הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 171, 2017-06-12 10:00

מירב בן ארי: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבת הוועדה לקידום מעמד האשה ולשוויון מגדרי.

מירב בן ארי: סליחה על האיחור – אנחנו בריצות.

מירב בן ארי: היום י"ח סיוון התשע"ז, 12.6.17.

מירב בן ארי: על סדר-היום: הצגת תוכנית מיניות במרחב בטוח- תוכנית בין משרדית לחינוך לבריאות מינית וצמצום אלימות בין קטינים וצעירים.

מירב בן ארי: הישיבה הזאת היא פולו אפ לישיבה שהיתה פה, נכון?

דלית אזולאי: היתה בישיבה אחרת.

מירב בן ארי: אה, היא עלתה כאגב?

מירב בן ארי: אז זה לא פולו אפ.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: זה היה ב-21 בנובמבר – הוצג הדוח השנתי של ארגון מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.

מירב בן ארי: איריס, את מציגה את התוכנית?

מירב בן ארי: איריס מנדה בן יעקב, ממונה על החינוך למיניות, משרד החינוך.

מירב בן ארי: את תציגי את הדברים.

מירב בן ארי: לאחר מכן משרד הרווחה, ואחרי זה נשמע את המשרדים האחרים.

מירב בן ארי: אני מבינה שיש חמישה משרדים ששותפים לתוכנית.

מירב בן ארי: נשמע את כל המשרדים, אך נתחיל ממשרד החינוך.

מירב בן ארי: בבקשה, גברתי.

<איריס מנדה בן יעקב: אני אמנם מציגה, אבל אליי שותפות נאמנות במשרדים אחרים.

<איריס מנדה בן יעקב: אשמח שהן יציגו את עצמן.

<אושרה לרר שייב: אושרה לרר שייב, משרד החינוך.

<איתנה ברמן: איתנה ברמן, סגנית מנהלת שירות ילד ונוער במשרד הרווחה.

<מלי אורגד: מלי אורגד, מפקחת ארצית בשירות נוער צעירות וצעירים, משרד הרווחה.

מירב בן ארי: וד"ר זהר סער לביא, משרד הבריאות; שרה כהן, מנהלת שירות הרווחה, משרד העלייה והקליטה; וישראל לוי, המשרד לביטחון פנים.

קריאה: המשטרה לא יכלה להגיע, וגם עיר ללא אלימות לא יכלו להגיע.

מירב בן ארי: עיר ללא אלימות היא עדיין תחת משרד הפנים, נכון?

מירב בן ארי: בסדר.

מירב בן ארי: ומשרד המשפטים, יש נציגה?

<ליאנה מגד: ליאנה מגד, משרד המשפטים.

מירב בן ארי: אורית סוליציאנו פה?

<אורית סוליציאנו: כן.

מירב בן ארי: ואדווה מהג'וינט, ושרון?

מירב בן ארי: יופי.

מירב בן ארי: וגם טל דיין.

מירב בן ארי: נתחיל בהצגת התוכנית, בבקשה.

<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל אני רוצה קצת לספר על ההיסטוריה.

<איריס מנדה בן יעקב: התוכנית הזאת עלתה מפורום מצומצם, שדיבר על נערות על המפה, נערות בסיכון, ומשם עלה איזשהו צורך להפסיק לדבר על הפתולוגיה ועל מצבי סיכון, ואולי לעשות תוכנית כוללת, שכוללת מיניות בריאה, מתוך איזושהי חשיבה, שברגע שנדבר על מיניות בריאה, נמנע מצבים של אלימות, ובכלל תרבות שמאפשרת אלימות מינית.

<איריס מנדה בן יעקב: התוכנית הזאת, כדי להתחיל לראות מאיפה להתחיל, עשינו קבוצות מיקוד מכל הארץ, עם הרבה סקטורים, כדי לראות מה הצרכים, מה היחס שלהם לנושא של מיניות.

<איריס מנדה בן יעקב: התבססנו על מחקרים, על אנשים שעוסקים בתחום, מאוניברסיטאות, שישבו אתנו וחשבו מה כן, איך אנחנו הולכים לבנות את התוכנית הזאת.

<איריס מנדה בן יעקב: שיתפנו את מועצת תלמידים ארצית כדי לחשוב יחד אתם, מה הצרכים שלהם ומה הם היו רוצים, וישבנו בוועדת היגוי ארצית – בה היו בינינו חילוקי דעות, כי כל אחד בא מפריזמה אחרת, וכל אחד רואה את המיניות בצורה אחרת.

<איריס מנדה בן יעקב: לקח זמן עד שהגענו לשפה משותפת, וזה היה תהליך, ותהליך חשוב, שלקח כשנתיים, עד שהצלחנו לנסות לחשוב ולארגן לנו, מה היינו רוצים.

<איריס מנדה בן יעקב: בשקף אנחנו רואים את השותפים שלנו.

<איריס מנדה בן יעקב: חשוב לי לציין שנוסף למשרדי הממשלה, יושבים אתנו בפורום הזה, בקבוצות העבודה אנשים לגופם, דלת פתוחה, איגי, המעורר, דרור, בתי חינוך ועוד אנשים שיש להם עניין בחינוך, והם עוסקים בתחום – בבתי הספר ובכלל; ומרכזי הסיוע, שהם הגוף המפעיל של התוכנית.

<איריס מנדה בן יעקב: מה הייחודיות של התוכנית ובמה היא שונה משאר התוכנית שאנחנו עושים עד כה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא שלא נעשה – יש עשייה, אבל עדיין הדרך עוד ארוכה.

<איריס מנדה בן יעקב: התפישה היא תפישה חברתית אקולוגית, שתכף ארחיב עליה, שכוללת את כל מעגל חייו של הפרט.

<איריס מנדה בן יעקב: ברגע שאנחנו עושים שותפות בין משרדית, אנחנו מאגמים את המשאבים.

<איריס מנדה בן יעקב: כל משרד תורם תקציב.

<איריס מנדה בן יעקב: כידוע, התקציב שלנו אינו גדול, ולכן אנחנו מתחילים בתוכנית שהיא מתפתחת, כלומר בהתאם לתקציב בחרנו מספר ישובים – שני מחוזות – מחוז דרום ומחוז תל אביב, בשלב הזה- - -

מירב בן ארי: כמה ישובים?

<איריס מנדה בן יעקב: בחמישה ישובים נתחיל את התוכנית.

<איריס מנדה בן יעקב: בהתחלה רצינו הרבה יותר, אבל- - -

מירב בן ארי: דיברתם על שמונה.

<איריס מנדה בן יעקב: נכון, ונאלצנו לצמצם את זה בעקבות משאבים מוגבלים.

מירב בן ארי: זה תקציב של המשרד, של כל המשרדים?

<איריס מנדה בן יעקב: כל המשרדים תרמו את חלקם, מה שהם יכולים, ויחד עשינו איגום משאבים.

<איריס מנדה בן יעקב: כמובן, הג'וינט- - - עזרו לנו לתכלל את כל הדבר הזה ולתקצב אותו באופן יותר סביר, כי בסך הכול כדי לעשות תוכנית אחרת, צריך לבנות תוכנית.

מירב בן ארי: אם אני מבינה נכון, השתמשתם בתקציב קיים, לא קיבלתם תקציב נוסף לצורך התוכנית.

מירב בן ארי: כלומר אף משרד פה לא קיבל אקסטרה כסף.

<איריס מנדה בן יעקב: קיבלנו איזשהו תגבור לנושא הזה.

<איריס מנדה בן יעקב: לא הרבה, אבל קיבלנו.

<איריס מנדה בן יעקב: המטרה של התוכנית, ליצור שפה משותפת בין המשרדים לגבי לא מה לא עושים, כי יש לנו הרבה רעיונות של מה לא עושים במיניות, אבל מה כן עושים, זה אתגר.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו שואפים בתוכנית הזאת להשתמש בחכמת ההמונים – לא לעשות את זה לבד.

<איריס מנדה בן יעקב: גם אם נבוא לשטח עם איזושהי תוכנית כתובה, מי שיעזור לעשות אותה זה הישובים בהתאם לאוכלוסיית היעד ובהתאם למשאבים שקיימים בכל ישוב.

<איריס מנדה בן יעקב: התוכנית הזו, המטרה שלה בראש ובראשונה זה מניעה ראשונית.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו כל הזמן מדברים פה על מניעה, והרבה פעמים אנחנו שמים פלסטר על פצע.

<איריס מנדה בן יעקב: פה אנחנו רוצים למנוע ולשנות את הנורמות ההתנהגותיות של בני הנוער ושל הקהילה כולה.

<איריס מנדה בן יעקב: וכמובן, לחזק התנהגות מינית בריאה ומיטיבה.

מירב בן ארי: מאיזה גיל זה?

<איריס מנדה בן יעקב: 10 עד 25.

מירב בן ארי: ואילו ישובים?

<איריס מנדה בן יעקב: נבחרו באר שבע, קריית מלאכי, ובמחוז תל אביב פתח תקווה נבחר ואור יהודה.

<איריס מנדה בן יעקב: ישוב ערבי נמצא כרגע בדיונים.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו בודקים כרגע את מידת המוטיבציה, כי לבחור ישובים, אחד הקריטריונים היה לבדוק את מידת המוטיבציה של הרשות ואת היכולת שלה.

מירב בן ארי: גם הרשות שמה תקציב לתוכנית, או זה 100% מימון המשרדים?

<איריס מנדה בן יעקב: לא.

מירב בן ארי: אז באר שבע, קריית מלאכי, ובמחוז תל אביב – אז חסר לי אחד.

<איריס מנדה בן יעקב: אחד ישוב ערבי, שכרגע אנחנו בדיונים.

<איריס מנדה בן יעקב: המטרות של התוכנית זה לשנות- - -

מירב בן ארי: בכל מקרה בחמישה יש שריון לישוב ערבי?

<איריס מנדה בן יעקב: כן.

מירב בן ארי: כלומר אם לא ייצא בישוב זה, תלכו לישוב אחר במגזר?

<איריס מנדה בן יעקב: כן.

<איריס מנדה בן יעקב: וגם התוכנית שנבנה, תתייחס מההתחלה למגזר הערבי.

<איריס מנדה בן יעקב: מטרות התוכנית זה שינוי עמדות והתנהגות אצל בני נוער המבטאות בריאות מינית, הכרה בזכויות מיניות שלהם ושל האחר והתנגדות לאלימות מינית, בהתאם לגילם, ומיסוד תוכנית ארצית בין משרדית, שיש לה גיבוי יישובי, ונשתמש גם במנגנונים קיימים בישוב, שיהיו לטובת התוכנית הזו.

<איריס מנדה בן יעקב: הגענו למסקנה שאי אפשר לבד.

<איריס מנדה בן יעקב: תכני הליבה – נדבר על התפתחות גופנית, רגשית, חברתית, זהות מגדרית ונטייה מינית, דימוי עצמי ודימוי גוף, זוגיות ומערכות יחסים, ערכים ונורמות.

<איריס מנדה בן יעקב: כמובן שלאלה, של מה כן ושכוללים בריאות, גם ניגע במניעת אלימות מינית ובהתנהגויות קצה כמו צריכת זנות ועוד נושאים שאנחנו מעוניינים לקדם, אבל באמצעות קודם כל לדבר על בריאות מינית, כלומר על מה כן.

מירב בן ארי: זה הולך להיות בתוך בית הספר?

<איריס מנדה בן יעקב: כן.

<איריס מנדה בן יעקב: זה הולך להיות בתוך בית הספר.

<איריס מנדה בן יעקב: זה הולך להיות אחרי הצהריים ברווחה בבתים החמים.

<איריס מנדה בן יעקב: תכף משרד הרווחה יפרטו.

<איריס מנדה בן יעקב: זה הולך להיות בתנועות הנוער.

<איריס מנדה בן יעקב: זה הולך להיות מול הורים, כלומר אם יש מבנים קיימים של למידת הורים או בתי ספר להורים, זה הולך להיות גם שם.

<איריס מנדה בן יעקב: בכל מבנה וכל פלטפורמה שיש, יישובית, נכניס את התכנים האלה.

<איריס מנדה בן יעקב: חוץ מזה, גם נעשה פרסומות – אציג את זה.

<איריס מנדה בן יעקב: כשאנחנו מדברים על המודל האקולוגי – זה החדר של נער מתבגר, אז קודם כל ילדים ובני נוער יקבלו חינוך למיניות, למגדר.

<איריס מנדה בן יעקב: נקיים שיח רלוונטי עם מבוגר משמעותי.

<איריס מנדה בן יעקב: נכשיר כמה שיותר מבוגרים משמעותיים, שיהיו מסוגלים לדבר על מיניות, וכמובן נפגעי ונפגעות תקיפה מינית לתמיכה – גם בשירותי הרווחה אבל גם במרכזי הסיוע.

<איריס מנדה בן יעקב: ברמת המעגל הקרוב – מורים, הורים, אנשי מפתח בקהילה יקיימו שיח משמעותי על אלימות ואלימות מינית.

<איריס מנדה בן יעקב: הם יהיו שותפים פעילים ויגבו את התוכנית הזאת, וזה מאוד חשוב, ויהיו עם ילדים ובני נוער, כפי שאמרתי, במסגרות של תנועות נוער ובפורומים – יהיו פעילים בתהליכי שינוי במסגרות ובישוב.

<איריס מנדה בן יעקב: במסגרת הקהילה, התושבים, ננסה עד כמה שאפשר – אם, נגיד, יש סיירת הורים, הם יהיו שותפים פעילים בתהליך של חיזוק נורמות חברתיות, של בריאות מינית.

<איריס מנדה בן יעקב: אנשי מקצוע בקהילה ירכשו ידע וכלים, ויובילו תהליכי שינוי נורמות במסגרות זיהוי ואיתור נפגעים ונפגעות.

<איריס מנדה בן יעקב: ואחרון חביב, ואחד המרכיבים הכי חשובים זה חתירה לשינוי השיח הציבורי והתקשורתי המתנגד לאלימות מינית, ומעודד נורמות של בריאות מינית.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו מקווים לצאת בקמפיינים, שתהיה נראות יישובית ובריאות מינית.

<איריס מנדה בן יעקב: מהמעגל הקרוב אנחנו עוברים לקהילה.

<איריס מנדה בן יעקב: כפי שאנו רואים, תהיה מתכללת יישובית בכל ישוב.

<איריס מנדה בן יעקב: לצורך זה נועד התקציב.

<איריס מנדה בן יעקב: המתכללת תתכלל בין כל משרדי הממשלה ובפלטפורמות הקיימות בישוב, כלומר אם יש מרכזי סיוע או גופים שיכולים לעזור – עיר ללא אלימות, המתכללת תעשה את כל זה.

מירב בן ארי: היא עובדת של מי, המתכללת?

<איריס מנדה בן יעקב: של משרד החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו מובילים ומתכללים את כל הסיפור הזה, והמתכללת היא זו שבעצם תתכלל בין משרדי הממשלה.

<איריס מנדה בן יעקב: בכל ישוב פרטנו, מה כל משרד יעשה.

<איריס מנדה בן יעקב: רק אתן דוגמה של משרד החינוך – ההובלה תהיה על-ידי מנהל בית ספר בביצוע היועצת וצוות מטעמה.

<איריס מנדה בן יעקב: נכשיר ונלווה צוותים.

<איריס מנדה בן יעקב: גם נעשה הדרכות על הדרכות.

<איריס מנדה בן יעקב: עד היום עשינו השתלמויות, אבל מסתבר שהשתלמויות זה לא מספיק.

<איריס מנדה בן יעקב: אם מורים בשטח עדיין נתקלים בכל מיני קשיים, ולפעמים המציאות עולה על כל דמיון – ומה שיקרה זה שהצוות, נעשה לו הדרכה על הדרכה לאורך כל השנה, שיעביר את התוכנית.

<איריס מנדה בן יעקב: יתקיימו סדנאות ושיעורים לתלמידים, תהיה נראות בבית הספר, כלומר יהיו פוסטרים.

<איריס מנדה בן יעקב: תהיה שפה שהיא שפה נראית, וכמובן מנהיגות בני נוער – לא נפסח עליהם.

<איריס מנדה בן יעקב: הם מאוד חשובים – גם ברמה הבית ספרית וגם- - -

מירב בן ארי: זמנים – מתי נתחיל?

<איריס מנדה בן יעקב: בספטמבר, עם תחילת שנת הלימודים.

<איריס מנדה בן יעקב: כמובן, לפני כן נעשה מיפוי יישובי.

<איריס מנדה בן יעקב: לפני כן נעשה את כל ההכנה המסיבית לקראת התוכנית הזו, אבל התוכנית עצמה תחל בספטמבר.

מירב בן ארי: לפני שנעביר למשרד הרווחה, תהיה אותה מתכללת, שהיא זו שאמונה על הקשרים בישוב של כל המשרדים הרלוונטיים, ובעצם החומר הלימודי – אתם כותבים.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו כותבים, יחד עם כל הגורמים גם מהמגזר- - -

מירב בן ארי: כן, זו העבודה שאתם עושים.

מירב בן ארי: בעצם זה יכול לבוא גם באמצעות המורה, אבל גם באמצעות המדריך בתנועה וגם באמצעות האמא בבית החם?

<איריס מנדה בן יעקב: בדיוק.

<איריס מנדה בן יעקב: אני גם רוצה לתת דגש, שהנושא של המגדר ילווה את כל הנושאים האלה כחוט השני.

<איריס מנדה בן יעקב: לכן גם אושרה יושבת לידי.

<איריס מנדה בן יעקב: זה מבחינתנו הבסיס, הליבה ההכרחית.

מירב בן ארי: אושרה, רוצה להוסיף משהו?

<אושרה לרר שייב: את התוכנית שלנו נעביר למורים ולמורות בבית הספר, שיעברו הכשרה לזה.

מירב בן ארי: הכשרה ספציפית לתוכנית הזן.

מירב בן ארי: איך זה יקרה, אגב?

מירב בן ארי: יש לזה שם?

<איריס מנדה בן יעקב: כן – מיניות במרחב מוגן.

מירב בן ארי: אצלנו כתוב: בטוח.

<איריס מנדה בן יעקב: כפי שאמרתי, התוכנית הזו מתפתחת, ויכול להיות שתשתנה עם הזמן.

מירב בן ארי: אני רוצה להבין – נאמר שהתוכנית עובדת מעולה.

מירב בן ארי: זה פילוט?

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו לא אוהבים את המילה פילוט.

מירב בן ארי: גם אני לא.

מירב בן ארי: לכן שאלתי.

<איריס מנדה בן יעקב: זה פעימה ראשונה, בהתאם לתקציב שיש לנו.

מירב בן ארי: אבל השאלה, אם עכשיו יש רשות שרוצה את התוכנית, היא יכולה לקבל?

מירב בן ארי: אומרת: אני אממן אותה.

<איריס מנדה בן יעקב: היא יכולה לקבל אותה, אבל נצטרך אנשים שיעזרו – נצטרך לחשוב על זה.

מירב בן ארי: כי אם לצורך העניין, את עושה פה תוכנית, משלבת חמישה משרדים, התוכנית טובה, ובאים מקומות שגם רוצים.

מירב בן ארי: אומרים: למה דווקא קריית מלאכי?

מירב בן ארי: אני רוצה דימונה.

מירב בן ארי: כלומר שהרשות לא יכולה בעצמה לעשות את הצעד הזה, את אומרת.

מירב בן ארי: זה חייב להיות דרך המדינה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה חייב להיות דרך המדינה, כי אנחנו עוקבים אחר התוכנית.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו לומדים ממנה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה עניין של תקציב.

מירב בן ארי: כן, זה בדיוק התפקיד של הוועדה.

מירב בן ארי: אם הכנסת מפקחת על עבודת הממשלה, והעבודה טובה, אז הכנסת צריכה גם להמליץ – אבל אחרי שתצאו, נעשה פולו אפ במושב החורף, ואז נוכל לבדוק.

<איריס מנדה בן יעקב: גם מבחינה תקציבית וכל הנושא של הלה"טבים – הם גם חלק, כלומר הכול ישולב יחד.

<איריס מנדה בן יעקב: לא נעשה ספליט בין נושא לנושא.

<איריס מנדה בן יעקב: זו תהיה תוכנית משולבת.

מירב בן ארי: נשים את זה בצריך עיון להמשך.

מירב בן ארי: בבקשה, משרד הרווחה, איתנה.

<איתנה ברמן: איתנה ברמן, סגנית מנהלת שירות ילד ונוער.

<איתנה ברמן: אני כבר אבקש סליחה, כי אני צריכה לצאת יותר מוקדם, כי יש עוד דיון בנושא של פגיעות ילדים נפגעים מתחמושת, שאני צריכה להיות בדרום, בזכויות הילד.

<איתנה ברמן: חברת הכנסת שאשא ביטון.

<איתנה ברמן: שירות ילד ונוער עובד עם ילדים בסיכון וסכנה מלידה עד גיל 18.

<איתנה ברמן: שירות נוצ"ץ – נוער וצעירים עובד מגיל 18 עד 25.

<איתנה ברמן: התוכנית אמנם היא מגיל 10 עד 25, אבל חשוב לדעת שמשרד החינוך מטפל גם בילדים בגילאים צעירים יותר, ויש לי דוגמה – תוכניות גם לילדים בגן, כלומר התוכנית מיועדת מגיל 10, אבל בפועל יש תוכניות שקיימות גם בשטח.

<איתנה ברמן: התוכנית החלה לאור כל מה שאיריס סיפרה על קבוצות המיקוד ועל המחקרים שהראו, שאין קשר בנושא של מיניות, אין יוזמות בין הורים לילדיהם ובין מחנכים ואנשי מקצוע במסגרות חוץ ביתיות וכל המסגרות שנמצאות בקהילה.

<איתנה ברמן: יש איזושהי אשליה אצל ההורים ואצל המבוגרים, שהילדים יודעים הכול.

<איתנה ברמן: בפועל הם חשובים למחקרים לא נכונים, הם חשופים באינטרנט לדברים מאוד קשים, הם חשופים לידע שהוא לא נכון, שהוא מעוות, שהוא זה שמעצב את התפישה שלהם, מכיוון שכל עוד מבוגר לא נכנס פנימה, ומאיר את עיניהם.

<איתנה ברמן: זו אחת המטרות המרכזיות של התוכנית – שבעצם ילוו את הילדים ואת הנוער מבוגרים אחראיים, שיקבלו את הידע, וישוחחו עם הילדים בצורה חופשית יותר, כי נצמא קשר בין מידע שהועבר לילדים בצורה נכונה ובטוחה - במובן של התוכנית, בטוחה – לבין ירידה בכמות הפגיעות המיניות.

<איתנה ברמן: הנושא של מבוגר אחראי מתייחס גם לנושא של ההורים, גם לכל המערכת החינוכית שציינו עכשיו, וגם לכל אנשי המקצוע, שנמצאים בקהילה, שזה כל התוכניות בקהילה – מעל 5,000 תוכניות של ילדים ושל נוער בסיכון, וגם בתוכניות כמו בתים חמים, כמו מועדוניות, בכל המסגרות.

<איתנה ברמן: הכוונה היא להכשיר את אנשי המקצוע.

<איתנה ברמן: החסם העיקרי הוא המבוגרים, משתי סיבות מרכזיות: הראשונה היא שחלק מהמבוגרים עברו בעצמם פגיעה מינית, ולכן הם מתקשים לדבר על הנושא, או הנושא מועבר בצורה לא נכונה או לא מותאמת; והסיבה השנייה, שכולנו, חוץ מאלה שיושבים פה בוועדה, שבויים הרבה פעמים בערכים ובחינוך שהם קיבלו, שמקשה עליהם בעצם ליצור קשר ישיר עם הילדים שלהם, וכנ"ל כל אנשי המקצוע, שנמצאים בכל שאר המערכות.

<איתנה ברמן: זה יוצר נקודה עיוורת אצל הילדים, ובעקבות כך כל התחום שאמרנו בנושא הפגיעות.

<איתנה ברמן: אנחנו בשירות נותנים תשובה – גם נוצ"ץ נותנים, ויש רצף לילדים שנמצאים בקצה הרצף.

<איתנה ברמן: יש לנו מרכזים למניעת פגיעות מיניות.

<איתנה ברמן: כל ילד במדינת ישראל יכול לקבל טיפול חינם במרכזים האלה.

<איתנה ברמן: יש מרכזי הגנה, שכל ילד בישראל יכול להגיע אליו, שיש שם גם שיתופי פעולה בין מספר משרדי ממשלה על-מנת לאבחן ולטפל ולראות איזה סוג של טיפול כולל נושא של פנייה למשטרה במידת הצורך, ובנוצ"ץ אותו דבר – יש להם מרכזים שמאוד רגישים גם לנושא המגדר, שעוסקים מגיל 18 עד 25, ומעלה.

<איתנה ברמן: אנחנו נגייס את כל המרכזים האלה גם לתוכנית, כי יש להם – הם בין הגורמים המרכזיים במדינה, שיש להם הצטברות של ידע וניסיון בתחום הזה, אז הם גם ייתנו הדרכה, גם ילוו, גם יעבירו הרצאות, גם יהיו שותפים – בכל אחד מהישובים תוקם ועדה, והם גם יהיו שותפים בוועדה, גם יענו על שאלות וגם- - -

מירב בן ארי: איך אותו צעיר, שנמצא בקריית מלאכי, נגיד, בעיר שכן נבחרה – איך הוא נחשף לתוכנית בעצם?

<איתנה ברמן: על-ידי בית הספר.

<איתנה ברמן: אם ילד נמצא במסגרת חוץ ביתית בפנימייה, אנשי המקצוע בפנימיות יעברו עכשיו הכשרה.

מירב בן ארי: גם המדריכה בפנימייה תעבור?

<מלי אורגד: יש לנו עובדי נוער שנמצאים במחלקות הרווחה, שעובדים עם הנוער שנמצא בסיכון.

מירב בן ארי: ומה עם החבר'ה שיהיו ביתד – גם יהיו?

<איתנה ברמן: כן.

<איתנה ברמן: יש שם 10 מיליון.

<מלי אורגד: עשינו כבר מיפוי – גם בפתח תקווה וגם בקריית מלאכי וגם באור יהודה, ולגבי כל עובדי הנוער שלנו, לגבי כל המרכזים הקיימים אצלנו, כמו בתים חמים, את"לים, אפיקים, כל מיני תוכניות כאלה לצעירים ולנוער.

<מלי אורגד: כרגע אנחנו יושבים סביב חשיבה של קודם כל, לראות את המיפוי גם שלנו וגם של שירות ילד ונוער, ולראות איפה אפשר לעשות את החיבורים, יחד עם בית הספר המרכזי, בנוסף למה שאיתנה אמרה – אנחנו דיברנו על המרכזים הגדולים שיש.

<מלי אורגד: יש לנו מרכזים רב תחומיים.

<מלי אורגד: יש לנו יחידות טיפול בכל רחבי הארץ.

<מלי אורגד: בנוסף, יש לנו בית ספר מרכזי, שנמצא באזור תל אביב, במשרד הרווחה והוא אחראי על כל הנושא של הכשרות וידע.

<מלי אורגד: ממש בימים אלה אנחנו יושבים וחושבים יחד אתו על איך – קודם כל לראות מה קורה בכל אחד מהישובים, ללמוד מהם הצרכים של כל אחד מהישובים של עובדי הנוער, של הצעירים, של הילדים שנמצאים שם, ובהתאם לכך לעשות את התוכנית המותאמת.

<איתנה ברמן: כלומר אנחנו נשלב בתוך ההכשרות של כל אנשי המקצוע שנמצאים במסגרות החוץ ביתיות ובקהילה, חלק שקשור לתוכנית, וכך כל מי שיעבור את ההכשרה, יעבור גם את התוכנית.

<איתנה ברמן: ביחד התחייבנו לתת תשומות חדשות לתוכנית – לא מכספים שנמצאים בתוך התקציב אלא מעבר לכך.

<איתנה ברמן: שירות נוצ"ץ נותן כ-120,000 שקל לתחום ההכשרות.

<איתנה ברמן: גם שירות ילד ונוער נותן 120,000 שקל – יחד – 240,000 שקל, לשנה הראשונה.

<איתנה ברמן: כל שנה יש עלייה וכספים נוספים.

<איתנה ברמן: הכול נמצא בתוך המסמכים.

<איתנה ברמן: אנחנו נפתח לומדה, כלומר כפי שציינה איריס, לא מספיק להעביר את איש המקצוע; צריך גם להדריך וגם שיהיה מקור של ידע לאורך כל הזמן.

<איתנה ברמן: בתוך הלומדה הזאת, יחד עם ישראל דיגיטלית, היא תהיה בתוך האינטרנט, ואנשי המקצוע יוכלו להיכנס ולהוריד תוכנות ושיעורים, ובעצם גם אחרי שהם יעברו את ההכשרה, הם יוכלו להיעזר בתוכנה הזאת בתחום הספציפי הזה.

<איתנה ברמן: נוצ"ץ נתנו עוד 50,000 שקל לסקירת ספרות שנעשתה בנושא הזה.

<מלי אורגד: זאת בעצם דוגמה – כל משרד ממשלתי עושה את בדק הבית שלו ואת המיפוי, אבל המתכללת היא זו שתיקח את כל המיפויים בכל משרדי הממשלה, והיא תהפוך את זה לאופרטיבי.

מירב בן ארי: הכי חשוב שבקצה אותו ילד יזכה לתוכנית הזו, שכל הכספים וההשקעה, בסוף אותו חניך, לצורך העניין, באומנה או בבית הספר, יקבל כל מה שהשקעתם.

<איתנה ברמן: משפט אחרון – אני רוצה להדגיש את העניין של ההורים, כלומר לא רק אנשי המקצוע יוכשרו.

מירב בן ארי: היא דיברה על סדנאות הורים.

מירב בן ארי: זה מאוד חשוב.

מירב בן ארי: זה מעניין, כי גם בסוף השבוע היתה כתבה מאוד מעניינת על השמנת היתר, וגם אמרו שכל הגישה עכשיו היא לטפל בהורים ולא בילד עצמו, כי הילד זה תוצאה.

מירב בן ארי: זו גישה מאוד נכונה.

מירב בן ארי: מלי, רוצה להוסיף עוד משהו?

<מלי אורגד: לא, אני חושבת שאמרנו את הדברים.

<מלי אורגד: אני חושבת ששיתוף הפעולה בין השירותים בתוך המשרד, בחשיבה משותפת ובאיגום משאבים של ישוב כזה או אחר, ולעשות חונכות עומק של כל אחד מהישובים, ולראות מהם הצרכים לכל אחד, כי בעצם יש לנו העובדים שמטפלים בקטנים ובצעירים יותר, בילדים אולי, ויש כאלה שמטפלים בצעירים, ויש בני הנוער.

<מלי אורגד: כל אחד, צריך לעשות את ההתאמה ואת ההבחנה המבדלת, מה צריך ואילו דגשים יש לתת.

<מלי אורגד: זה נורא חשוב.

<מלי אורגד: התוכנית היא לשנות את אותן התפישות והעמדות, ולדבר על המיניות הבריאה ולא רק על הפגיעות המיניות.

<מלי אורגד: אני חושבת שזה המסר המרכזי שאנחנו רוצים להעביר.

<איריס מנדה בן יעקב: יש להתאים את התוכנית למגזרים השונים – למגזר החרדי- - -

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: משרד הבריאות, בבקשה.

<זוהר סהר לביא: משרד הבריאות עוסק בנושאים של קידום בריאות.

מירב בן ארי: היא בדיוק סיימה בנושא של מיניות בריאה.

<זוהר סהר לביא: הנושא של מיניות בריאה עדיין דורש עבודה – איך להכניס אותו אצל הצוותים הרפואיים.

<זוהר סהר לביא: זה משהו שאנחנו עכשיו מנסים לחשוב, איך לקדם אותו.

<זוהר סהר לביא: בעיקרון בפרויקט הזה כן חשבנו לגייס – לפחות בהתחלה, בשלב של הפילוט – לגייס את הצוותים בקופות החולים, שהם בעיקר פוגשים את בני הנוער ואת הצעירים, ולראות איך עובדים אתם סביב היכולת – שיתוף פעולה עם קופות החולים, הכשרות רופאים ואחיות.

מירב בן ארי: כשאת אומרת חשבנו – כבר עשיתם את העבודה.

מירב בן ארי: כי המשרדים רווחה וחינוך נראים לי מאוד סגורים.

<זוהר סהר לביא: אנחנו בתהליכי גיבוש, איך הדברים הולכים לקרות.

מירב בן ארי: אז אתם עוד לא שם.

<זוהר סהר לביא: אנחנו לגמרי בתוך התוכנית, לגמרי מעורבים ומשתפים פעולה.

<זוהר סהר לביא: אני חושבת שברמת הפרקטיקה זה עדיין לא תפור עד הסוף, אבל ברור לנו שהולכות להיות הכשרות של צוותים בקופות החולים בכל מקום.

<זוהר סהר לביא: איך בדיוק נעשה את זה – אני לא חושבת שגם במקומות אחרים זה סגור עדיין עד הסוף, מאחר שמערכת הבריאות היא מערכת שמלווה את הדברים; היא לא המערכת המרכזית שרואה את הצעירים.

מירב בן ארי: אבל יש סדנאות בקופות חולים, שאזרחים יכולים – ממניעת עישון, לכל מקום.

<איריס מנדה בן יעקב: היתה פעם תוכנית מקסימה שנקראת אכילה שקולה.

<זוהר סהר לביא: שקופת החולים תיקח דברים ברמת מניעה.

מירב בן ארי: פרקטית, יש אחות שיכולה לעבור את ההכשרה הזאת, ואז אותם הורים שמגיעים לקופת החולים, יש להם סדנה כמו על סוכרת או השמנת יתר – יש סדנה בנושא מיניות בריאה, ואז הם יכולים להירשם.

מירב בן ארי: זה נראה לי פשוט.

<זוהר סהר לביא: שוב – זה לא דבר שאפשר לחייב אותו.

מירב בן ארי: לא לחייב אבל לאפשר.

<זוהר סהר לביא: נכון.

<זוהר סהר לביא: לכן אני אומרת שזה עדיין בתהליך בנייה, כי כשאנחנו עובדים עם הקופות, אנחנו צריכים לקבל את שיתופי הפעולה שלהם, ומאחר שהפילוט עוד לא עד הסוף סגור מבחינתנו, זה הכיוון; הכיוון הוא קודם כל להכשיר צוותים רפואיים, שגם יידעו להתמודד עם הנושא הזה ולהכניס אותו לתשאול ובכלל לחשיבה, כי אני חושבת שזה חלק שעדיין לא נמצא בכלל.

<זוהר סהר לביא: גם הנושא של בירור פגיעות מיניות בין קטינים- - -

מירב בן ארי: זה כמו מישהו שעושה קורס הכנה ללידה, אז יש קורס במיניות בריאה.

<שרון צ'רקסקי: ומי בא לקורס הזה?

מירב בן ארי: הורים.

<איריס מנדה בן יעקב: כי אני לא יכולה להכריח בני נוער לבוא לקופת חולים- - -

מירב בן ארי: עזבי בני נוער.

מירב בן ארי: אני בגישה של ההורים.

מירב בן ארי: אני מבינה את העניין.

מירב בן ארי: אני, נגיד, עכשיו, חוץ מהנושא של השמנת היתר, שקראתי ומאוד מעניין – פורטוגל, הנושא הזה של לבוא אל ההורים, כי גם לא מזמן פורסם, שלהורים מאוד קשה לדבר על מיניות עם הילדים, כלומר נורא קל להם לדבר על כל דבר – לכן אני אומרת, כהורה את באה לקופת חולים, יש לך קורס במיניות בריאה, או איך לדבר עם הילדים על מיניות בריאה בנושא הבריא.

מירב בן ארי: זה נראה לי דבר שהוא יותר פשוט.

<זוהר סהר לביא: בתיאוריה את צודקת ואני מסכימה אתך.

<זוהר סהר לביא: זה לא כל כך פשוט להביא אנשים בכלל לקבוצות, והורים – זה גם לא משהו שהוא כל כך קל.

<זוהר סהר לביא: אני יכולה לומר את זה בדברים אחרים כמו קבוצות ADHD, דברים כאלה שכן הקופות לוקחות הרבה פעמים.

<זוהר סהר לביא: זה לא משהו שמאוד פשוט לעשות את זה.

<זוהר סהר לביא: הרבה פעמים מי שמגיע זה דווקא לא ההורים, שאנחנו בהכרח היינו רוצים שיגיעו, כלומר דווקא ההורים היותר מודעים, שבין כך כבר מגיעים לכל הנושאים האלה, הם שמגיעים, ודווקא ההורים שפחות – יותר קשה להביא אותם.

<זוהר סהר לביא: אני לא בטוחה שזה דווקא.

<זוהר סהר לביא: אני דווקא רואה את האינפוט של הקופות בזה שכשיהיו מפגשים, גם עם הורים – גם כשהורה בא לרופא ילדים, ורופא הילדים יוכל לדבר אתו על הדברים האלה ולהעלות את זה ביוזמתו לפעמים, או כשרופא נשים או רופא משפחה יוכל לדבר עם נערה או נער שמגיעים אליו לבקש גלולות, תרופות ודברים כאלה, ויוכל לשאול על הנושאים האלה- - -

מירב בן ארי: אבל זה קיים.

<זוהר סהר לביא: זה לא קיים.

מירב בן ארי: כשצעירה מגיעה לקבל גלולות – תלוי איזה רופא, אבל יש רופאים שזה כן קיים.

מירב בן ארי: אני לא שם.

מירב בן ארי: אני חושבת שזה צריך להיות יותר ברמה של קהילה.

<זוהר סהר לביא: אני בטוחה שלא, לא נעים לי לומר.

מירב בן ארי: אני חושבת שברמה של קהילה אפשר לעשות את זה.

מירב בן ארי: אפשר לבחון את זה בכמה קופות חולים.

<זוהר סהר לביא: לכן אמרתי שזה משהו שאנחנו כרגע בונים.

<זוהר סהר לביא: בשמחה נציע את זה לקופות.

מירב בן ארי: אבל את צריכה להתקדם, כי אנחנו ביוני, והתוכנית נפתחת בספטמבר.

מירב בן ארי: אז אני מצפה שכשיש תוכנית כזו רצינית עם משרדים, לבוא, לפחות פה לוועדה, ולומר: דיברנו, לצורך העניין, עם קופת חולים כללית, מכבי, לא יודעת מה, אנחנו עורכים בקריית מלאכי בשלוש שכונות, לשים הכשרה לאחיות.

מירב בן ארי: משהו יותר.

<זוהר סהר לביא: זה יקרה.

מירב בן ארי: נחכה לשמוע.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: משרד העלייה והקליטה, שרה כהן, בבקשה.

<שרה כהן: מנהלת שירות הרווחה.

<שרה כהן: אנחנו שותפים לשיח, הפלטפורמה של נערות על המפה, ומנסים לשים את הזרקור לגבי אוכלוסיית העולים בתוך כלל האוכלוסייה.

<שרה כהן: אין יותר מדי נתונים שהם סדורים ושניתן להתבסס עליהם, אבל מפה ושם סקרים או מידע שמגיע, אנחנו רואים שיש ייצוג יתר של נערות וצעירות יוצאות חבר העמים בכל הנושא של תלונות על הטרדות מיניות בשיעור שהוא גבוה יותר מאוכלוסייה ישראלית ותיקה.

<שרה כהן: ברור לנו שכחלק מתוך ההבניה של כל התוכנית, צריך לייצר כרגע – ברגע שגם אנחנו עושים את זה בראייה בין משרדית, יחזק את כל המשמעות של הכשירות והרגישות התרבותית בתוך המהלך הזה.

<שרה כהן: אני חושבת שזה יבוא לידי ביטוי יותר בפרקטיקה, ברגע שניכנס גם ליישובי הפילוט, שבחלקם אנחנו רואים שיש בהחלט שיעור גבוה של עולים כמו באר שבע; גם בפתח תקווה.

מירב בן ארי: במיפוי עשית ישר ישובים שיש בהם הרבה עולים?

מירב בן ארי: כשעשיתם את המיפוי, לקחתם ישובים שמראש יש בהם הרבה יוצאי חבר העמים?

<שרה כהן: אנחנו כן העברנו גם לג'וינט, שמתכלל את כל המהלך, את המידע לגבי הייצוג והפילוח של העולים, בעיקר עולים עם ותק קטן בארץ.

<שרה כהן: חשוב לנו להגיע לאותן אוכלוסיות שזקוקות יותר להתאמה התרבותית, ובעיקר בהתאמה התרבותית, לממשק ולקשר עם ההורים.

<שרה כהן: פה אנחנו גם צריכים לחשוב על גיוס ההורים והאפשרות של השימוש באנשי מקצוע שהם דוברי שפה, כי הם פשוט לא יגיעו.

<שרה כהן: באותם מקומות שהפילוט ייעשה, הכוונה שלנו היא לחבר את מרחבי השירות של משרד העלייה והקליטה, להעביר את העובדים שלנו באותם מקומות הכשרה כדי לתת להם יותר כלים לזיהוי אפשרי, כלומר שאפשר יהיה להפנות לאותם גורמים וליצירה של החבירה עם אנשי המקצוע באותו ישוב.

<שרה כהן: אני חושבת שמה שנצטרך לעשות זה להבנות, גם עם- - - את הגישה היותר מותאמת לנושא של ההכשרה לאוכלוסיית העולים, ונראה לי- - -

מירב בן ארי: איך את מגיעה לעולים?

מירב בן ארי: גם דרך בית הספר?

<שרה כהן: קודם כל באמצעות העולים עצמם- - -

מירב בן ארי: כלומר איך ההשקעה שלך, הכספית כאן, בעצם מגיעה לאוכלוסיית היעד?

<שרה כהן: מבחינתנו זה עוד בשלב שהתמחור עוד לא נעשה, כי הוא תלוי הישוב עצמו.

<שרה כהן: היקפי הפעולות הם תלויי ישוב.

<שרה כהן: אנחנו לא עושים משהו שהוא ברמה רוחבית, כי כל התוכנית בסופו של דבר הביטוי שלה הוא ביטוי יישובי.

<שרה כהן: אני חושבת שאנחנו יכולים לתמחר את כל הקשור בנושא בניית ההכשרה, של הרגישות התרבותית, לתמחר את ההכשרה של המערכת שלנו, ובאותם מקומות שהמשרד שלנו גם מפעיל תוכניות שמכוונות לאוכלוסייה עצמה.

<שרה כהן: למשל, יש לנו תוכניות שאנחנו עושים אותן עם עמותות שונות כמו עמותת אפשר, תוכנית התערבות רגישת תרבות למניעת שימוש באלכוהול ובסמים, אז אנחנו יכולים בתוך התוכנית הזאת, ברגע שנבנה את זה, להכניס את זה כחלק ממתווה התוכנית.

<שרה כהן: תוכניות שאנחנו עושים עם אל סם – אותו דבר.

<שרה כהן: המשרד גם מעביר תקציבים לרשויות מקומיות עבור הפעלת מועדונים שהם ייעודיים לעולים.

<שרה כהן: גם פה, באותם מקומות, ברגע שנבנה את המודולה שנשענת על התובנות המקצועיות, שכרגע מתפתחות כחלק מתוך התוכנית, נכניס את זה כחלק מתוך התוכניות שהמשרד שלנו גם מפעיל אותן.

<שרה כהן: זה כרגע הכיוון.

<שרה כהן: ברגע שהתוכנית עצמה תהפוך להיות תוכנית שיש לה משמעות רוחבית יותר, לפחות השפה שאני חושבת שהתוכנית צריכה לדבר, זה המשמעות של איך תוכנית אוניברסלית מכילה בתוכה אלמנטים של צניעות ורגישות תרבותית לאורך זמן, תוך התייחסות לשונות בין קבוצות המוצא השונות, לתחלופה- - -

מירב בן ארי: שנייה.

מירב בן ארי: את רואה את הבעיה בעיקר בקרב בנות שהמשפחה שלהן יוצאות חבר העמים, פחות באוכלוסייה- - -

<שרה כהן: לא בהכרח, כי כפי שציינתי בהתחלה, הנתונים הם לא נתונים שניתן להישען עליהם.

<שרה כהן: ניסינו יחד אדוה לקבל נתונים דרך מרכזי הסיוע.

<שרה כהן: זה לא משהו שאפילו צלח.

<שרה כהן: אין נתונים מוסדרים.

<שרה כהן: יש פה ושם מידע שמגיע ממחקר קטן שנעשה פה או שם.

<שרה כהן: נעשה מחקר לפני כמה שנים לגבי פגיעות מיניות בקרב אוכלוסיית יוצאות אתיופיה, מידע שהוא מחקר, שאנחנו לא יכולים להשליך לגביו כנתונים רוחביים.

<שרה כהן: מתוך מה שלפחות השיח או הנרטיב שעולה גם עם חלק מאוכלוסיות שהן יוצאות חבר המדינות, הן יותר משקפות את התחושה שהן נפגעות יותר, עם כמה שימושים בכל מיני סופרלטיבים ואמירות שהיום לשמחתי פחות נשמעות, אבל את יכולה להבין למה הכוונה.

<שרה כהן: ברור לי שמה שיצטרכו פה שיהיה, שיהיה מידע שהוא מפולח יותר, שכשם שדיברתי עם אדוה, שבדקה את זה גם במקומות שונים בעולם, כלומר שם זה נעשה באופן סדור.

מירב בן ארי: אדוה תתייחס לזה.

מירב בן ארי: משרד המשפטים, בבקשה.

<ליאנה מגד: ככל שנצטרך לתת גיבוי, ניתן את הסיוע.

מירב בן ארי: אדוה ברקוביץ רומנו, מנהלת תוכניות לנערות וצעירות בג'וינט.

מירב בן ארי: בבקשה.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: אשלים את הפאזל בהקשר של המשרד לביטחון פנים, שלא נמצאים פה.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: גם המשטרה וגם עיר ללא אלימות מלווים אותנו לאורך כל התהליך הזה, ומתכננים לפעול בשטח.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: המשטרה אימצה המלצות, בית ספר להכשרת שוטרים, להטמיע תכנים – מודול לעבירות מין בכל הקורסים של השוטרים.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: מבחינת המשטרה, הם הכניסו בשני אופנים את נושא ההכשרות, כפי שעלה פה – גם בבית ספר המרכזי וגם ברשויות הספציפיות, שיהיו הכשרות לשוטרים, בין אם זה דרך יום עיון, שיתוף פעולה עם מרכזי הסיוע, ובין אם זה בשעות ספציפיות, שייכנסו לתוך התחנה, והשוטרים יקבלו מידע על הנושא, כדי שכל דרכי האכיפה שלהם והשיח שלהם, כשהם מזהים מקרים, יהיה יותר מותאם לשטח.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: בנוסף, עיר ללא אלימות מלווים את ההיבט הקהילתי.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: יש להם כל מיני מנגנונים ביישוב שעובדים ברמה הקהילתית, והם ייתנו את האינפוט שלהם, גם בתשומות של כוח אדם, גם בקמפיינים, גם בהכשרות לאנשי קהילה.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: אנחנו בג'וינט, לצד משרד החינוך, מתכללים את התהליך – גם את תהליך הפיתוח.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: היתה לנו שנה מתוקצבת של רפרנטית, של רכזת שריכזה את כל תהליך הפיתוח, יחד עם תשומות גם של המשרדים כדי שתהיה תוכנית שתוכל לצאת לפועל.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: עשינו תקצוב ביניים של פיתוח.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: למדנו המון מהעולם, הרבה מאוד מסקירות התוכניות שנמצאו כתוכניות יעילות.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: בעצם התפקיד שלנו בהמשך הוא לעזור בפיתוח חומרים.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: מתקצבים גם את הנושא של תקשורת, של קמפיין, גם של כתיבת חומרים, מחקר הערכה.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: רוב התשומות שלנו הן במעטפת, כלומר הדברים שעוטפים את התוכנית מאפשרים לה לקרות, וגם תקצוב בשטח של חממות ידע, של פרויקטים קהילתיים שייווצרו בשטח, בתקווה, מהמנהיגות המקומית, ויהיה להם תקצוב.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: זה החלק שלנו.

מירב בן ארי: איך אתם, מבחינת תקציב – בסוג של מאצ'ינג עם הממשלה?

<אדוה ברקוביץ' רומנו: יש לנו תקציב שאנחנו מקצים לטובת התוכנית, שזה לכוח אדם, לקמפיין, לפיתוח חומרים, סרטונים, לומדות.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: גם להורים – אנחנו מאוד רוצים להנגיש את ההורים באופן דיגיטלי, כלומר שיהיו סרטונים קצרים, הסברתיים, שהורים יוכלו באופן נגיש להגיע אליהם.

<אדוה ברקוביץ' רומנו: אותו דבר לבני נוער – רוצים להתחיל להגביר את הפן הדיגיטלי בכל התוכנית הזו ולשכלל אותו, שיהיו גם בשימוש של כל מורה, יועצת.

מירב בן ארי: מה התקציב שלכם?

<אדוה ברקוביץ' רומנו: 2.5 מיליון לכל השלוש שנים.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אורית סוליציאנו, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, בבקשה.

<אורית סוליציאנו: למרות שאנחנו עוסקים פה בהיבטים שוטפים, אני רוצה לברך את הוועדה על הדיון.

<אורית סוליציאנו: אני ועוד שותפים נמצאים כאן מתחילת הדרך לפני ארבע שנים, ויש לומר תודה לאדוה ברקוביץ' רומנו ולטל דיין, שמובילות את המהלך הזה.

<אורית סוליציאנו: זה מהלך פורץ דרך שנעשה בשיתוף משרדי הממשלה וארגוני הסיוע.

<אורית סוליציאנו: זו הזדמנות – דווקא התפקיד של הוועדה, יש מקום מאוד חשוב, לראות שההזדמנות הזאת לא תתמסמס, כי ארבע שנים עובדים ארגונים וולונטריים, משרדי הממשלה והג'וינט לחשוב ולפתח.

<אורית סוליציאנו: התחלנו משמונה ישובים והגענו לחמישה.

<אורית סוליציאנו: צריך לדאוג שזה רק יתרחב.

<אורית סוליציאנו: זה רגע חשוב, וצריך לעקוב ולראות מה יהיה אתו.

<אורית סוליציאנו: יש כמה דברים שהייתי רוצה לבקש מהוועדה לעקוב אחריהם.

<אורית סוליציאנו: דבר ראשון, שמענו מה התקציב של הג'וינט – 2.5 מיליון שקלים לשלוש שנים.

<אורית סוליציאנו: לא ברור לי, כמה כל משרד שם על זה.

מירב בן ארי: גם רציתי.

מירב בן ארי: רק משרד הרווחה נתן.

<איתנה ברמן: יש ממש מסמכים כתובים, גם שלהם וגם שלנו, שהופנו למנכ"ל הג'וינט.

<אורית סוליציאנו: אני חושבת שכדאי לוועדה לשמוע.

מירב בן ארי: היא אומרת שיש לה חלוקה של התקציב.

מירב בן ארי: הם יציגו.

<אורית סוליציאנו: דבר שני, אני חושבת שעולה – וגם משרד הקליטה הציגה את זה וגם אנחנו, באיגום מרכזי הסיוע, שכל שנה מנסים לאגם נתונים.

<אורית סוליציאנו: במדינת ישראל הגיע הזמן שיהיה תכלול ארצי, אולי על-ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה או על-ידי כל גורם אחר – אולי על-ידי הג'וינט, ברוקדייל, נתונים לגבי אלימות מינית.

<אורית סוליציאנו: במיוחד אם עכשיו מתחיל תהליך ביישובים, זו הזדמנות להשוות בין ישובים שקורה בהם תהליך לבין ישובים שלא קורה בהם.

<אורית סוליציאנו: לא יכול להיות שאם שואלים כל מיני שאלות, אין מידע ארצי.

<אורית סוליציאנו: אין מידע ארצי על נתוני אלימות מינית, אין מידע ארצי על כמה אנשים פונים לשירותים, אין מידע ארצי על כמה אנשים פונים לקופות החולים.

<אורית סוליציאנו: כל הדברים האלה לא ידועים.

<אורית סוליציאנו: אין מידע ארצי כמה עולים ועולות הן בסיכון לפגיעות.

<אורית סוליציאנו: כל אוכלוסייה שמגיעה לעוני- - -

מירב בן ארי: איריס, תהיה איזו מדידה והערכה של התוכנית?

<איריס מנדה בן יעקב: יהיה מחקר מלווה ביישובים שהצטרפו לפעימה הראשונה.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו נראה את האפקטיביות של התוכנית, נבחן את זה.

<איריס מנדה בן יעקב: גם נראה אילו מדדים אנחנו מבקשים למדוד.

<איריס מנדה בן יעקב: לא נוכל למדוד הכול.

מירב בן ארי: אבל את האפקטיביות.

<איריס מנדה בן יעקב: כמו שאמרת, אבל בסופו של דבר רוצים להגיע- - -

מירב בן ארי: מה ההחלטה לבחור, נניח, בקריית מלאכי?

מירב בן ארי: סתם אני שואלת.

מירב בן ארי: למה שאלתי – שאלתי אם עשיתם מיפוי, אם יש עולים, אומרת אורית על ערים מסוימות שבהן יש יותר – אני תוהה, האם הבחירה בעיר היא בשל שיש נתונים על אלימות מינית גבוהה, שיש נתונים של אוכלוסיית יעד שיותר זקוקה לסיוע?

מירב בן ארי: מה ההחלטה לבחור בעיר ספציפית?

<איריס מנדה בן יעקב: אלימות מינית יש בכל מקום.

מירב בן ארי: אין מה להשוות.

מירב בן ארי: במקומות מסוימים יש יותר, ויש מקומות עם פחות.

<איריס מנדה בן יעקב: בחרנו מחוזות.

מירב בן ארי: למה, נגיד, פתח תקווה?

<איריס מנדה בן יעקב: כשבחרנו מחוזות, שיתפנו את מנהלי המחוזות, והם עשו עבודה מול – נתנו להם פרמטרים לבחירת ישובים, אבל בסופו של דבר הבחירה היתה שלהם.

<איריס מנדה בן יעקב: היא לא תמיד היתה אופטימלית למשרד החינוך ולרווחה כאחד, אבל היה חשוב לנו לעבוד עם מקומות שיש מוטיבציה גבוהה לעבוד.

<איריס מנדה בן יעקב: המטרה שלנו, קודם כל ללמוד מהתוכנית, ושהתוכנית הזו תצליח, ושהפעימה הראשונה בסופו של דבר תתרחב לעוד ישובים ולכל הארץ.

<איריס מנדה בן יעקב: לכן אני לא יכולה לומר לך למה דווקא קריית מלאכי.

<איריס מנדה בן יעקב: זו הבחירה של מנהלי המחוזות.

מירב בן ארי: אבל כשמנהל המחוז בחר, הוא נימק, למה בחר בקריית מלאכי?

<איריס מנדה בן יעקב: הם אמרו ביניהם למה.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו נתנו להם את הפרמטרים.

<איריס מנדה בן יעקב: לא רצינו להיכנס לשיקולים שלהם.

מירב בן ארי: אני רוצה שהתוכנית תעבוד ותצליח, אבל אני רוצה שהיא תצליח במקומות שצריכים אותה.

מירב בן ארי: אני תוהה, מדירוג הלמ"ס של אותה עיר, שאם היא בדירוג גבוה, ויש לה שירותים טובים ועד כמה התוכנית תעבוד, אל מול מקום שזקוק.

מירב בן ארי: למשל, בגלל שאני עוסקת המון עם נוצ"ץ ועם ציפי ועם הנושא של צעירים חסרי בית, מראש אנחנו הולכים למקומות, שאם נפעיל בהם את התוכנית, היא תהיה אפקטיבית.

מירב בן ארי: אני פחות אשים שלטר באשקלון ויותר בתל אביב, כי רוב חסרי הבית לצורך העניין, מגיעים משם, או לירושלים.

מירב בן ארי: אני לוקחת את זה כמובן בהשאלה מהתחום שאני מתעסקת בו.

מירב בן ארי: לכן אני תוהה, האם באמת התוכנית תתיישב.

מירב בן ארי: שאלתי את משרד הקליטה – נגיד, אותה צעירה שמגיעה – כשדיברתי על הגלולות, אמרתם שזה לא כל כך עובד, אבל אם יש צעירה שיש לה הרבה יותר קשיים בעיר מסוימת, אני באמת רוצה שהתוכנית תעבוד.

מירב בן ארי: אני רק תוהה, אם התיישבנו ביישובים שבאמת זקוקים לה.

<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל, אנחנו לא יודעים סופית.

<איריס מנדה בן יעקב: זה גם יכול להיות בישוב מאוד חזק, שיש שם מנגנונים, ויכול להיות שהתוכנית לא תצליח.

<איריס מנדה בן יעקב: זה גם תלוי במספר הפרויקטים שיש בכל ישוב.

<איריס מנדה בן יעקב: גם במשאבים שיש שם.

<איריס מנדה בן יעקב: גם בתקנה התקציבית ראינו, שיש ישובים, שנורא רצינו לדחוף את התקנה התקציבית, והיה ביקוש, אבל הרשויות – לא היה כוח אדם כדי לתפעל את זה, ואז מראש זה נפל.

<איריס מנדה בן יעקב: יש רשויות שלא יודעות לנצל משאבים.

מירב בן ארי: זה אנחנו יודעים.

מירב בן ארי: שמענו את זה הרבה פה בוועדה במגזר הערבי.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו רוצים רשויות קודם כל שיש להן מנגנונים שאפשר לעבוד אתם, כי אנחנו לא יכולים עכשיו לבנות מנגנונים מחדש.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו רוצים לתפעל תוכנית, שיש סיכוי גבוה שהיא תצליח.

<איריס מנדה בן יעקב: אז לא בחרנו ישובים מאוד-מאוד חזקים, אבל כן אפשרנו למנהלי המחוזות, בהתאם לפרמטרים בסיסיים שנתנו להם, לבחור את הישובים שלהם, תוך כדי בדיקת המוטיבציה כמובן גם של הישובים, וגם מנהלי המחוזות יודעים כמה תוכניות יש בישוב.

מירב בן ארי: אורית, סליחה.

מירב בן ארי: תמשיכי.

<אורית סוליציאנו: אני רק רוצה לסיים ולומר שישוב זה דבר היסטורי ומשמעותי, ואני כבר חושבת על העתיד, כמו שאת שאלת – מה יקרה עוד שלוש שנים.

<אורית סוליציאנו: אותי מטריד, מה המחויבות של כל משרד ממשלתי.

<אורית סוליציאנו: נצטרך להסתכל על המחר, אבל גם להסתכל, איך הדבר הזה מתפתח הלאה, כי זו הזדמנות – או הדבר הזה יונחל בכל המדינה, או יעברו שלוש שנים, ויגיעו רעיונות חדשים.

<אורית סוליציאנו: אני מבקשת לשאול גם את נציגי הממשלה, האם זו החלטת ממשלה?

<אורית סוליציאנו: האם יש תקנה תקציבית לזה?

<אורית סוליציאנו: מה יקרה אחרי תום שלוש שנים של פילוט?

<מלי אורגד: אני רוצה להתייחס למשרד הרווחה.

<מלי אורגד: אנחנו לא ממציאים את הגלגל.

<מלי אורגד: התוכנית הזאת היא חשובה, היא מאוד ממקדת את הדברים, אבל אם נסתכל על התוכניות – לפחות של נוצ"ץ, האם נעשו דברים בתחום הזה – נעשו.

<מלי אורגד: היו הכשרות, יש הכשרות לאורך כל השנים לעובדי הנוער, והיתה מודולה של תחום הפגיעות המיניות.

<מלי אורגד: נכון, לא עם הפוקוס הספציפי של בריאות מינית, ולהתייחס לזה באופן מאוד ברור, לפי התפישה האקולוגית וכו', אבל עדיין, בואו לא נשפוך את התינוק עם המים.

<מלי אורגד: הדברים קיימים, הדברים נעשים, כבר ב-17.7 יחד עם מרכזי הסיוע במחוז תל אביב והמרכז אנחנו עושים יום עיון בתחום הזה.

<מלי אורגד: כולם פה שותפים, כולל הג'וינט, עוד הרבה לפני שקמה התוכנית.

<מלי אורגד: בעיני זה קיים, זה נמצא, אבל בהחלט התוכנית הזאת שמה לנו פוקוס, ואומרת: בואו נטמיע את זה בצורה שיטתית, ואת זה נעשה בהמשך, אני משערת.

<איריס מנדה בן יעקב: השאלה שנשאלה, אם זו החלטת ממשלה.

<איריס מנדה בן יעקב: התוכנית הזו, בעצם אנחנו מקווים מאוד שבעקבות התוכנית ובעקבות המחקר המלווה, נוכל להראות שיש מקום.

מירב בן ארי: זה מה שאמרתי גם בהתחלה – צריך לבדוק את התוכנית, ואם היא עובדת, להכניס אותה בבסיס.

מירב בן ארי: זה ברור.

<איריס מנדה בן יעקב: זו גם ההשקפה שלנו.

מירב בן ארי: בבקשה, שרון צ'רקסקי, מנכ"לית האגודה הישראלית לתכנון המשפחה.

<שרון צ'רקסקי: נכון, דלת פתוחה.

<שרון צ'רקסקי: קודם כל, אני שמחה מאוד על הדיון הזה.

<שרון צ'רקסקי: אמרתי קודם – אנחנו באותה סירה, כי כל הארגונים שיושבים סביב השולחן הזה, פועלים בזירה הזאת.

<שרון צ'רקסקי: אין פה איזו אופוזיציה.

מירב בן ארי: כן.

<שרון צ'רקסקי: דלת פתוחה קיימת כבר למעלה מחמישים שנה, ואנחנו עוסקים במיניות בריאה כבר ב-12 ישובים – התוכניות שלנו פועלים כך ב-11 ישובים.

מירב בן ארי: למה אתם עושים?

<שרון צ'רקסקי: יש לנו דלתות פתוחות ב-11 ישובים.

<שרון צ'רקסקי: הן פועלות גם בקהילה, וגם מקבלות בני נוער שנמצאים בכל מיני מצבי מצוקה, והם צריכים עזרה ואין להם למי לפנות, אם זה סביב הנושא של כניסה להריון לא מתוכנן- - -

מירב בן ארי: באילו גילאים פונים?

<שרון צ'רקסקי: לדלת פתוחה, הליבה של בני הנוער שפונים, מגיל 13 עד 18, אבל יש גם צעירים יותר.

<שרון צ'רקסקי: המרכזים שלנו מופנים לבני נוער וצעירים – גם עד גיל 25 ואף יותר.

<שרון צ'רקסקי: אם מדובר באנשים עם מוגבלויות, פונים יותר מאוחר.

<שרון צ'רקסקי: בריאות מינית זה לא רק הנושא של פגיעה מינית; בריאות מינית זה מושג הרבה יותר רחב – של שימוש באמצעי מניעה, של יחסי מין, של יחסי כוח.

<שרון צ'רקסקי: אי אפשר לנתק את השיח המגדרי פה, והכול נורא-נורא מורכב.

<שרון צ'רקסקי: אני לא מבינה מה זה בריאות מינית או מיניות בריאה, שהיא רק מניעה של פגיעה מינית.

מירב בן ארי: ברור.

<שרון צ'רקסקי: לכן גם הדיבור מול משרד הבריאות הוא מאוד חשוב.

<שרון צ'רקסקי: יש בני נוער שמגיעים לקופת חולים לקבל מרשמים – זאת הזדמנות מעולה לעשות חינוך מיני- - -

קריאה: אבל אלינו יש 20,000 פניות בשנה.

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: אוטומטית, כשצעירה מגיעה לקופת חולים, היא בטוחה שהאחות תתקשר לאמא שלה, כי זה משהו פורמלי.

מירב בן ארי: את הבלתי פורמלית.

מירב בן ארי: אליך אפשר לבוא, ויודעים שלא תספרי לאף אחד.

<שרון צ'רקסקי: צריך לנצל את זה שהמרכזים הם אנונימיים, חסויים.

<שרון צ'רקסקי: יש שירותים שקיימים בשטח, הם עובדים מעולה.

<שרון צ'רקסקי: אנחנו מתרחבות, הישובים – מציפים אותנו בבקשות- - -

מירב בן ארי: מי מממן את התוכנית?

<שרון צ'רקסקי: דלת פתוחה.

<שרון צ'רקסקי: זה אתגר לא פשוט.

<שרון צ'רקסקי: יש לנו תקציבים שאנחנו מגייסות – גם מהכנסות עצמיות וגם מתרומות.

<שרון צ'רקסקי: היו תמיכות בעבר.

<שרון צ'רקסקי: השאלה של תמיכות עולה כל שנה.

<שרון צ'רקסקי: התוכנית הזאת, היופי שלה הוא שאני חושבת שהמשרדים מובילים תפישה, שהידע לא נמצא רק במשרדים, ושיש שילוב ארגונים – גם ארגוני שטח וגם משרדי ממשלה – שיחד מייצרים את ההבנה ואיך להוביל את התהליכים האלה.

<שרון צ'רקסקי: זה תהליך מורכב באין ידע שנמצא במקום אחד.

<שרון צ'רקסקי: אני מסתכלת על הוועדה, ואני רואה שאין חברי כנסת.

עליזה לביא: הייתי בגן סאקר אצל ההורים.

עליזה לביא: זה לא שאנחנו לא פה כי- - -

מירב בן ארי: ברור.

מירב בן ארי: היינו בדיון אצלם.

<שרון צ'רקסקי: זה נושא – המובן מאליו יושב פה.

<שרון צ'רקסקי: אנחנו ביחד בדבר הזה, ומאוד נשמח שחברי כנסת יתעניינו, וישאלו את השאלות.

<שרון צ'רקסקי: אני בטוחה שהעמיתות שלי במשרדי הממשלה מתוסכלות מזה שאין יותר תקציבים.

<שרון צ'רקסקי: למה התוכנית יתד היא כל כך עתירת משאבים, והתוכנית הזו לא?

<שרון צ'רקסקי: זה לא ייתכן.

מירב בן ארי: גם על יתד הם אומרים שאין מספיק משאבים.

<שרון צ'רקסקי: זו תוכנית שאפתנית.

מירב בן ארי: 257 רשויות עם – זה לא הרבה כסף.

מירב בן ארי: אני בתל אביב שמעתי שיש 2.5 עובדים סוציאליים, התקנים.

<שרון צ'רקסקי: אני הרבה שנים יושבת בוועדה הזאת.

<שרון צ'רקסקי: אנחנו כאן עכשיו מגרדות – סליחה על הביטוי – את אנשי המקצוע ואת המשאבים הקיימים.

<שרון צ'רקסקי: אני רוצה לראות תקציבים משמעותיים, שמושקעים בתוכנית הזו.

<שרון צ'רקסקי: כפי שאורית אמרה – עוד שלוש שנים, וגם אם תהיה החלטת ממשלה, האם יאכפו את החלטת הממשלה?

מירב בן ארי: אם יש החלטת ממשלה, זה הולך לבסיס התקציב – זה התפקיד שלנו.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: עו"ד עדי חן, לשכת עורכי הדין, פורום משפחה.

<עדי חן: תודה רבה.

<עדי חן: ראשית, אנחנו מברכים על הדיון המכונן והחשוב.

<עדי חן: ההמלצה שלנו היא לשים בכל התוכנית היפה הזו, דגש על החינוך המשפטי.

<עדי חן: הכול מתחיל מחינוך – ובמיוחד במקרים כאלה – מחינוך משפטי.

<עדי חן: רק אתן דוגמה.

<עדי חן: היום יש דיון על הפללת גברים שנזקקים לשירותי זנות.

מירב בן ארי: לא נזקקים.

מירב בן ארי: הם צורכים.

<עדי חן: סליחה, אני חוזרת בי...

<עדי חן: אם אנחנו נחנך את הנוער על מה מותר ומה אסור ומה ההשלכות של מעשים מסוימים, ולא רק על מה מותר ומה אסור – גם צריך להיכנס לתחומים האסורים, וגם צריך להיכנס לנושא של האחריות והאוטונומיה וההעצמה.

<עדי חן: כל הנושאים האלה צריכים להיות בשילוב.

<עדי חן: בענייני משפחה אנחנו ערים למקרים מאוד טראגיים של בני נוער ושל אלימות סמויה בקרב בני נוער בבתי הספר.

<עדי חן: דברים מזעזעים.

<עדי חן: אנחנו אחר כך לוקחים את בני הנוער האלה למחלקות הפסיכיאטריות, כמו בית החולים דנה.

<עדי חן: כדאי למי שממש מתעניין, מה קורה במתחם בתי הספר.

מירב בן ארי: במקרה אני גם בוועדת חינוך, ושם אנחנו עוסקים כל היום בנושא של האלימות.

מירב בן ארי: אני בעניינים של כולם.

מירב בן ארי: .. כלבויניק של הכנסת.

<עדי חן: חינוך משפטי יסודי, גם בקרב בני נוער, אני חושבת שיכול להפיק תועלת גדולה.

מירב בן ארי: זה נכון.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: איגי וחושן, רוצים לומר משהו?

<תמר יהל: שמי תמר יהל.

מירב בן ארי: נברך אותך על כניסתך לתפקיד.

מירב בן ארי: תבואי הרבה לוועדות, אז תרגישי בנוח.

<תמר יהל: אני שמחה שזה מובן מאליו, להכניס את נושא הלהט"בים של נטייה מינית וזהות מגדרית לתוך העיסוק בתכנים מיניים, ואנחנו חושבים שנוכל לקחת חלק בבנייה של הדבר הזה.

<תמר יהל: אני חושבת שנכון וצריך להתייחס, חוץ מהכרה בנושאים האלה, להתייחס גם באופן ספציפי לנורמות מיניות ולפגיעה מינית בתוך הקהילה הלה"טבית.

<תמר יהל: יש לה מאפיינים ייחודיים, וגם בני נוער להט"בים כמו עולים וכמו אחרים, מאוד פגיעים ובעלי סיכון יותר גבוה, וחשוב להתעסק בזה באופן ספציפי.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת לביא, רוצה להעיר משהו?

מירב בן ארי: עסקנו בעיקר בנושא של תוכנית לאומית לנושא של קידום מיניות.

מירב בן ארי: בבקשה.

<טלי דאואן קטן: אני טלי דאואן קטן, אני נציגת פורום ועדי ההורים היישוביים.

מירב בן ארי: רציתי לשאול אם יש כאן מישהו מטעמכם.

מירב בן ארי: בדרך כלל אתם נמצאים.

<טלי דאואן קטן: שמעתי הרבה על הורים פה, ונורא חבל שהורים לא שותפו בלקיחת חלק בתוכנית הזאת.

<טלי דאואן קטן: אנחנו נשמח לקחת חלק.

<טלי דאואן קטן: יש לנו ועדה בתוך הפורום שמטפלת בדיוק בחינוך מיני, פגיעות מיניות ועוד.

מירב בן ארי: מהניסיון, יש לכם שותפה טובה במשרד החינוך, איריס.

<טלי דאואן קטן: אשמח.

<טלי דאואן קטן: הדבר שחשוב לי, כיוון שאנחנו עוסקים ביותר בנושא של משרד החינוך, חשוב מאוד ששעות הלימוד יהיו תוספת ולא כחלק משעות הלימוד הקיימות.

<טלי דאואן קטן: מאוד חשוב מאוד שזה לא יהיה זבנג וגמרנו, של פלסטר.

<טלי דאואן קטן: ובנוסף, אני חושבת שחינוך מיני לא מתחיל ב-10 אלא בגיל 3.

<שרון צ'רקסקי: 0.

<קריאה: כשאמא נותנת מכה לתינוק שנוגע בעצמו, זה כבר התחלת חינוך מיני.

מירב בן ארי: אין ספק.

<אושרה לרר שייב: אפשר לקשור את זה לדיון שעשינו אז על בתי ספר להורים.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: חברת הכנסת לביא.

עליזה לביא: אני רוצה לברך על הדיון הזה.

עליזה לביא: אנחנו יותר מדי זמן מתעסקים בסוגיה הזו, בשאלה, מדברים עליה בהקשרים שונים בוועדות השונות.

עליזה לביא: אנחנו פוגשות בתקופה האחרונה לא מעט – גם בהשלכות, מה המחירים, כי יכול להיות שהתכנים במערכת החינוך די דומים למה שאת ואני למדנו, והעולם השתנה.

עליזה לביא: המיניות פורצת אל תוך החדר המוגן, ועדיין שם יש איזשהו משהו, ולצערי הרב, אולי יש שעה פה, שעה שם – כישורי חיים, אבל פה למדתי שכן אתם אמורים, אבל התכנים שהיא נחשפת אליהם באמצעות השעה הזאת, זה בדיוק מה שאחותה, שסיימה כבר את הטכניון, נחשפה, ומה שאני זוכרת שלנו היה, כך שאולי יש פילוט, אולי יש תוכן, אבל זה לא בא לידי ביטוי בשטח, וגם כשאני משוחחת עם מורים וגם כאן בדיונים שלנו מורים לא עוברים הכשרות.

עליזה לביא: מורים אומרים: מה אתם רוצים מהחיים שלנו?

עליזה לביא: אני שמחה אם יש פה התחלה ובשורה, כי את ההשלכות – וגם מה שקרה בשבוע שעבר בבית הספר בתל אביב, שילדים לא מסבירים להם שהגוף שלהם הוא שלהם, ולאף אחד אסור לגעת בו, ולאף אחד אסור לפגוע – כשהמילים האלה לא נהגות, וכשיש תחושה שעדיין ממשיכה לעטוף, בטח בוועדה הזו זה לא סוד שאספר לכם – דיברת על הפללה קודם – שלמעלה מ-90% נשים שמגיעות למקומות האלה חוו – לכן אני בטח לא צריכה, שאתן עושות עבודת קודש יום-יום שעה-שעה במרכזי הסיוע.

עליזה לביא: אז איפה אנחנו המקום המגן, המתקן, ואיך אנחנו מונעים את הנזק הבא?

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לסכם.

מירב בן ארי: ראשית, אני מודה לכל משרדי הממשלה שהגיעו והציגו את התוכנית – כמובן, איריס ממשרד החינוך, איתנה מהרווחה, לאושרה.

מירב בן ארי: נראה שאתן שולטות בחומר, בעיקר; וכמובן את הארגונים החברתיים, החברה האזרחית.

מירב בן ארי: בלעדיכם מה שנקרא – הבעת את זה בצורה מאוד נחרצת – הצרכים תמיד צפים בצורה משמעותית, ואנחנו רואים את משרדי הממשלה מתגייסים פה לתוכנית.

מירב בן ארי: דבר ראשון, זה מבורך.

מירב בן ארי: זו תוכנית טובה.

מירב בן ארי: פעם ראשונה שיש תוכנית.

מירב בן ארי: כל הזמן אנחנו מדברים על איגום משאבים, על זה שכל משרד עושה לבד.

מירב בן ארי: הדבר הכי טוב פה הוא השילוב, ואני בטוחה שזה הרבה בזכות התרומה של הג'וינט.

מירב בן ארי: אני פוגשת הרבה בתוכניות רבות את המעורבות שלכם, חשוב לומר.

מירב בן ארי: חוץ מלברך על תוכנית חשובה שנכנסת פעם ראשונה, יש לי רק כמה הערות.

מירב בן ארי: קודם כל, כמובן נעשה מעקב על התוכנית.

מירב בן ארי: זה גם מה שהתייחסת אליו, אורית.

מירב בן ארי: אנחנו נוודא איך התוכנית עובדת בתוך אותם ישובים.

מירב בן ארי: נגיע לפה במושב החורף, באזור נובמבר.

מירב בן ארי: התוכנית מתחילה בספטמבר – אציע לראות איך היא התחילה, וכמובן לעקוב אחריה, ובכלל, השנים, אחרי שהתוכנית תעבור מחקר, מדידה והערכה, היא תבוא במטרה להיכנס בבסיס התקציב – כן לתת תקציב ייעודי לטובת התוכנית הזו, שזה הדברים שאת אמרת, אורית.

מירב בן ארי: אני מניחה שאתם מתעסקים בזה יום-יום.

מירב בן ארי: לא סתם דיברתי על החברה האזרחית שעוסקת בנושא הזה של פגיעות מיניות באופן אינטנסיבי יום-יום.

מירב בן ארי: משרד הבריאות, אני מבקשת דיווח לוועדה על התקדמות התהליך מול קופות החולים, כי יש לי תחושה שזה לא ממש אפוי במשרד הבריאות.

מירב בן ארי: המשרד לביטחון פנים – הצגת את זה יפה, אדוה, אבל ארצה שהם ידווחו לנו בצורה מסודרת – נבקש מהמשרד לביטחון פנים התייחסות מהותית לנושא הזה.

מירב בן ארי: הצגתם באקסל – לקבל לוועדה דף מסודר עם התקציבים של כל משרד.

מירב בן ארי: איריס, בבקשה רשמי לך, לשלוח במייל לוועדה.

מירב בן ארי: אני רוצה לדעת מה הישוב הערבי שנבחר.

מירב בן ארי: היא מייצגת את עאידה, ולא נראה לי שהיתה מוותרת לכם – מה הישוב הערבי שנבחר לטובת התוכנית.

מירב בן ארי: אם בישוב אחד זה לא מתקדם, להתקדם לישוב הבא, ולעדכן את הוועדה מי הישוב שנבחר.

מירב בן ארי: ודבר אחרון שאני רוצה לומר, היתה כאן הרבה מעורבות של ההורים.

מירב בן ארי: גם ועד ההורים – הוא חייב להיות שותף לתהליך.

מירב בן ארי: בכלל לא שאלתי איפה – רק רציתי לדעת מי הנציג, כי אני יושבת בהרבה ועדות, ואני יודעת כמה אתם מעורבים.

מירב בן ארי: לתפישתי, זה סופר קריטי, המעורבות של ההורים.

מירב בן ארי: ראינו את זה גם עכשיו בסיפור שעליזה הציגה.

מירב בן ארי: אנחנו לא רוצים שההורים יהיו שותפים בדיעבד; הם צריכים להיות שותפים לפני.

מירב בן ארי: זה גורם משמעותי מאוד.

מירב בן ארי: סתם לדוגמה, לא מזמן אחותי – יש לה שני ילדים, שניהם בחטיבה, ובמקרה היא קיבלה פתק של לבוא לסדנה להורים.

מירב בן ארי: היא אמרה: פעם ראשונה שאקבל כלים להתמודד.

מירב בן ארי: יש לה ילד בן 13 וילד בן 10, ודיברת על גיל לידה.

מירב בן ארי: פעם ראשונה אחותי אמרה לי שבית הספר מזמין את ההורים לשבת ולעשות אתם שיחה על בעיות של גיל ההתבגרות.

עליזה לביא: זו יוזמה בית ספרית.

מירב בן ארי: אני חושבת שמשרד החינוך וחוזר מנכ"ל בטח.

מירב בן ארי: השאלה כמה מנהל בית הספר אומר: אני רוצה לערב את ההורים.

עליזה לביא: זה קורה רק כשמנהלות ומנהלים מחליטים לעשות, כולל מרכזי סיוע.

עליזה לביא: אין חוזר מנכ"ל, אין הנחיה, אין הכשרות, ואני אומרת לכם שרק מי שיש לו מודעות, בוגר מגדר או כל מיני מנהלות מדהימות ומנהלים, שלוקחים את זה כיוזמה אישית- - -

מירב בן ארי: אין לי ספק.

<איריס מנדה בן יעקב: זו גם אמירה של המשרד.

מירב בן ארי: אני חושבת שיש אמירה של המשרד.

עליזה לביא: את יודעת כמה דיונים אני מבקשת עותק של חוזר מנכ"ל, של הנחיה?

עליזה לביא: אף אחד עד היום לא המציא לוועדה – אני כמעט 5 שנים בכנסת – אף אחד לא המציא לוועדה לא חוזר מנכ"ל, לא החלטה כתובה.

עליזה לביא: הכול אמורפי.

עליזה לביא: תשלחו לנו משהו כתוב.

עליזה לביא: אין לה.

עליזה לביא: תגידו את האמת.

עליזה לביא: אנחנו רוצים לעזור לכם.

עליזה לביא: כשלא היו תקציבים לאושרה, עזרנו.

עליזה לביא: עכשיו היא אומרת שיש כסף, אז אני שואלת אותך, יש לך מסמך להראות לי על משהו?

עליזה לביא: כלום.

מירב בן ארי: תשלחי בבקשה לחברת הכנסת לביא במייל את החוזר.

מירב בן ארי: לא יכול להיות ש-5 שנים אין לה את זה.

<אושרה לרר שייב: את מדברת על חוזר מנכ"ל לשיתוף הורים?

<אושרה לרר שייב: יש דברים שהם בשיתוף.

עליזה לביא: בואו נקרא לילד בשמו – חינוך למיניות בריאה, חינוך במקום הזה של הטרדות מיניות.

עליזה לביא: הרי כששמנו את הצעת החוק, לשים בבתי הספר או בחדרי מורים בלוח מודעות על הקיר את הכללים של הטרדות מיניות עם מי לפנות – הם לא נתנו לנו לקדם את זה.

מירב בן ארי: היא צודקת, ואם היא כל כך הרבה שנים מבקשת, זה משהו שאי-אפשר לעבור עליו לסדר-היום.

עליזה לביא: אני מבקשת.

מירב בן ארי: אמרתי לאיריס.

מירב בן ארי: וגם נושא שחשוב לי אישית זה הנושא של המגדר והנושא של הלהט"ב, ולא סתם ביקשתי מתמר מחושן.

מירב בן ארי: גם זה חשוב לומר – נפתחה תקנה השנה של החינוך לנושא הלהט"ב, שזה מחובר אחד לאחד לנושא של מיניות.

מירב בן ארי: בדיוק אתמול ישבנו, אז אני יודעת שהתקנה מתקדמת, ושחושן יתחילו להביא עובדים בשכר כדי להיכנס לתוך בתי הספר, וגם כאן אגב זה יוזמות של המנהלים ולא מספיק לכל מנהלי בתי הספר.

<איריס מנדה בן יעקב: לא מדויק לומר שזה יוזמות של המנהלים.

מירב בן ארי: לא, התוכנית התקציבית היא משרד החינוך, אבל בסוף המנהל מחליט אם להכניס את חושן לבית הספר.

<איריס מנדה בן יעקב: נכון, אבל זו גם אמירה של הפיקוח.

<איריס מנדה בן יעקב: היתה פה אמירה מאוד ברורה.

<איריס מנדה בן יעקב: מירב, עברנו את המיון- - -

מירב בן ארי: בדיוק אתמול דיברתי עם יעל מבורך בלילה.

מירב בן ארי: אל תדאגי.

מירב בן ארי: נדבר על זה, כי פגשתי אותה.

מירב בן ארי: הסתמסתי אתה אתמול כל הערב על עניין הכסף.

מירב בן ארי: יש לי פתרון.

<מלי אורגד: זו מטרה משותפת של כולנו.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: רק לסיכום, עברנו על כל הנקודות שהיו פתוחות.

מירב בן ארי: כמובן, נמשיך לעקוב.

מירב בן ארי: זה תפקידנו כוועדה.

מירב בן ארי: אני מאוד מודה לכולכם שהגעתם לפה.

מירב בן ארי: תודה רבה, הישיבה נעולה.