרכיב בריאותי.

<עמוס רולידר: אני לא יודע אם אתם סובלים, אני מקווה שלא, מהפרעות קשב, יושב לפניכם אחד עם ADHD, Attention Deficit Hyperactivity Disorder, משהו מובהק, לכן כל כניסה כזאת אני מיד הולך ימינה שמאלה, אני רוצה להגיד, מדברים המון על ריטלין כן, ריטלין לא, אבל קחו שני נתונים ותבינו על מה אני מדבר.

<עמוס רולידר: חוסר שינה, מרכיב אחד, שתיים, לא אכלת ארוחת בוקר.

<עמוס רולידר: אם אתה סובל מהפרעות קשב, הסיכוי שלך לעבור את היום בשלום, מבחינת מיצוי הפוטנציאל שלך, שואף לאפס.

<עמוס רולידר: עשית טיפול וריטלין ואין לך סיכוי.

<עמוס רולידר: אם הבית לא מארגן כך שאתה תישן את מנת השעות שאתה זקוק להן בשוטף ותאכל ארוחת בוקר, אם לא חינכו אותנו על הערכים הפשוטים האלה, אין לך סיכוי.

<עמוס רולידר: הייתי יכול להמשיך עוד הרבה בנושא הזה, אבל המסקנה היא מאוד פשוטה מבחינתי כאיש מקצוע, וחשוב שנדע את זה, למרות האהבה והדאגה של ההורה לילד הישראלי, לילד שלנו, במידה רבה ההורים איבדו את היכולת להשפיע על חינוכם של הילדים שלנו, ויש לזה מחירים כבדים.

<עמוס רולידר: מה זה נקרא להשפיע על חינוך הילד?

<עמוס רולידר: זה להשפיע על כך שהוא ימצה את הפוטנציאל שלו.

<עמוס רולידר: כשאתה ממצה את הפוטנציאל שלך זה המפתח לאושר.

<עמוס רולידר: אם אתה לא ממצה את הפוטנציאל שלך, רמת החיכוכים בתוך המשפחה עולה וכשאתה מגיע לגיל הקריטי שבו אתם נמצאים כרגע, כשאתה צריך לבצע בחירות לא פשוטות, הסיכוי שתבצע את הבחירות הנכונות יורד.

<עמוס רולידר: זה המחיר.

<עמוס רולידר: במילים יותר פשוטות, ההורה הישראלי במידה רבה, בהכללה, אבל לא גדולה, איבד את הסמכות שלו.

<עמוס רולידר: מה זה סמכות?

<עמוס רולידר: זה לא נוקשות, סמכות היא היכולת להשפיע, היכולת לחנך, היכולת להקנות ערכים.

<עמוס רולידר: כשאתה מסתכל על הורים שהסמכות שלהם משפיעה אתה מוצא כמה קווים משותפים.

<עמוס רולידר: אחת, אלה הורים שמגדירים לילדים שלהם מה מותר ומה אסור, מגדירים ציפיות.

<עמוס רולידר: גם בגיל שבו אתם נמצאים יש ציפיות.

<עמוס רולידר: שתיים, הם מבינים שהאג'נדה שלהם והאג'נדה של הנער לעתים מנוגדות, הוא אומר, 'אני רוצה לחזור בארבע', 'אדוני, אתה צריך לחזור באחת עשרה', אני רוצה לעשות א', אבל הבריאות שלך והעתיד שלך אומרים תעשה ב', והם לא נבהלים מזה.

<עמוס רולידר: אלה הורים שלא מחמיצים הזדמנות להחמיא, לשבח, לעודד, מילה טובה, לא רק על הישג מושלם, גם על השתדלות, על מאמץ, על התמודדות עם כישלון.

<עמוס רולידר: אבל אלה גם הורים שמציבים גבולות, מגדירים ציפיות, ולא חוששים לאכוף אותן.

<עמוס רולידר: הם לא עושים את זה עם עצבים, עם כעס ועם זה שהם נעלבים, 'אל תדבר איתי, לך מפה, תבוא אחר כך', לא, לא, לא.

<עמוס רולידר: מצד שני, אלה גם לא הורים, שאתה רואה יותר ויותר בארץ הזאת, שכל מה שמכוון אותם, שהילד לא יכעס עליהם.

<עמוס רולידר: אל תרגיז לי את הילד, קח מה שאתה רוצה, קח, רק תהיה מרוצה.

<עמוס רולידר: רק תהיה מרוצה.

<עמוס רולידר: עכשיו, כפי שהתחלתי, צריך להבין שהמחירים בסיטואציה הזאת הם מחירים כבדים.

<עמוס רולידר: דיברה הדרה על אלכוהול, דיברו פה לא מעט בוועדה הזאת על צימרים, אלכוהול.

<עמוס רולידר: צריך להגיד את האמת, איך שלא תסובב את הנתונים, יש לנו אותם כבר כ-15 שנה, הנוער הישראלי שותה ומסכן את בריאותו בנושא הזה.

<עמוס רולידר: במחיר כבד.

<עמוס רולידר: אנחנו צריכים לשאול איך זה קרה, כי המסקנות של מה שאומר מיד, במיוחד ביום הזה, מבוססות גם על הבנה של איך קרה שההורה הישראלי איבד את היכולת להשפיע על חלק גדול מילדיו, על החינוך.

<עמוס רולידר: אגב, חוסר ההשפעה הזה באופן ספציפי הוא החמצה בחינוך של הערך הכי חשוב, וזה יכולת איפוק, הבלגה, שליטה עצמית בתנאים מאתגרים.

<עמוס רולידר: חשוב לי להסביר.

<עמוס רולידר: ילד שעובר תהליך חינוכי נכון, חלק מזה אתה מלמד אותו ליצור, לקיים ולשמר דיאלוג תקשורתי עם הסביבה המשמעותית שלו, שמה שמאפיין את הדיאלוג הזה, שהוא מכבד, שהוא מנומס, מילה ששכחנו קצת, שהוא מתחשב.

<עמוס רולידר: אגב, אני לא מדבר חנון, אלה ילדים, נערים גם אסרטיביים, אסרטיביות, לעמוד על שלך בלי להיות אלים, זה כנראה אלה שאני רואה פה מסביבי.

<עמוס רולידר: כשאתה מחנך את הנער, הנערה, יכולות איפוק, הבלגה ושליטה עצמית, אגב, מתי אתה נזקק להם?

<עמוס רולידר: אתה נזקק להם כשאומרים לך, כשאתה צריך לבצע את המעברים האלה בין פעילות שאתה אוהב לפעילות שאתה לא אוהב, מי רוצה לעשות את זה?

<עמוס רולידר: אתה צריך את הכוח.

<עמוס רולידר: כשאומרים לך לא, כשאתה נמצא במצב, מה שקוראים בפסיכולוגיה, מצב אוורסיבי, זה מצב לא נעים, כואב, שבא לך באותו רגע לומר 'וואו, אם רק הייתי יכול', אבל בגלל החינוך שספגת אתה מחזיק את זה פה ואתה ממשיך דיאלוג.

<עמוס רולידר: הדיאלוג יכול להיות נוקב, אבל הדיאלוג יהיה מכבד.

<עמוס רולידר: ואתה לוקח את זה לזוגיות שלך ואתה לוקח את זה להורות שלך ואתה לוקח את זה למקום העבודה שלך.

<עמוס רולידר: וכשאין לך את זה, לא יעזור הפוטנציאל שלך, לא יעזור כמה, אני אומר להורים, שיעורים, כמה כיתות מחוננים יהיו לך ולא יעזור שלך שום דבר שתכניס אותם לשיעורי אנגלית בגיל ארבעה חודשים, שום דבר לא יקרה אם אתה לא מלמד נער/נערה יכולת איפוק, הבלגה ושליטה עצמית, כי זה הבסיס גם להתמודד עם מצבים לא פשוטים.

<עמוס רולידר: אין לך את זה, אתה אבוד, אין לך את זה, אתה לא תוכל, כשהחבר'ה אומרים לך 'יאללה, תעלה, אנחנו נוסעים', חצי שתויים, לא תוכל להגיד להם 'סליחה, אני לא נוסע'.

<עמוס רולידר: לא תוכל.

<עמוס רולידר: זה בעצם הסיפור.

<עמוס רולידר: לזה יש, כאמור, מחירים כבדים.

<עמוס רולידר: במספר מילים איך הגענו לזה וכמובן מה אנחנו צריכים לקחת מפה.

<עמוס רולידר: אני אקח רק נתון אחד, שלא יפסח גם עליכם כהורים, זה לא הולך להיות אחרת.

<עמוס רולידר: זה לא עניין של טוב או רע, זה לא הולך להיות אחרת, זמינות הורית.

<עמוס רולידר: לפני 20 שנה, אני רוצה שתדעו שהורים לילדים בגילכם, אני מתכוון כרגע 9-15, חלק מכם, אולי אתם קצת יותר מבוגרים, לפני 20 שנה בלבד, היו מבלים עם הבן, עם הבת, אחר הצהריים מרגע שהוא הגיע מבית הספר עד שהוא הולך לישון באינטראקציה משמעותית סביב שעתיים.

<עמוס רולידר: אגב, אני אומר להורים - - -

<קריאה: זה לא תוך כדי נהיגה.

<עמוס רולידר: זה לא כולל לקחת אותם לחוג וגם לא כולל באמצעות הנייד, אלא ממש לשבת איתם.

<עמוס רולידר: היום, בגילאים האלה, פחות מחצי שעה.

<עמוס רולידר: ההורה מעט מאוד בבית.

<עמוס רולידר: לא בגלל שהוא לא רוצה להיות בבית, הזמנים השתנו, דברים מאוד חיוביים, חלק מהם, לכל אחד מאיתנו יש את הזכות, את היכולת, להגשים חלום, ייעוד, מקצוע, נפלא.

<עמוס רולידר: שתיים, בוא נגיד את האמת, מדינה לא זולה, צריכים לעבוד כדי לפרנס.

<עמוס רולידר: מה ההורה הישראלי עשה?

<עמוס רולידר: הוא בעצם עשה אאוטסורסינג לחינוך של הילדים שלו.

<עמוס רולידר: הצהרון, סבא וסבתא שלא חלמו בחיים שלהם שהם נכנסים לתפקיד כזה, המטפלת.

<עמוס רולידר: תדעו לכם, צעירים, זה - - - בעוד כמה שנים, הורה לילד בגיל שנתיים עד 5, ילד בגיל שנתיים עד 5 בארץ הזאת, נמצא יותר בחברת אחרים מאשר בחברת הוריו, בשעות הערות שלו.

<עמוס רולידר: עכשיו בואו נחבר את הכול ביחד.

<עמוס רולידר: אני לא בבית כל כך, יש לי מתחים בעבודה, המתחים הם גם בין בני הזוג לעתים, מה זה יצר אצל ההורה הישראלי שכל כך מסור לילדיו?

<עמוס רולידר: הוא אומר, הנה, מצד אחד יש לי את הדבר הכי יקר, זה אתם, מצד שני אני מרגיש שבאיזה שהוא מקום אני לא בסדר איתם, וכשאתה אוהב מישהו ואתה מרגיש שאתה לא כל כך בסדר איתו אתה מיד עובר למוד של פיצוי.

<עמוס רולידר: חלק גדול מההורים מחליפים חינוך בשירות.

<עמוס רולידר: אתם יודעים, שירות זה לא חינוך.

<עמוס רולידר: בשירות יש שני דברים, האחד, הקליינט תמיד צודק, שתיים, אסור להרגיז אותו, הוא לא יחזור למלון.

<עמוס רולידר: הרבה מאוד הורים, כאמור, התוצאה היא, מהדיסוננס הזה, עושים הכול שהילד יהיה מרוצה והילד הישראלי, שימו לב, מנהיגים, גדל שבתחושה שלו מהר מאוד הוא לא מרגיש שהוא ילד של ההורה, הוא מרגיש שהוא שותף שלו.

<עמוס רולידר: הוא שותף, איך אני יודע?

<עמוס רולידר: אתם תראו ילדים, גיל 9, 11, מסתכל על ההורה, יותר ממה שאתם חושבים, הוא יגיד 'למה אתם נוסעים לטיול ואני לא?', 'רגע, למה את קונה את זה ואני לא?' וההורה, בתסכול ובמקום שהוא נמצא, רואה בילד שלו יותר שותף מאשר ילד, והוא מצדיק את עצמו, הוא יגיד 'מה?

<עמוס רולידר: לא מגיע לנו חופש?

<עמוס רולידר: עבדנו קשה, תבין אותנו'.

<עמוס רולידר: וכשזה טיב היחסים בין הורים לילדים, תזכרו רק דבר אחד, אם תאהבו את זה או לא תאהבו את זה, זה עניין אחר, קחו את זה כהורים, יראת הכבוד הולכת לאיבוד.

<עמוס רולידר: יראת כבוד.

<עמוס רולידר: יראת כבוד זה לא פחד מהורה.

<עמוס רולידר: יראת כבוד נוצרת כאשר כתוצאה מהתהליך החינוכי הנער יודע שאת זה, את הפיתוי הזה, את זה הוא לא יעשה, כי הוא יודע שההורים לא יקבלו את זה.

<עמוס רולידר: זה מה שעוזר לו לקבל החלטה נכונה.

<עמוס רולידר: אחר כך זה הופך להיות חלק משלו.

<עמוס רולידר: אין לי ספק, כשאני מסתכל עליכם, ברמת המנהיגות, ברמת היעדים, הוריכם לא אחת אמרו 'אני מבין שאתה לא אוהב את זה, זו היא החלטתי ואני יודע שזה לא קל לך'.

<עמוס רולידר: אני אומר להורים היום, שינוי אתה יכול לעשות גם כשהנער מתבגר, אתה צריך לקבל החלטה.

<עמוס רולידר: אתה צריך לקבל החלטה ואין לזה קשר לזכויות, יש דברים שאתה חייב לילד שלך, ואני לא מדבר על דברים ברומו של עולם, אני מדבר שלכם הדברים האלה נשמעים אולי כמובנים מאליהם, אלא אם כן אתם מכירים חלק מהחברים שלכם, הציפייה שלי ממך, מתבגר, שאתה תקום כל בוקר, מובן מאליו, נכון?

<עמוס רולידר: באופן עצמאי ותלך לבית ספר.

<עמוס רולידר: אין לכם מושג כמה הורים נאנקים כל בוקר כדי להוציא אותו לבית הספר, לא עוד שעתיים, עוד שלוש, מי צריך ללכת?

<עמוס רולידר: אל תגיד לי מתי ללכת.

<עמוס רולידר: הציפייה שלי ממך, מתבגר, שבבית הספר, כן, יש מורים טובים ויש מורים פחות טובים, יש הכול, זה החיים, אתה תעשה הכול למצות את הפוטנציאל שלך.

<עמוס רולידר: תעבוד קשה, תתנהג בכבוד למורים.

<עמוס רולידר: אגב, בסוגריים, אני אומר להורים, שלא תעזו לפגוע במורים האלה.

<עמוס רולידר: מספיק שאתה מסתכל על אשתך ואתה אומר 'אה, המורה הזאת, בטח, מה אתה רוצה?

<עמוס רולידר: ' וחיסלת את האפשרות של המורה למחרת להשפיע על חינוכו של הנער.

<עמוס רולידר: הציפייה שלי ממך, נער מתבגר, אל תסנן אותי, לעולם, זה חלק מכבוד.

<עמוס רולידר: אם הלכת מנקודה איי לבי שלא תכננת, זה בסדר, אבל תרים טלפון ותגיד.

<עמוס רולידר: זה הסיפור האמיתי.

<עמוס רולידר: וכל זמן שאתה בבית שלי, או במלון שלי, אני מצפה ליחס של כבוד אלינו ואני מצפה שכל הרגלי האכילה והשינה שלך יהיו נכונים, זו חובתי אליך.

<עמוס רולידר: ואז, אתם יודעים, מה שנשאר, אני אומר להורים, זה להפסיק לפחד מהילד.

<עמוס רולידר: להפסיק לפחד.

<עמוס רולידר: לא לכעוס, לא לאיים, להיות שקטים, רגועים ולהגיד 'לא מוותרים'.

<עמוס רולידר: לחלק מהנערים והנערות זה כמעט כמו טיפול בגמילה, כי הוא רגיל אחרת.

<עמוס רולידר: לחלק מהחברים שלכם השעון הביולוגי כבר התחלף, הם באים אחרי בית ספר, הוא ישן עד שמונה-תשע ואז הוא עד שתיים-שלוש, כולל מסכים בחדר שלו, למרות שמחקרים, הרבה מחקרים, כולל קנדי שיצא לפני חודש, הראו עד כמה כשאתה נכנס איתו לחדר שלך וגולש איתו ועושה דברים בלילה, כמה צרות עתידיות יכולות להיות לך.

<עמוס רולידר: בשביל זה צריך לא לפחד ולהגיד גם לא.

<עמוס רולידר: אם אתה עושה את זה ואתה לא שוכח אותו ואתה לא שוכח לפרגן, להגיד מילה טובה, טפיחה על השכם, הסיכוי של ילד בישראל לקבל מילה טובה מהוריו הוא פחות מ-5% מסך הכול ההתנהגויות הטובות שלו.

<עמוס רולידר: אנחנו מאמינים שאם אנחנו מרעיפים עליהם את כל העושר הכספי והכול אז זה תופס.

<עמוס רולידר: לא, זה לא תופס כלום בהשוואה למילה הטובה.

<עמוס רולידר: קחו את זה לדרך.

<עמוס רולידר: ילד שגדל בבית שלא קיבל מחמאה, תאמינו לי, לא פשוט הדבר מבחינה קלינית יותר מאוחר.

<עמוס רולידר: זה מה שעומד בפני ההורה הישראלי היום כדי באמת לעזור לנער והנערה הנפלאים האלה למצות את הפוטנציאל שלהם, הזכות שלכם לקבל את החינוך המרבי.

<עמוס רולידר: אלכוהול, אני אומר לכל הורה בישראל, הנחת העבודה שלך שהילד שלך יכול להשיג אלכוהול מתי שהוא רוצה, איך שהוא רוצה.

<עמוס רולידר: יש בידי בני הנוער למעלה ממיליארד שקל פנוי, שלהם, מסבתא, ימי הולדת ואלף ואחד דברים.

<עמוס רולידר: המדינה הזאת איננה אוכפת את חוקיה, אני אומר את זה בבית הזה, בכל מה שקשור לאלכוהול, נקודה.

<עמוס רולידר: תארו לכם איזה חרדה צריכה לתפוס את ההורה כשהילד, תסתכלו, אתם בוודאי יודעים את זה יותר טוב ממני, אבל תפתחו, יש לכם את האפליקציה, אתה מזמין את האלכוהול דרך האפליקציה, בדיוק מה שאתה רוצה, הביתה.

<עמוס רולידר: הם מגהצים את האשראי של ההורים ומביאים את זה הביתה.

<עמוס רולידר: זה המבחן האמיתי היום, כדי לתת באמת לנער הישראלי למצות את הפוטנציאל ולהגן עליו בפני סיטואציות שלא היו לפני 20, 30, 40 שנה.

<עמוס רולידר: המכולת שאני גדלתי במושב שלי בעמק יזרעאל, 90% בריאות.

<עמוס רולידר: תאמינו לי.

<עמוס רולידר: הסופרמרקטים שאתם נכנסים אליהם היום, 90% רעל עטוף בצלופן יפה, סיבים תזונתיים, עם שלושים E שהורגים אותך לפני שסלמונלה בכלל נכנסה לפעולה.

<עמוס רולידר: זו האמת.

<עמוס רולידר: לא אוהבים לדבר על זה, אבל זו האמת.

<עמוס רולידר: עם זה עובד ההורה, עם זה הוא צריך להתמודד היום.

<עמוס רולידר: וכל המדפים פתוחים והילדים אוכלים ואוכלים ואוכלים, ילדים בני שנתיים היום פותחים את המקרר והוא כל הזמן מוציא את הדברים.

<עמוס רולידר: הנה תמחירים, לא צריך לדבר גבוהה גבוהה.

<עמוס רולידר: המילה האחרונה כאן היא לגבי באמת האחריות העצומה שעומדת בפני הורה שהוא לפעמים עומד מול הנער והנערה שאומר 'לכולם יש, רק לי אין, זו זכותי, אני מחר ארים טלפון לעובדת הסוציאלית, אתה לא תקבע עליי', אנחנו מתחילים ישר לרעוד.

<עמוס רולידר: ריבים שלא קל לך, אבל אני עומד ואינני מוותר.

<עמוס רולידר: בחתונה, על הכוס, אתה תגיד לי תודה.

<עמוס רולידר: אני אסיים בסיפור שממחיש את הכול, אחר כך עוד מילה אחת על ה-bullying, כי בלי זה אני לא יכול ללכת הביתה.

<עמוס רולידר: לפני שלוש שנים וחצי, משהו כזה, קיבלתי טלפון מהורה בדרום.

<עמוס רולידר: אתמול הקשבתי להקלטה, תכנית רדיו, הייתה לי ברדיו אזורי, הוא ביקש לדבר איתי ועם המאזינים כחודש, משהו כזה, לא יותר, לאחר שבנו בן ה-16 לקח את המכונית בלי רשות יחד עם חבר, נכנסו בתחנת אוטובוס ונהרגו.

<עמוס רולידר: הוא אומר לנו 'קרה לנו הנורא מכול, אבל הסיבה שהתקשרתי אליך, מר רולידר, אני שומע אותך כבר כמה שנים, אני רוצה להגיד לך משהו ולמאזינים.

<עמוס רולידר: מה שלא נותן היום לי ולאשתי מנוח, מה שלא מאפשר לנו לישון בלילה זה העובדה שאנחנו חושבים שאולי היינו יכולים למנוע את זה.

<עמוס רולידר: אולי היינו יכולים למנוע את זה'.

<עמוס רולידר: ואז במהירות הוא גולל בפנינו את סיפור חייו של הנער, בגיל 7, 8, אותן נקודות שהילד ביקש ולא עמדו, כי לא עמדו בלחצים, הוא ביקש את זה והוא ביקש את זה, אחר כך הוא ביקש טרקטורון וביקש את זה, והוא אומר 'אולי אם היינו עומדים אז כמו חומה בצורה, אולי הוא היה איתנו'.

<עמוס רולידר: אבל לא זו הנקודה, הוא אומר, 'העובדה שאנחנו כהורים מרגישים שאולי לא עשינו את הכול זה מה שלא נתן לנו מנוח', ואז הוא פנה להורים ואמר 'אל תוותרו', זה נראה כאילו כשזה מגיע לגילאים האלה, מה אני יכול לעשות כבר לעשות?

<עמוס רולידר: ייקח, יסגור את הדלת, יילך, 'מי אתם?

<עמוס רולידר: ' לא, לא, אל תוותרו, למענו.

<עמוס רולידר: ופסקה אחת, שאולי מבטאת יותר מכול את המסר שלי להורים, מתוך 'כימים אחדים' של מאיר שלו.

<עמוס רולידר: הוא אומר, סופר צפוני מחונן, 'בבית שאין בו כללים הגורל משתולל, המזל מתעכב, המקרה מבקר.

<עמוס רולידר: אבל בבית שיש בו כללים הגורל עושה מה שאומרים לו, את המזל לא צריכים והמקרה נשאר בחוץ, דופק וצועק ולא יכול להיכנס'.

<עמוס רולידר: תרשו לי כמה משפטים בנושא ההצקות, הבריונות.

<עמוס רולידר: הגדרה, אני לא מדבר על אלימות.

<עמוס רולידר: רק שנהיה, איך אומרים באנגלית?

<עמוס רולידר: In the same page.

<עמוס רולידר: אני מדבר על מצב שבו נערים ונערות, ילדים וילדות, פוגעים בילדים אחרים, לא כתוצאה מאיזה קונפליקט, רבנו על כדור, בגלל שאני לא סובל אותו.

<עמוס רולידר: הטריגר היחידי זה הנוכחות של הקורבן.

<עמוס רולידר: בבריונות מעורבים שלושה, הבריון, הקורבן והעומדים מן הצד.

<עמוס רולידר: נתוני הבריונות, שאף אחד לא יספר לכם אחרת, במיוחד לאור העובדה שבשנים האחרונות הסייבר bullying, ההצקה המקוונת באמצעות הדברים האלה תופסת חלק נכבד, דרך קלה לפגוע במישהו אחר, הנתונים גרועים מאוד, יותר מכל מקום אחר בעולם.

<עמוס רולידר: ומספרים לך, אתם יודעים, אתם לא נאיביים כבר, גם אם אנשים מכופפים נתונים כדי להראות משהו לפעמים, הנתונים לא טובים, אגב ללא קשר למאמץ אדיר שעושה למשל משרד החינוך בעניין הזה.

<עמוס רולידר: הבעיה עם הסייבר bullying שהוא לא מתרחש בין כותלי בית הספר, הוא מתרחש בבית, בכל מקום.

<עמוס רולידר: מה שמעניין, ולכן אני פונה אליכם, מועצות תלמידים ומנהיגים, שכל החוקרים בעולם תמימי דעים, הפתרון נמצא בידי העומדים מן הצד.

<עמוס רולידר: אם היינו מלמדים ילדים, אני תיעדתי הצקה בגילאי 4-6 ביישובי עמק יזרעאל, אם היינו מלמדים, מה שאנחנו צריכים ללמד, ילדים כבר בגיל צעיר שרואים שילד סובל, יגידו לו 'תעזוב אותו', השלב השני להגיד לגננת 'גננת, תראי, מישהו פה סובל'.

<עמוס רולידר: ואם נערים, בעיקר סביב חטיבות הביניים שם, בי"ב זה מסתדר, בי"ב זה לא קוּל כבר, אבל המקומות של ז', ח', ט', י', שם הפיגוע, אם אתה מסתכל על העומדים מן הצד, מה הם עושים היום?

<עמוס רולידר: תדעו לכם, מנהיגים, רובם לא באים לעזרת הקורבן, הם זזים הצדה ולעתים מצטרפים.

<עמוס רולידר: אני אומר שוב פעם, אמרנו שנדבר פה כמו מבוגרים, חלק מההמלצה לא להתערב באה מההורים, שאומרים, 'אל תתערב, עזוב אותו, פן יאונה גם לך רע', במקום להגיד 'צא לעזרת החבר'.

<עמוס רולידר: רוב רובם של מקרים של בריונות, חלק גם על בסיס מיני, שהגיעו לכותרות התקשורת, מה למדתם תמיד?

<עמוס רולידר: הילדים כבר ידעו שנתיים-שלוש קודם, לפני שזה הגיע לסביבת המבוגרים, הסביבה הטיפולית.

<עמוס רולידר: פה, יו"ר מועצת תלמידים, חברים, אני רואה אחד האתגרים החברתיים המאוד משמעותיים שלכם, ברמה הארצית, עם עזרה מקצועית, לדעת איך לשנות את הסביבה בה הנערים פועלים כך שאתם תהיו אלה שלא תאפשרו לאותם בריונים להציק, לפגוע, באותם קורבנות חסרי ישע, כי רק נתון אחד תדעו לכם, אנחנו יודעים, אם נער, החל מכיתה ד'-ה', סובל במשך לא יותר משבעה-שמונה חודשים מהצקה בלתי פוסקת הוא סוחב איתו צלקת לכל החיים.

<עמוס רולידר: זה לא נגמר.

<עמוס רולידר: וזה לא קוּל וזה לא שובבות וזה לא כלום, גם אם הוא צוחק איתכם, הקורבן, בפנים הוא סובל.

<עמוס רולידר: לא הורים ולא מחנכים, הם יכולים להוביל, אבל מי שבאמת יכול לצמצם את התופעה הזאת למינימום זה אתם.

<עמוס רולידר: חומר למחשבה.

<עמוס רולידר: ותודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר, על הדברים המרתקים והחשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה להתוודות, בתחילה בעצם המושב היה אמור לכלול הורים, לא ילדים, ההורים, חלקם הגיעו, אבל חלקם כנראה אילוצי החיים, כפי שתיארת אותם, לא אפשרו להם להגיע והרגשתי קצת תחושת החמצה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אחרי ששמעתי את הדברים והסתכלתי על הנוער הנפלא הזה ועל ההבעות והתגובות, הבנתי כמה הרווחנו, כי מאוד יכול להיות שגם בתהליך השינוי שאנחנו מבקשים דווקא הם יכולים להיות השגרירים, מתוך הבנה של ההתנהגויות של ההורים, ההתנהגויות שאתה הצגת, היכולת להבין מה עומד מאחורי ההתנהגויות האלה ואולי דרכם אנחנו נצליח להאיר, כל אחד בבית שלו, או לשקף להורים בעצם ממה נובעת ההתנהגות ובכך ליצור את השינוי, כשהם יגידו 'לא צריך שתתנהגו כך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים את זה ואת זה ואת זה' ואולי דרכם אנחנו נוביל את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותך, להתייחס למספר דברים ובאמת כאמא אפילו, כאמא, כמחנכת, פחות כחברת כנסת, לכל הנושא של גבולות.

יפעת שאשא ביטון: אתה דיברת בעיקר על העניין של החינוך, שהוא חשוב והוא נכון, ואני כאשת חינוך באה תמיד מהמקום הזה, אבל אני זיהיתי במרוצת השנים שהמשמעות של גבולות ומסגרת זו אהבה, זו אהבה לילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני חוויתי את זה כמורה, כשהיו תלמידים שלא הסתדרו עם המערכת, ילדים מבריקים, היום אני יכולה לומר שהם כבר נמצאים בעמדות מפתח שונות ומגוונות, באמת כל אחד מהם פרץ את הדרך שלו כפי שהוא בחר ובית הספר לא ידע להכיל אותם ועשינו להם מה שנקרא קיצורי חזית, נתנו להם לבחור ארבעה מקצועות שבהם הם ישקיעו ובכל השאר הם לא חייבים להגיע.

יפעת שאשא ביטון: המחשבה של כל המערכת, שקצת נבהלה מהרעיון ההזוי שלי, עוד הייתי צעירה, אז גם קצת האשימו אותי על הגיל, אבל המחשבה הייתה שהם יבחרו בדיוק את אותם מקצועות שלא צריך להשקיע, שהמורה יותר מחפף, פחות מקפיד על שיעורי בית ועל נוכחות וכו', ואז אנחנו נפסיד אותם לגמרי, כי בשיעורים אחרים הם לא יהיו ובשיעורים האלה ממילא הנוכחות שלהם לא משמעותית.

יפעת שאשא ביטון: הופתעו כולם לגלות שאותם תלמידים, ללא יוצא מן הכלל, בחרו דווקא את השיעורים שבהם יש מסגרת ברורה וגבולות ברורים.

יפעת שאשא ביטון: אחד המקצועות היה שלי ואני אמרתי לאחד התלמידים, שהייתי חונכת שלו, 'תגיד, השתגעת?

יפעת שאשא ביטון: אצלי אין דמוקרטיה בשיעור.

יפעת שאשא ביטון: שיעור זה שיעור, באים, ויש כללים', וזה מדהים כמה אתם זקוקים לזה.

יפעת שאשא ביטון: אתם בטח לא תודו, אבל בלב של כל אחד מכם אני רוצה שאתם תדעו, שכשאנחנו מציבים לכם גבולות, כשאנחנו מגדירים את המותר ואת האסור, כשאנחנו יוצרים עבורכם מסגרת, זה ממקום אחד אמיתי של אהבה, כי אנחנו רוצים באמת לכוון אתכם למקום שנכון לכם ולתת לכם את האפשרות להרגיש בטוחים במקום שבו אתם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שגם את זה אתם תיקחו איתכם הלאה.

יפעת שאשא ביטון: ולך, פרופ' רולידר, אני רוצה לשאול שאלה, אחר כך נפתח את זה לדיון שלכם, אתם כמובן תוכלו להשתתף.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, ההורים יבואו ויגידו לנו, הנוער של היום הוא קשה, הוא מורד, תסתכל עליהם, הם מורדים, איך אנחנו יכולים להשתלט עליהם?

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהתשובה יכולה להיות מאוד מאוד מורכבת, אבל אני אשמח לאיזה שהוא היי לייט, לאיזה שהוא עיקרון שאולי יעזור לחלק מההורים ככה לעשות את מה שצריך.

<עמוס רולידר: אין ספק שניסיון להשפיע, לחנך, לשנות הרגלים, התמודדות עם קושי כזה או אחר, מבחינת ההורים, באופן די ברור כשהילד הוא בן 4, 6, 9, יותר קל מאשר כשהוא בן 15, 17, 19.

<עמוס רולידר: אבל כששואלים אותי עד איזה גיל אפשר לחנך, יפעת, אני אומר, כל זמן שאתה משלם את החשבון אתה יכול לחנך, באופן עקרוני.

<עמוס רולידר: אני אומר לכם, מגיעים אליי הורים לצעירים בגילאי 22, 24, 26, שההורה פותח את דלתו, כמובן באהבה גדולה, סיים שירות, עכשיו הוא רוצה להישאר בבית והוא חוסך, נהדר.

יפעת שאשא ביטון: נוח.

<עמוס רולידר: נוח, ואנחנו גם חברה כזאת.

<עמוס רולידר: בארצות הברית בגיל 18 אתה אורז ואתה טס לקולג', אין בכלל ציפייה, אתה לא נשאר בבית, אתה בא לקריסמס, לחג ההודיה אתה בא.

<עמוס רולידר: פה, בלסינג אנחנו, אבל מה?

<עמוס רולידר: חלק מהצעירים האלה מנצלים את זה לרעה.

<עמוס רולידר: אולי אתם מכירים חלק מאלה.

<עמוס רולידר: הוא עושה בבית מה שהוא רוצה, ההורים כבר אפילו קצת מבוגרים, הוא מעלה את הווליום של הטלוויזיה, מביא את החברים, פותח את המקרר, שוכח לסגור אותו.

<עמוס רולידר: עכשיו, הוא לא בן 12, 13, זה אותה נפש, אבל בגוף של בן 22, 24, 26 וההורים אומרים 'מה אני עושה?

<עמוס רולידר: ' הרבה יותר הורים ממה שאתם חושבים אומרים 'מה אני עושה עכשיו?

<עמוס רולידר: לא חלמנו שזה קורה'.

<עמוס רולידר: הרבה שמגיעים אחרי הצבא, הוא יושב בבית ולא עושה כלום תקופה ארוכה.

<עמוס רולידר: זה עניין של לקבל החלטה.

<עמוס רולידר: אני אומר, לבוא אל הצעיר, לבוא אל המתבגר, זה גם מתוך מה שאת אמרת, לגבי החבר'ה, שלקחת אותם ועשית את השינוי, מה בעצם אתה חייב לדאוג?

<עמוס רולידר: שהציפיות שלך הן כאלה שהנער, שהמתבגר, יכול לעמוד בהן.

<עמוס רולידר: הרבה מאוד תלמידים יושבים היום, גם אם היו מתנהגים נפלא, אין להם מושג, הם לא מבינים על מה המורה מדבר.

<עמוס רולידר: כשאתה מתחיל לצבור כישלון וכשאתה מרגיש שאתה לא מבין על מה מדברים, היו לי לא מעט שנים כאלה, אתה לא מבין מה מדברים איתך בכלל, אלה תחושות נוראיות, ואני חושב שקודם כל חובתנו להגדיר לנער ציפיות שהוא מסוגל לעמוד בהן.

<עמוס רולידר: גם אם זה מצמצם את הדברים קצת, גם אם נעשה את הדברים בהדרגה כדי שהוא יתחיל לחוש הצלחה.

<עמוס רולידר: זה דבר ראשון.

<עמוס רולידר: הדבר השני הוא כמובן לא לשכוח אותו כשהוא עושה את הצעד קדימה, לא לקחת את זה כמובן מאליו.

<עמוס רולידר: אין כמו חיוך, אין כמו מילה טובה, זה בעצם הביטוי של האהבה, זה הביטוי.

<עמוס רולידר: לא מספיק שהורה אומר, 'אתה יודע שאני אוהב אותך', אני לא יודע, אני לא יודע.

<עמוס רולידר: מה, איך אתה לא יודע?

<עמוס רולידר: אני נותן לך הכול, לא מזה זה בא לידי ביטוי.

<עמוס רולידר: ביום יום.

<עמוס רולידר: הדבר האחרון, יפעת, זה להפסיק לפחד.

<עמוס רולידר: להפסיק לפחד, אני אומר לכם.

<עמוס רולידר: הורה לא אשם שאורח חייו היום הוא שונה, הוא לא צריך להרגיש אשם, כתבתי ספר 'הורות ללא רגשות אשם'.

<עמוס רולידר: אין סיבה.

<עמוס רולידר: אבל לא לפחד.

<עמוס רולידר: ההורה הישראלי היום מפחד שהילד לא יאהב אותו, לא ידבר איתו, יכעס עליו.

<עמוס רולידר: זה חלק מחינוך.

<עמוס רולידר: אני לא מצפה שהמתבגר יגיד 'אתה צודק', הורים כל הזמן מנסים, יפעת, לשכנע את הנער בצִדקה, 'תשמע, אם אתה לא תישן אתה תראה מחר בבוקר, אתה לא תקום, אתה לא תוכל לקום, אתה תראה איך זה משפיע עליך', מה הם מצפים?

<עמוס רולידר: שהוא יגיד 'אמא, את צודקת, אני הולך לישון, לילה טוב, פשוט שכחתי את הנתונים', בערב הוא רץ, 'אני מאחר'.

יפעת שאשא ביטון: לא יקרה, הא?

<עמוס רולידר: לא יקרה בחיים.

<עמוס רולידר: האג'נדה שלו היא הפוכה, אני מבין אותו, אני מסביר לך, אני נותן לך רציונל, אני מבין שזה קשה לך, אבל איך אני עוזר לך?

<עמוס רולידר: כמו שאת אמרת, אני לא מוותר, החלטתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית הצטרפה אלינו ניקול טייקש, מחינוך לפסגות, מקסימה, יצא לי לדבר איתה ברבע לשבע בבוקר והיא בעצם תלווה אותי היום, היא מרמת הגולן, כבוד וכיף לי.

יפעת שאשא ביטון: ברוכה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח לשאלות, מי שירצה, אנחנו נעשה את זה פחות מהוועדות השונות.

יפעת שאשא ביטון: חנן מבקש לשאול ומי שרוצה להתייחס או להעלות שאלה, אז בהחלט מוזמן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חנן.

<חנן יזדי: קודם כל ההרצאה הייתה מאוד מעניינת, וזה מאוד רלוונטי, יושבים פה מיטב הנוער, המנהיגים, ואני חושב שזה מאוד מאוד נכון שהם גם ישמעו את זה.

<חנן יזדי: דיברת פה על שתי נקודות שאני אשמח להתייחס אליהן.

<חנן יזדי: הנקודה הראשונה היא באמת הנושא של ה-bullying, של ההצקות ברשת.

<חנן יזדי: אני זוכר גם בתור תלמיד, בעבר הלא מאוד רחוק שלי, שכיתות א' עד ו', נגיד, התקופה של היסודי, זו תקופה שהרבה יותר נוהגים לבוא ולדבר עם המורים ולהגיד להם 'תקשיבו, קורה פה מקרה כזה וכזה, שימו לב אליו', אבל איפשהו בחטיבות הביניים, כמו שאתה אמרת, שם זה מתפתח, שם אנחנו רואים את המקרים הבאמת באמת אפילו נוראיים ואני רוצה לשאול אותך מה מתפספס, איפה הקרע הזה נוצר, בין לבין.

<חנן יזדי: זו שאלה ראשונה שלי.

<חנן יזדי: והשאלה השנייה היא באמת הדיבור על מקום ההורים בחינוך של הילדים.

<חנן יזדי: אני רוצה לקחת את זה דווקא מהזווית האחרת, מה המקום של מערכת החינוך.

<חנן יזדי: אתה יודע, תמיד מדברים על הגבולות של מערכת החינוך, יש מורים שטוענים שמגבילים אותם מדי ויש מורים שטוענים אחרת.

<חנן יזדי: זאת אומרת יש הרבה השקפות לחינוך, אבל הייתי רוצה לדעת ממך מה המקום של מערכת החינוך.

<עמוס רולידר: אני רק אגיד, תראה, בנושא של ה-bullying, מה מתפספס.

<עמוס רולידר: שאלה מורכבת, אבל האתגר באמת איך אתה מעצים ונותן כוח לעומדים מן הצד לטפל בתופעה.

<עמוס רולידר: אז קודם כל אתה צריך להבין שזו בעצם כמעט הדרך היחידה.

<עמוס רולידר: אתה צריך להבין שלא יעזרו כל שיחות מחנך ולא יעזור שתיקח את הקורבן ואת המציק ותשב איתם בפגישת ייעוץ, לא יעזור גם אם הבריון ירגיש אמפתיה לסבלו של הקורבן, למרות שהיינו חושבים וואלה, אם הוא ירגיש שההוא סובל הוא יפסיק להציק לו.

<עמוס רולידר: זה לא עובד ככה בחיים, המנגנונים שגורמים לבריון להמשיך לעשות את הדברים הם אחרים לגמרי מאשר ההבנה שלו שמישהו סובל.

<עמוס רולידר: אם נבין את זה ואם נבין שהגישה צריכה להיות מערכתית, מה שהבינו בהרבה מאוד ארצות, שהגישה צריכה להיות מערכתית, אני חושב שגם משרד החינוך היום תופס את זה, שצריכה להיות פה גישה מערכתית.

<עמוס רולידר: הגישה המערכתית היא קודם כל לקחת את המנהיגים בתוך כל בית ספר ולעבוד איתכם, לעמוד מאחוריהם, שאתם תרגישו שיש לכם גב כדי שאתם לא תאפשרו לבריונים לבצע את מה שהם מבצעים ולא תחששו לעשות את זה.

<עמוס רולידר: מכיוון שאתה כמוני יודע שהיום הרבה מאוד המילה מקובל היא לא לאדם החיובי, המקובל הוא הבריון, היום השתנו מושגים, אנחנו חברה שלצערי, צריך להגיד את זה, אנחנו זזים הצדה, אנחנו מהססים לעמוד לצדו ולהגן על אנשים.

<עמוס רולידר: אני חושב ששם מערכת החינוך, אני חושב שהיא עושה וצריכה להמשיך לעשות, להעצים ולתת לכם לעשות את זה, לתת את הידע, אבל לראות איך אתם פועלים שם כדי לעשות את זה.

<עמוס רולידר: אגב, גם פה צריך להגיד את האמת, חלק מחוסר הרצון לפעול הוא כתוצאה מתחושה של תלמידים, השקטים, העומדים מן הצד, שלא בטוחים שיש להם את התמיכה של המבוגר.

יפעת שאשא ביטון: הם לא בטוחים שיעשו עם זה משהו.

<עמוס רולידר: הם לא בטוחים.

<עמוס רולידר: תשמע, אתה רואה את זה גם בחברה שאתה ואני חיים בה, שאנשים, חיים הכט, אחרים, תיעדו את זה, אתה זז הצדה, אתה לא רוצה להתערב, כי אתה מרגיש שאם אתה תתערב לא יהיה מישהו שיעמוד אחר כך מאחוריך.

<עמוס רולידר: בית הספר צריך לעמוד יחד עם ההורים כחומה בצורה עם הרוב הדומם, ולתת לו את הכלים ולהעצים אותם כדי שהם באמת יעשו את העבודה.

<עמוס רולידר: כשהם יעשו את העבודה הבריון יפסיק, כי ממילא כשהוא יראה שזה כבר לא קוּל וזה לא זה, כי אין לזה מקום, הוא מפסיק.

<עמוס רולידר: פעם חשבו שבריון נולד בריון וחיפשו את כל המקורות, ההורים, היום רואים שזו התנהגות דיפרנציאלית.

<עמוס רולידר: אתה רואה שזה יימצא פה, בית ספר שיודע איך להחיל את זה נכון, שם לא תהיה בריונות, בית ספר שלא יודע לעשות את זה, שם תהיה בריונות.

יפעת שאשא ביטון: הדרה, בבקשה.

<הדרה רוזנבלום: אני רציתי לומר שני דברים.

<הדרה רוזנבלום: ראשית, נראה לנו כאילו להיות הורים זה דבר נורא נורא פשוט, אבל יש פה את העניין שאם כל הזמן היו יודעים שיש פה את הסיפור של הדוגמה האישית, זה אפילו יותר חזק לדעתי מהמורה, הדוגמה האישית והאחריות.

<הדרה רוזנבלום: אני אתן דוגמה קטנטנה, אני באמת המון המון עובדת, אבל כשיש לי קצת זמן אז הנכדים תיכף קופצים, הם רוצים שאני אעזור להם קצת בשיעורים, וזה לא בגלל שהם לא יכולים, זה בשביל תשומת לב, אבל סיפור קטן שהיה לפני שבועיים.

<הדרה רוזנבלום: יש לי נכד בכיתה ג', הם לומדים את משה רבנו, הוא בא ואנחנו עוברים על הפרשה של משה יוצא ויראה איש מצרי מתעמר באיש עברי ויכהו ויטמנהו בחול וברח.

<הדרה רוזנבלום: למחרת הוא יוצא, אני עושה את זה בקיצור, ואז הוא רואה שני עברים נצים והוא אומר 'למה תריבו?' וזה מאוד חורה לו שהם עברים ואז הוא אומר לו 'להרגני תרצה כאשר הרגת את המצרי?

<הדרה רוזנבלום: ' הוא מבין שהדברים כבר בשטח והוא בורח ליתרו.

<הדרה רוזנבלום: הוא מגיע לבאר ואז הוא רואה את בנות יתרו באות להשקות את הכבשים, הן בהתחלה מתחילות ופתאום מגיעים הרועים הגברברים ומזיזים אותן הצדה.

<הדרה רוזנבלום: הוא לא יושב בצד, הוא ניגש לעזור להן, והן מגיעות הביתה מוקדם ואבא שואל אותן 'איך הגעתן מוקדם?

<הדרה רוזנבלום: ' הן אומרות לו 'איש טוב עזר לנו', וכו'.

<הדרה רוזנבלום: כיתה ג'.

<הדרה רוזנבלום: אז אני אומרת לנכד שלי 'מה אתה היית עושה?' אז הוא אומר לי 'איתך תמיד השיעורים לוקחים הרבה זמן', אז אני אומרת לו, 'אבל מה אתה היית עושה?'.

<הדרה רוזנבלום: תיכף אתה רואה את החינוך מהבית הזה או מהבית של האמא, כי הוא אומר 'אני הייתי בורח הביתה, אבל אבא היה אומר לנו', אני האמא של האבא, 'אבל אבא היה אומר לי תקרא לעזרה, אתה לא יכול ללכת ככה סתם בצד'.

<הדרה רוזנבלום: ואז אני אומרת לו, 'ומה מדברים על זה בכיתה?', הוא אומר 'אנחנו לומדים את הפרק'.

<הדרה רוזנבלום: ולמה אני מספרת את זה?

<הדרה רוזנבלום: כי יש לנו מגיל אפס איך אנחנו יכולים לחנך את אלה שעומדים בצד.

<הדרה רוזנבלום: איך אנחנו יכולים לתת את הדוגמה, בואו ביחד.

<הדרה רוזנבלום: בעיניי זו הלמידה המשמעותית, אבל באמת, אם ההורה מבין שזה לא לעשות וי, בואו נדבר איתם על מה זה נותן לחיים האקטואליים שלנו ביום יום.

<הדרה רוזנבלום: אחר כך דיברנו על זה, כמובן שאני הבאתי את זה גם בשבת לארוחת הצהריים, כי אמרתי 'חבריה, תשמעו, כל הנושאים האלה של יום יום, אנחנו צריכים ליישם אותם ביום יום'.

<הדרה רוזנבלום: אבל באמת הסיפור של ההורים, שכל כך עסוקים, יש להם זמן?

<הדרה רוזנבלום: 'גמרת את כל הסעיפים?

<הדרה רוזנבלום: ' הם לא יתחילו לדבר איתם על כל הדברים של מה עומד מאחורי זה.

<הדרה רוזנבלום: אולי אם היו נותנים עוד שעת חינוך בבית הספר.

<הדרה רוזנבלום: אני לא יודעת, הכול אנחנו רוצים ולא מספיקים והבית מסכן, באמת כמו שפרופ' רולידר אמר.

<הדרה רוזנבלום: הם יודעים שכשהם באים אליי זה כבר ייקח יותר זמן שיעורים, כי אחר כך מדברים על זה, אבל בהחלט אני חושבת שאנחנו כחברה צריכים להכניס פה להורים את הסיפור של האחריות.

<הדרה רוזנבלום: זו הזדמנות פז, אפילו להכין שיעורים.

<הדרה רוזנבלום: הבנתי שהיה עכשיו איזה מין פנייה לבג"צ של ועד הורים על זה שנותנים שיעורים כי זה גוזל להם זמן.

<הדרה רוזנבלום: סליחה, חבר'ה, להכין שיעורים עם הילדים זאת גם חוויה כי אני יכול לראות מה הוא יודע ומה אני יכול לקדם בנושאים בסדר היום.

<הדרה רוזנבלום: אני כן אומרת לך, כחברת כנסת, אי אפשר כל הזמן לדבר רק על הון ושלטון, צריך גם קצת חינוך.

יפעת שאשא ביטון: חייבים לדבר על חינוך.

יפעת שאשא ביטון: הכנסת אותי עכשיו למקום שהוא הבייבי שלי, כל הנושא של הוראה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, לא צריך עוד שעת חינוך בבית ספר בשביל להכניס ערכים ובשביל להכניס את התכנים הללו ולא צריך עוד שעות תוספתיות.

יפעת שאשא ביטון: חברים, כמו שנתת דוגמה על פרק בתנ"ך, וכמוהו יש עוד הרבה פרקים מהחיים והרבה סיפורים בספרות והרבה שירים שנלמדים.

יפעת שאשא ביטון: חברים, החיים שלנו נמצאים כמעט בכל אחד מהתכנים שנלמדים בבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך שיעורים מיוחדים בשביל ללמד ערכים ובשביל לעשות חינוך ובשביל לחבר את הילד ולהפוך את הילדים לרלוונטיים עבורו.

יפעת שאשא ביטון: זה יכול לקרות בכל שיעור ספרות ובכל שיעור תנ"ך, ואני אומרת את זה מתוך ניסיון, אז ככה מותר לי, אני לא מנותקת, וזה יכול לקרות כמובן בשיעורי אזרחות וזה גם בשיעור היסטוריה וזה אפילו יכול להיות במתמטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אני לימדתי מתמטיקה דרך החיים של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אחוזים, אז אנחנו נדבר על הקניות שלכם ועל ההנחות שאתם מקבלים, ואם זה דברים אחרים ומשוואות וכאלה, אז אנחנו ננסה למצוא את זה מתוך העולם שלכם, ואם צריך לעשות סטטיסטיקה אז אנחנו נחפש בעיתונים בכדורגל, אם זה בנים שאוהבים את זה, ובמקומות אחרים אם זה עבור אוכלוסייה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: החיים שלנו יכולים למצוא את הרלוונטיות בתוך כל אחד מהתכנים ואני חושבת שזה השינוי הגדול שאנחנו יכולים לעשות במערכת.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך עוד כסף, לא צריך עוד שעות, זה שם, צריך להשתמש בזה נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאת בשיעורי הבית לקחת את זה, אני מקווה שגם המורים יוכלו לקחת את זה למקומות הללו.

יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להתייחס, בבקשה, רק שם.

<בטי ריטבו: שמי בטי ריטבו, אני מנהלת תחום הורים ומשפחה במשרד החינוך ואני באמת, קשה לי לומר נהניתי לשמוע אותך, פרופ' רולידר, אני יכולה לומר שאני הסכמתי עם כל מילה ואני רוצה להביא פה את ההורים.

<בטי ריטבו: אני הבנתי שהם לא פה, אבל חשבתי להביא אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: יש כאן הורים.

<בטי ריטבו: חשוב לי לומר שבמשרד אנחנו רואים בשנים האחרונות שהתפקיד שלנו כמשרד החינוך הוא לראות את מקומם של ההורים, את הצרכים של ההורים, מתוך הנחה שאם אנחנו נקיים שיח עם ההורים ברמה של מבוגרים משמעותיים זה יקדם קודם כל את הילדים.

<בטי ריטבו: באמת חשוב לי לומר את זה כאן, לכם, יש לנו השקעה רצינית מאוד בגיל הרך, בתכניות, אני לא אתחיל למנות את כל התכניות שיש לנו, אבל כן בתכניות משותפות עם אשלים בג'וינט, להתחיל בגיל הרך, מהמקום של ההורים, הצרכים של ההורים בשלב ההתפתחות ההורית שהוא נמצא, כי לא יעלה על הדעת שתכניות לילדים ולבני נוער, כשרואים את טובתם של הילדים ובני נוער, גם אם זה במצבי סיכון וגם אם זה במצבים נורמטיביים, לא רואים את מקומם של ההורים ואת תפקידם של ההורים.

<בטי ריטבו: אני יכולה לומר שזה חלק אינטגרלי מעבודת הפסיכולוגים הרוטינית, היומיומית, גם בשיחות האישיות, בהדרכות הורים.

<בטי ריטבו: והיום יותר ויותר הורים אומרים 'בואו נקיים שיח ותעזרו לנו', גם בהרצאות, גם במצבי סיכון וגם במצבים פסיכו חינוכיים רגילים.

<בטי ריטבו: גם היועצים החינוכיים, הייעוץ החינוכי, זה חלק אינטגרלי של עבודת היועצת, אלה דברים שאתם אולי פחות רואים, מה שהיועצת עושה בחדר, אבל היא הרבה פעמים משוחחת עם הורים ומה שנקרא הדרכת הורים או שיח משמעותי עם הורים ואגף הייעוץ רואה כתפקידו להכשיר את היועצות כן לכיוון של הדרכת הורים ולקיים קבוצות הורים בבתי הספר.

<בטי ריטבו: זו אחת ההמלצות של היוזמה למחקר יישומי בחינוך, דוח של האקדמיה הלאומית למדעים.

<בטי ריטבו: יושבת לצדי רינה כהן, שהייתה לפניי בתפקיד, והיא הקימה רשת של מרכזים להורים ומשפחה.

<בטי ריטבו: אני ממשיכה לפקח על הרשת הזאת, יש מרכזים להורים ומשפחה במכללות השונות ונוספים כמו מכון אדלר או המרכז להורות משמעותית באשדוד, שיש להם תכניות להכשרת מנחי הורים.

<בטי ריטבו: תכנית של 620 שעות, זה לא 30 שעות, גם לא 60, גם לא בהתכתבות, תכנית שמחייבת, יש לנו ליבה משותפת והיא גם נותנת לאוכלוסיות השונות, מה שמתאים למכללת אלקאסמי לא יתאים לבית רבקה בכפר חב"ד או לסמינר הקיבוצים.

<בטי ריטבו: חשוב לי גם להביא את שיתוף הפעולה שיש לנו עם המינהל לתקשוב אצלנו בנושא של גלישה בטוחה.

<בטי ריטבו: הרצאות מקוונות, הנושא של אקדמיה ברשת, סרטים, מעגלי שיח, עלוני מידע, משני כיוונים, גם לראות את ההורים כשותפים איתנו, כאנשי חינוך, בחינוך הילדים, בנושא של גלישה בטוחה וסכנות ברשת, וגם הדרכה והסברה להורים בכיוון.

<בטי ריטבו: יש לי עוד הרבה מה לומר ואני מקווה שבעוד שנה-שנתיים יהיה לי עוד יותר מה לומר, כי אני חושבת שזה בהחלט תפקידנו.

<בטי ריטבו: לפני שלוש שנים אני התבקשתי על ידי רשות המחקר בכנסת להביא סקירה של כל מה שמשרד החינוך עושה עם הורים.

<בטי ריטבו: אני שלחתי, אני חושבת, דוח של איזה 200 עמודים ואמרתי שעדיין אני לא יודעת כל מה שנעשה, כי זה בהחלט חלק אינטגרלי של העבודה שלנו והיד עוד נטויה.

יפעת שאשא ביטון: בטי, אני לא רוצה להשבית שמחות, אבל אני מוכרחה כן לומר, כי צריך לומר את הדברים ביושר, יש הרבה רצון וניסיון מצד מערכת החינוך לקיים סדנאות והדרכות במסגרת הבית ספרית, מתוך איזה שהיא תפיסה שההורים הם קהל שבוי, הם יגיעו, כי אנחנו במסגרת בית הספר, ואנחנו רואים שמשנה לשנה הנוכחות הופכת לדלילה, אנחנו לא מצליחים לגייס אותם.

יפעת שאשא ביטון: אגב, בחינוך לגיל הרך הורים צעירים, שאלה הילדים הראשונים שלהם, שם אנחנו רואים יותר נוכחות הורית, כי עדיין הכול חדש והם עוד מרגישים מחוברים, וככל שזה מתקדם בשנים אנחנו פחות ופחות רואים אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה אחד האתגרים היותר גדולים שלנו, לראות איך אנחנו מגיעים ליותר הורים ממה שאנחנו מגיעים היום.

יפעת שאשא ביטון: אין לי את הפתרונות, אני לא יודעת איך אנחנו יכולים לעשות, אבל אני חושבת שזה אתגר לשבת ולחשוב איך אנחנו מגיעים ליותר הורים, כי התחושה שלי שאנחנו איבדנו אותם.

<בטי ריטבו: את צודקת, לכן אנחנו חושבים בכיוון של תקשורת מקוונת.

<בטי ריטבו: את בהחלט צודקת.

יפעת שאשא ביטון: יש ילדה מתוקה שרוצה לדבר.

<אדר גיציס: קוראים לי אדר ואני רוצה להתייחס למה שפרופ' רולידר אמר, ביחס להורים, שכאילו כל דבר אומרים 'הנוער של היום'.

<אדר גיציס: עכשיו הנוער של היום, זה לא שאנחנו קבענו לעצמנו שאנחנו הנוער של היום.

<אדר גיציס: כל דור ו'הנוער של היום', וכל דור מתייחס לזה שבא אחריו שזה 'הנוער של היום'.

<אדר גיציס: אז כן, אנחנו הדור של היום וכן, יש כמה דברים שלא טובים לנו ויש דברים כאלה, אבל זה כאילו ההורים, ההורים צריכים ללמוד, כמו שאמרת שצריך להעביר בתקיפות, אז צריך לדעת איך להעביר את התקיפות הזאת, כי זה לא להגיד לנו 'אני מחרים לך עכשיו את הטלפון', זה להגיע איכשהו להסכמה ש'אני אמא שלך ואני רוצה להגיד לך ולהראות לך את המקום הזה שאני אמא שלך ואני דואגת לך ואני רוצה את הטוב בשבילך ואני אומרת לך שפה ופה זה לא טוב לך'.

<אדר גיציס: הורים היום לוקחים את זה למקום של 'סבבה, היום אני מחרימה לך את הטלפון'.

יפעת שאשא ביטון: למקום של הענישה.

<אדר גיציס: כאילו רציתי לדעת אם אתה חושב שזה יעבוד אם הורים יותר יגידו לנו בצורה כזאת, יותר נעימה?

<עמוס רולידר: אני אמרתי שני דברים, הנוער של היום.

<עמוס רולידר: המושגים של 'הנוער של היום' לא מקובלים עליי, לא מדברים אליי.

<עמוס רולידר: ילד זה ילד זה ילד וצריך לדעת לחנך ילד לכל מה שאנחנו באמת רוצים, לעצמאות, לאחריות, לערכים טובים, כדי שבאמת הוא יהיה מאושר.

<עמוס רולידר: זה לא סתם, זה לא מילים, זה נכון בכל דור ודור, כל דור ודור זה הסיפור האמיתי, כל דור, מבחינת הסביבה, כשתלמדי פסיכולוגיה פעם, מציב אתגרים אחרים, נכון.

<עמוס רולידר: כמו שניסיתי להסביר, אתגרי ההורות היום שונים מאתגרי ההורות לפני 20 שנה מהסיבות שבחלקן תיארתי.

<עמוס רולידר: אבל הנקודה השנייה היא מעניינת, אני אקח את זה למקום אחר.

<עמוס רולידר: את צודקת שחלק מהתגובות ההוריות של 'מחרים לך', 'שבועיים אתה לא יוצא', כל התגובות האלה הן תגובות הוריות שנובעות מתסכול ומחוסר באמת ידע ויכולת לעשות דברים אחרת.

<עמוס רולידר: לא ניכנס לזה כרגע, אבל אם תיקחו משהו מפה לעוד שלוש, חמש, עשר שנים, ברגע שאתה מקפיד באורח החיים שלך כמשפחה, מגיל מאוד צעיר, שסדר אורחות החיים של הילד והמשפחה הוא קבוע, לא היום אוכלים בתשע, מחר אוכלים בשש, מחר אוכלים בארבע, לא היום תעשה שיעורים, לא אכפת לי מתי, אלא אתה יוצר בבית מסגרת שבה הדברים הם קבועים, אחר כך אתה לא צריך, הילד לוקח את זה בעצמאות, הוא עצמאי, אז לא תצטרך גם להתרגז ולא תצטרך את כל הדברים האלה.

<עמוס רולידר: חלק מהתסכול ההורי והעצבנות ההורית נובעים מחוסר כלים, מחוסר הבנה, מכל הדברים שדיברנו עליהם קודם.

<עמוס רולידר: ואת יודעת מה הכי גרוע אחרי שההורה מתעצבן?

<עמוס רולידר: הוא מרגיש עם עצמו כל כך גרוע שהוא מבקש אחר כך מחילה מהילד שלו, 'אני אוהבת אותך, אתה יודע, בוא קח עוד 50 שקל, 100', הוא עושה את החיבורים הגרועים האלה.

<עמוס רולידר: אז כן, צריך לדעת לשמור על קור רוח גם בחינוך, זה דבר שצריך ללמוד אותו.

<עמוס רולידר: החדשות הטובות?

<עמוס רולידר: אני מרגיש ברחבי הארץ שהורים רוצים, הם רוצים את זה.

<עמוס רולידר: אולי הוא לא יבוא לקבוצות, הוא לא אוהב את זה בקבוצות, הוא לא אוהב לצאת לקבוצה, צריך למצוא את הדרך לעשות את זה, אבל הם רוצים.

יפעת שאשא ביטון: זה הפרדוקס, שמצד אחד אנחנו לא מצליחים להפגיש בין הרצון של ההורים והצורך האמיתי שלהם, כי הם מדברים על זה, לבין היכולת לחבר אותם באמת לכל אותם מוקדים וזה אתגר, כמו שאני אומרת, אנחנו צריכים לחשוב איך עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואחר כך רינה, במשפט, וראיתי גם אתכם, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו מתקדמים לקראת סיכום.

<דון דדוש: אני דון דדוש, נציג מועצת הנוער הארצית.

<דון דדוש: שתי שאלות לי אליך, פרופ' רולידר.

<דון דדוש: הראשונה היא, אני בא מתוך החברים שלי והסביבה שלי, כן, רובם שותים אלכוהול, באמת, ואני בא מתוך מקום שאני אישית לא שותה ואני לא מעשן, וגם סיגריות, אני לא יודע אם ציינתם את זה, זו גם בעיה, אני נגד זה, ואני אגיד לך את האמת, לי בחיים לא אמרו 'אסור', ולהם כן.

<דון דדוש: הם שותים מסיבה פשוטה, שתי סיבות, ומזה אני מגיע לשאלה השנייה, כי אומרים להם לא והם רוצים.

<דון דדוש: לי לא אמרו לא, לי רק אמרו 'תשמע, תיקח אחריות על מה שקורה, כי אם זה מה שקורה, בעיה שלך' ובגלל זה אני בחרתי שלא לשתות.

<דון דדוש: אני חושב שזה פרט שלא אמרת את זה וזה פרט חשוב, שאני מציין את זה בחינוך של ההורים.

<דון דדוש: זה דבר ראשון.

<דון דדוש: דבר שני, זה יותר דווקא אלייך, יפעת, אני רוצה שבוועדה הזאת, ממש היה לי חשוב להגיע לפה מסיבה פשוטה, אם מדברים על אלכוהול, בני נוער שותים אלכוהול כי הם לא מקבלים את החינוך בבתי הספר.

<דון דדוש: מתי הם שותים אלכוהול?

<דון דדוש: הרי הם לא שותים בבית הספר, נכון?

<דון דדוש: הם שותים כשהם יוצאים למסיבות, הם שותים כשהם יוצאים לכל מיני פורומים כאלה, כשהם נפגשים עם בני נוער אחרים שהם לא בהכרח מכירים, הם אומרים שזה בשביל כאילו, איך אני אגיד את זה?

<דון דדוש: לדפוק את הראש.

<דון דדוש: זה לא נכון, הם עושים את זה מחוסר ביטחון עצמי.

<דון דדוש: אני יודע את זה מחברים שלי שבאים ואומרים את זה.

<דון דדוש: הם לא מקבלים את החינוך של איך לבוא ולגשת, גבר ששותה לא מקבל את החינוך של איך לבוא ולגשת לבחורה.

<דון דדוש: עשרות אלפי בנות נוער, עשרות אלפי מוטרדות כל מסיבה, מוטרדות מינית ברמה קשה.

<דון דדוש: אני הפסקתי ללכת למקומות כאלה כי אני ראיתי בעיניים שלי דברים שבאמת זה גרוע, ואני לא מאמין שזה קורה במדינה הזאת, אני חשבתי שאני בהודו לשנייה.

<דון דדוש: באמת.

<דון דדוש: אז כאילו בואו נחשוב איך נפתור את זה.

<דון דדוש: גם דרך אגב, באלימות, אלימות כתוצאה מאלכוהול.

<עמוס רולידר: עצה קטנה, קח אותה, לעולם אל תנסה להסביר תופעה על פי מה שקרה לך באופן אישי.

<עמוס רולידר: תחזור על זה, לעולם - - - אתה אומר, 'לי אף פעם לא אמרו אסור, לכן אני לא שותה, לאלה אמרו אסור, לכן הם שותים'.

<עמוס רולידר: אני רק אומר לך, עצה קטנה, אל תיקח מהמקרה הספציפי שלך ותסיק מסקנות.

<עמוס רולידר: אגב, אני לא מכיר את הוריך, ברור לי שהם עשו עבודה נהדרת ואני חותם לך שהיו נקודות שבהן הם אמרו 'חמוד, לא.

<עמוס רולידר: בוא איתנו', ואתה, בגלל הפוטנציאל שלך, בגלל המבנה הביולוגי, הטמפרמנט שלך, התהליך איתך היה כזה שהם הצליחו לעשות את זה בצורה טובה.

<עמוס רולידר: אני לוקח את מה שאתה אומר, אתה יצאת כפי שיצאת בגלל המבנה הגנטי התורשתי שלך, אבל בגלל הוריך ומוריך.

<עמוס רולידר: זכור את זה.

<עמוס רולידר: אתה בוודאי יודע מי מתוכם עשה יותר ועשה פחות.

<עמוס רולידר: זה קודם כל.

<עמוס רולידר: עכשיו, למה באמת ילד, איך מעוצבת התנהגות שתייה וכל הדברים האלה?

<עמוס רולידר: אין לנו זמן לדבר על זה כאן כרגע, אבל תשמע, מבחינתי אם אתה בן 16 או בן 19, לא חשוב לי, אני כהורה, לא עניין של לא סומך עליך ולא כלום, סומך עליך, אני רוצה לדעת מה קורה, איפה קורה ואיך קורה.

<עמוס רולידר: אין לזה שום קשר לכבוד שאני נותן לך, אני צריך להיות שם.

<עמוס רולידר: אם אני לא שם, אתה הזכרת, דברים לא טובים קורים.

<עמוס רולידר: ומשום מה הפיקוח ההורי הזה לא קיים, לא קיים.

<עמוס רולידר: לכן הרבה בני נוער נמצאים במצבי סיכון.

<עמוס רולידר: צריך להגיד את האמת.

<עמוס רולידר: הוא אוהב את הילד, הוא רוצה, אבל הוא עסוק בדברים אחרים, זה הסיפור האמיתי.

<עמוס רולידר: הגיע הזמן שאנחנו נהיה שם במקומות האלה.

<עמוס רולידר: אם נהיה שם, נלמד ערכים נכונים, ואפשר לשמוח ואפשר לעשות דברים נפלאים, אם לא, אנחנו נחווה את מה שאתה מדבר עליו וכל כך סולד ממנו.

יפעת שאשא ביטון: ראשית תודה רבה שהעלית את הנושא.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הוא מאוד חשוב ואנחנו דנו בו מספר פעמים בוועדה סביב תופעות נוספות שמאפשרות את השתייה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לך, זה נכון, הרבה פעמים כשמטילים וטו בלי להסביר על משהו אנחנו יוצרים דווקא ומעוררים את הסקרנות של הילדים, אבל אני חושבת שזה לא קשור לגיל, כמו שאומר פרופ' רולידר, יש לי ילד בן 20, תאמין לי שכשהוא יוצא מהבית כל פעם מחדש אני מאותתת לו על מה יכול לקרות אם ישתה וממה הוא צריך להיזהר ושלרכב שלי לא נכנס אלכוהול, גם אם לא הוא שותה, החברים שלו שותים, לא ברכב שלי,.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאנחנו מחוץ לתמונה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהצורך שלנו והנוכחות שלנו כל הזמן, לא משנה באיזה גיל הם, נותנת להם גם את התחושה שבאמת אכפת לנו והם בסופו של דבר דואגים לעשות את הכול כדי להוכיח לנו שאנחנו יכולים לסמוך עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מסכימה איתך שהגישה מאוד חשובה, הטלת וטו בלי שום שיח מסביב, לדעתי חסרת אפקטיביות לחלוטין, אנחנו צריכים לשלב ביניהם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הנושא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבחר, קשה לי, הורה, אנחנו נאריך בעשר דקות ואנחנו ניתן לילד ואחר כך את ולרינה, ניתן לך משפט, אל תדאגי.

<עילי: שמי אילי, הייתי רוצה להתייחס לתופעה של הבריונות ברשת, ואני פונה לכל מי שיושב כאן, כי אני חושב שכולכם תוכלו לתת תרומה בנושא הזה.

<עילי: אני בבית הספר שלי, בכיתה שלי, יצרנו איזה שהוא פרויקט שאנחנו עכשיו מתחילים ביישום שלי, שחבר אחד פונה לחבר אחר שלו, במידה שהוא נפגע באיזה שהיא דרך מהאלימות בווטסאפ, ברשת, בפייסבוק, והוא מקבל תמיכה מחבר אחר שלו.

<עילי: זה לא חייב להיות מאיש חינוך.

<עילי: רציתי לדעת איך אפשר באמת לנסות ולקדם דבר כזה ליותר מפיילוט, ליותר מניסוי, ואם יש לכם עוד דרכים שאתם, כאנשי חינוך, יודעים להתמודד עם הבעיה.

<עמוס רולידר: אני רק אגיד שאני מאוד אשמח לשמוע עוד, לא יודע באיזה צורה לקבל את הטלפון שלך או משהו, לשמוע עוד ואני אשמח להסתכל על זה, במקום הקטן שבו אני נמצא.

<עמוס רולידר: בשמחה.

<עילי: גם אני אשמח.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: יש תהליכים כאלה, אני מכירה מספר מוקדים, מספר מערכות, שבהם יש תהליך שהילדים נמצאים למען הילדים.

יפעת שאשא ביטון: יש לזה אפקטיביות מדהימה, כי הרבה יותר קל להם והם הרבה יותר פתוחים לדבר עם העמיתים שלהם והם גם מרגישים שהם בסביבה תומכת והם לא צריכים להתבייש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט נשמח, גם להרחיב את זה ולראות איך אנחנו הופכים את זה למשהו שהוא נחלת כלל המערכת ולא רק משהו נקודתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הורה וגננת.

<מירי גטניו אולגין: האמת שהגעתי לכאן בשני כובעים, אבל מאחר שהזמן הוא קצר, אז אני לא אשתמש בכובע הגננת שלי ואני באמת הגעתי בתור הורה.

<מירי גטניו אולגין: שמי מירי והבת שלי היא ילדה עם נכות שאף אחד כאן לא דיבר כאן, אבל אם מדברים על בריונות והצקות, אז ילדים נכים סובלים מזה בשפע.

<מירי גטניו אולגין: לפעמים התסכול הזה, שאני כהורה, יש לי את החובה לשמור על הזכויות של הבת שלי, היא כבר בת 12 אוטוטו, ובמהלך השנתיים האחרונות אני מנהלת מאבק רציני, אני חושבת שגם תכיר את סיפור, תותבות רחצה.

<מירי גטניו אולגין: כשהילדה שלי, היום היא בת נוער, היא אוטוטו בת נוער, היא בת 12, כשהיא תרצה לצאת עם החברים שלה לחוף הים ולבריכה היא לא תוכל לעשות את זה.

<מירי גטניו אולגין: זה מה שיוביל אותה אולי בהמשך גם לאלכוהול, תודה לאל שיש לה אמא מחנכת שזה לא יקרה, אבל זה בדיוק הילדים שנופלים על מקום של סיכון, שהם מבודדים מהחברה, לא כי ההורים לא רוצים לשמור על החובות שלהם, אלא כי המדינה לא נותנת את מה שהיא צריכה לתת.

<מירי גטניו אולגין: אני חושבת שזה לא משהו שהוא בשמים, תותבות רחצה זה משהו שכבר 15 שנה עולות פה לדיונים, הן לא ניתנות, לא למבוגרים ולא לילדים.

<מירי גטניו אולגין: אני פה בשם הילדים.

<מירי גטניו אולגין: אני חייבת להגיד שאחרי שהגענו לחדשות קיבלתי אינספור פניות לתרומות לתותבת רחצה ואני סירבתי בכל תוקף לקבל תותבת.

<מירי גטניו אולגין: אני חושבת שיש 300 ילדים כאלה וזה בלתי אפשרי שאנשים פשוט, איש איש לביתו.

<מירי גטניו אולגין: כל אחד פותח עמותה, כל אחד פותח עמוד פייסבוק, דואג לתרומות שיגיעו אליו הביתה, מטפל במקרה הפרטי שלו והזכויות של הילדים האחרים פשוט נפגעות.

יפעת שאשא ביטון: תודה, מירי, על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אכן נושא כואב.

יפעת שאשא ביטון: אני מטפלת בו ואת יודעת, פגשתי אותו לפני מספר חודשים, אנחנו בהחלט מטפלים בזה.

יפעת שאשא ביטון: אני כמעט משוכנעת שאנחנו גם נהיה אנשי בשורות כבר לקראת התקציב הקרוב.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נרגיש שהדברים לא הולכים כפי שאנחנו מכוונים אליהם אז אנחנו אפילו נקיים על זה דיון מיוחד בוועדה אצלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה, הילדים האלה, כשאנחנו מדברים על זכויות ילדים, אז כאן יש עוד איזה שהוא ערך מוסף לסיטואציה שבעצם הם נמצאים, מהמקום שבו אנחנו צריכים לדאוג להם אולי קצת יותר מילדים שהם נורמטיביים ומשתלבים בצורה טבעית.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה על הדברים, מירי.

יפעת שאשא ביטון: רינה, ממש משפט.

<רינה כהן: לאור הישיבה של אתמול והישיבה של היום, אז קודם כל ממש נהניתי, גם אתמול וגם היום, ויש לי הרבה נחת.

<רינה כהן: במשרד החינוך יש ממש קפיצת מדרגה בנושא הורים.

<רינה כהן: יש לי בקשה, לצוות שיושב כאן, בראשותך, שאולי נקים איזה צוות קטן, צוות משימה, איזה משהו כדי שבאמת נייצר לילדים, בשביל ההורים ובשבילם, כתובת להורים ברמת יישוב.

<רינה כהן: אולי נפנה למרכז לשלטון מקומי, כבר נחשוב את המחשבות שלנו, אבל שלכל הורה תהיה כתובת במשך שנות הורותו האינטנסיביות, לא שזה נגמר אי פעם, תאמינו לי, שתהיה כתובת.

<רינה כהן: בואו נעשה פעולה ונעשה גם קפיצת מדרגה, חוץ מאשר במשרד החינוך גם בחברה, שתהיה כתובת להורים שיוכלו לפנות ולהיוועץ גם בדברים כאלה, גם בדברים אחרים, לקבל תמיכה ושלא יהיו לבד.

<רינה כהן: הבדידות מאתמול היא חוזרת גם כאן בזווית אחרת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רינה, על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מאמצת את מה שאת מעלה כאן, אנחנו נחשוב, אולי נקיים דיון בנושא.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה יוזמות, אבל ספורדיות, גם ברשויות מקומיות, לגבי הנושא של הורות, ואולי הגיע הזמן שאנחנו באמת נמסד את זה קצת יותר, נעשה את זה בצורה מסודרת דרך שלטון מקומי.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מקבלת את ההערה ונראה איך אנחנו מגיעים לזה.

יפעת שאשא ביטון: הילדה החמודה הזו מצביעה כל כך יפה וכל כך הרבה, אז אנחנו ניתן לך ואת תסיימי בעצם.

<יולי ריבק: קוראים לי יולי, אני גם מהצפון הרחוק.

יפעת שאשא ביטון: מה זה הצפון הרחוק?

<יולי ריבק: כפר ורדים.

<יולי ריבק: מאוד צפון.

<יולי ריבק: בהמשך לשאלה של חנן לגבי מה המקום של בית הספר בחינוך הילד, אני רוצה לשאול בתור מדריכה בתנועת נוער, בתור נציגי תנועות הנוער, מה המקום של פעילויות החינוך הלא פורמליות בחינוך הילד?

<יולי ריבק: לפעמים יש לנו הרגשה שההורים באים לשים את הילדים כבייביסיטר, שומרים להם על הילד לשעה וחצי, משחקים איתם, ולפעמים כן יש לנו את המקום הזה שאנחנו מרגישים שאנחנו פה לחנך את הילד.

<יולי ריבק: אז אני רוצה לשאול את פרופ' רולידר, מה לדעתך המקום שלנו בתור תנועות נוער?

<קריאה: גם לגבי המינוף של זה, שלדעתי אני מרגיש שאנחנו כן מעבירים ערכים וכן מצליחים ללמד את הילד ולהעביר לו חינוך בצורה אחרת.

<קריאה: זה לא פחות חשוב מבית ספר.

<עמוס רולידר: התרומה של החינוך הלא פורמלי, של הפעילויות שנעשות לאחר הלימודים, ברמה הערכית, החברתית, הרמה של באמת ההשפעה והנתינה לילד היא השפעה אדירה.

<עמוס רולידר: זאת אומרת המקום הוא חשוב ביותר.

<עמוס רולידר: בעבר אנשים לקחו את חוויותיהם דווקא מתנועת הנוער כחוויות מאוד מעצבות שהשפיעו על כיווני דרך.

<עמוס רולידר: ובכלל אני מסתכל ברמה הפרקטית, כשיש לך קבוצת ילדים שבתוקף העובדה שזה חינוך לא פורמלי אז גם זה איזה שהוא, אני יותר רוצה להתפרק, אני לא בית ספר עכשיו, כל הדברים האלה, היכולת שלכם לנהל, לנווט, ליצור קשרים טובים בין הילדים, כבוד.

<עמוס רולידר: הדברים לא פשוטים, אני יודע, אני לפעמים מוזמן לתנועת הנוער, לצופים וזה, המדריכים אומרים 'אנחנו לפעמים חסרי אונים מול התנהגויות לא כל כך פשוטות של ילדים בסיטואציה הזאת'.

<יולי ריבק: הם בסך הכול גם נערים.

<עמוס רולידר: בדיוק.

<עמוס רולידר: את יושבת, אני חושב שאתם צריכים לקבל את הכלים, כי ההשפעה שלכם היא מאוד חשובה.

<עמוס רולידר: ואת צודקת, זה איזה שהוא דבר שאמרת שההורים לפעמים רואים במקום הזה כמקום שמרטפות, עם כל הכאב זה נכון.

<עמוס רולידר: את יודעת, יש פה איזה טרגדיה, תחשבי עליה, שהרבה מאוד ילדים בארץ הזאת בעצם עוברים ביום נתון משני מצבים, מצב אחד שמישהו מפעיל אותם, ילד בממוצע בשניים וחצי חוגים, ומצב שהוא עובר למסך.

<עמוס רולידר: לכן ילדים לא יודעים להעסיק את עצמם, לא יודעים להשתעמם, כשהם לא יודעים להעסיק את עצמם הרבה דברים לא טובים קורים.

<עמוס רולידר: המקום שלכם בחינוך הלא פורמלי הוא סופר דופר חשוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר, אני קצת משוחדת, כפר ורדים, במקרה של החינוך הבלתי פורמלי, הייתי מנהלת חינוך שם, את יכולה למסור להם ד"ש חמה ממני, הוא עושה עבודה מדהימה בכל מה שקשור לחינוך הבלתי פורמלי כדי שיהיה לו ערך מוסף אמיתי משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שזה קורה בעוד מקומות נוספים.

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת, הייתי רוצה לתת לכולכם באמת, אבל אנחנו מוכרחים לסיים כי אנחנו צריכים לעבור למושב הבא.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לך, פרופ' עמוס רולידר, היה דיון מרתק.

יפעת שאשא ביטון: אני מרשה לעצמי לומר שאנחנו נמשיך להיות שותפים לדרך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה להדרה ולתלמידים המדהימים, חנן, בהצלחה, תודה רבה לכולכם.