ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 541, 2017-06-20 11:30

מירב בן ארי: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת ועד העבודה, הרווחה והבריאות.

מירב בן ארי: הום ה-20 ביוני 2017, כ"ו בסיון התשע"ז.

מירב בן ארי: אני אחליף את יושב ראש הוועדה, אלי אלאלוף, בניהול הוועדה.

מירב בן ארי: הנושא בו אנחנו דנים הוא במסגרת ציון יום הוקרה למוסיקה הישראלית בכנסת והוא שילוב וטיפול באמצעות מוסיקה לילדים בעלי צרכים מיוחדים וילדים בסיכון.

מירב בן ארי: נברך כמובן את חבר הכנסת פרי שמוביל את כל היום הזה בוועדות הכנסת ובאירוע מרכזי כאן היום באודיטוריום.

מירב בן ארי: לפני הכול, יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת אלי אלאלוף, רוצה לומר כמה מלים.

אלי אלאלוף: תודה יושבת ראש הוועדה.

אלי אלאלוף: תודה לחברים שלי, יעקב ואילן.

אלי אלאלוף: תודה ליעקב על היוזמה הנפלאה.

אלי אלאלוף: לצערי אין לנו הרבה דיונים יפים כמו הדיון שאנחנו מקיימים עכשיו אתכם בוועדה.

אלי אלאלוף: אנחנו מתמודדים עם נושאים קצת פחות משמחים אבל שבסוף עושים טוב לחברה, אם זה בבריאות, אם זה בתעסוקה, אם זה ברווחה וכל אחד מהנושאים הוא מספיק כבד כדי לעזור לתושבים שלנו, לאזרחי המדינה, להרגיש טוב במדינה שלנו כאשר אנחנו רק רוצים לשפר את תנאיהם.

אלי אלאלוף: בעיני המוסיקה זה היום הטרנד החדש בבית שלי כי אשתי מאז שיצאה לפנסיה, היא לא יודעת להפסיק לשיר והמצב שלה הוא פשוט מדהים.

אלי אלאלוף: אתם לא יודעים מהי מוסיקה בבית שלי.

אלי אלאלוף: היה לנו פסנתר, קנינו פסנתר לבן שאף פעם לא השתמש בו, אבל מוסיקה הייתה ביום יום, אבל מאז אשתי פנסיונרית, היא מכורה לנושא הזה במיוחד בקרב ילדים בסיכון וילדים בכלל והיא אוהבת להביא להם את המוסיקה.

אלי אלאלוף: תרשו לי להגיד בנימה אישית.

אלי אלאלוף: אני יליד מרוקו, מי שלא מרגיש במבטא שלי, רק חמישים שנים בארץ.

אלי אלאלוף: הדבר הכי חשוב בעיני במוסיקה זאת היכולת ליהנות מהרבה סוגים של מוסיקה.

אלי אלאלוף: אני לא יודע להגיד על מוסיקה שהיא לא טובה.

אלי אלאלוף: אין דבר כזה.

אלי אלאלוף: אנחנו לצערנו במדינה שלנו מקטלגים את המוסיקה.

אלי אלאלוף: כשהגעתי לפני כחמישים שנים לאוניברסיטה העברית כסטודנט, רצינו לעשות ערב למוסיקה המרוקאית המסורתית, שהיא בעצם אנדלוסית.

אלי אלאלוף: אז לא היו כמו עכשיו כל התזמורות האנדלוסיות שקיימות בארץ ועושות עבודה מדהימה, ורוב הכלים, המיתרים, הם בניגון של עולים מרוסיה.

אלי אלאלוף: השילוב הזה הוא אגדה מדהימה.

אלי אלאלוף: כשאמרנו את זה לאוניברסיטה, אמרו לנו: השתגעתם?

אלי אלאלוף: מוסיקה ערבית כאן באוניברסיטה העברית?

אלי אלאלוף: לצערי לא התקבלנו מאוד יפה.

אלי אלאלוף: בסוף הלילה, בא המנהלת ואמרה: סליחה על הבושה אבל אני לא רציתי לתת לכם את האולם הזה אבל כל כך יפה וחבל שאנחנו לא מכירים.

אלי אלאלוף: אני מאחל לך יעקב, בבקשה, תמשיך בזה ותאפשר שהמוסיקה של כולנו תבוא לארץ ותתבטא רק בשמחות.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: אני מתנצל שאני יוצא.

אלי אלאלוף: (היו"ר מירב בן ארי)

מירב בן ארי: תודה רבה ליושב ראש הוועדה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת יעקב פרי.

יעקב פרי: תודה לאלי שלצערנו עזב אותנו אבל כמובן התברכנו ביושבת ראש ועדה מהיותר נחמדות שיש בכנסת.

יעקב פרי: גבירותי ורבותיי, אנחנו מציינים היום את יום ההוקרה לזמר העברי ולמוסיקה הישראלית בסימן של חינוך מוסיקלי משמעותי.

יעקב פרי: מי יותר טוב להציג את נושא החינוך המוסיקלי המשמעותי מאשר הנושא הזה של שילוב וטיפול באמצעות מוסיקה בילדים בעלי צרכים מיוחדים, ילדים בסיכון, ואני מאוד מאוד שמח להביא את זה פעם נוספת לקדמת הבמה בכנסת.

יעקב פרי: עצם הבאת הנושא, יש לו חשיבות למודעות, להבנה ולקידום הנושא.

יעקב פרי: כפי שוודאי ידוע לכולכם, נושא המוסיקה קרוב ללבי.

יעקב פרי: אני חושב שהמוסיקה תרמה לקריירה או לקריירות שלי, אם זה בתחום הביטחוני ואם זה בתחום העסקי, יותר מהרבה הרבה דברים אחרים.

יעקב פרי: אבל את ההרצאה הזאת אני אחסוך מכם עכשיו.

יעקב פרי: אני כבר אחתוך ואומר ששלל מחקרים, כמעט אין סוף מחקרים, מוכיחים שלמוסיקה יש השפעה חיובית, יש כאלה שיגידו אפילו ממגנטת, על תלמידים, על שיפור ההישגים, על שיפור ההתנהגות, על הכישורים החברתיים, על תרומה כללית להתפתחות.

יעקב פרי: לסם המוסיקלי, לחומר המוסיקלי, יש השפעה שלטעמי אין לה אח ורע ואנחנו עוד מעט נשמע כאן את הנציגות והנציגים שיוכיחו את מה שאני אומר.

יעקב פרי: אני מאמין שמדינת ישראל לא לוקחת על כתפיה מספיק, ואני אומר את זה בהרבה מאוד עדינות ומשתדל לא להיות בוטה, את היוזמות החברתיות האלה, את היוזמות של הטיפול בנוער, בנערות ובנערים האלה.

יעקב פרי: המדינה הייתה הרבה יותר צריכה לאמץ את העניינים האלה אל חיקה ובסוף מדובר גם בכסף.

יעקב פרי: לטעמי, כספים קטנים.

יעקב פרי: כשאתה מסתכל על העוגה הכללית – וחס וחלילה אני לא רוצה להצביע ביום שהוא מבחינתי יום חשוב וחגיגי ולומר בזבוזים או לא בזבוזים – מדינת ישראל יכולה להרשות לעצמה להעביר לסולמות ולאימג'ן ולהרבה מאוד ארגונים שגם מיוצגים כאן היום, הרבה יותר כסף, הרבה יותר סיוע ועל ידי כך גם להגביר את המספרים.

יעקב פרי: אני הסתכלתי על המצגות – ואת אימג'ן אני מכיר יותר טוב – ואתמול בערב עברתי על המצגת של סולמות, זה דבר פשוט מדהים.

יעקב פרי: הוא מדהים גם בהיקף שלו וגם בגיוון שלו.

יעקב פרי: אני מאוד מצטער שמדינת ישראל לא משכילה.

יעקב פרי: ארך לי שנה וחצי לנסות ולהעביר חוק בנושא של קונסרבטוריונים, כמובן בגלל שאני חבר האופוזיציה לא אישרו אותו אבל זה פשוט חשוב כי זאת הדמוקרטיה ואין לי טענות על כך, אבל הצלחנו להעלות או כמעט להכפיל את התמיכה של משרד החינוך בקונסרבטוריונים שזה דבר מבורך.

יעקב פרי: לא יכול להיות מצב במדינה כמו מדינת ישראל שכל ילד וילדה רגילים, לא רגילים, עם צרכים, בלי צרכים, לא חשוב מי, ירצה ללמוד מוסיקה ואנחנו לא נאפשר לו או בגלל שלהורים אין אפשרות לשלם את שכר הלימוד או בגלל שהוא צריך איזשהו חוג מיוחד.

יעקב פרי: אני חושב שאפשר להגיע לזה וצריך להגיע לזה.

יעקב פרי: אני חושב שדווקא מדינה כמו מדינת ישראל צריכה לאמץ את זה.

יעקב פרי: אני רוצה להודות לגברתי יושבת הראש, לכם הנציגים והנציגים שהגיעו להציג את הדברים, לחברי שהוא ידיד וגם יושב לידי במליאה.

אילן גילאון: ומעריץ.

אילן גילאון: לא רק ידיד.

אילן גילאון: אני עושה לו את הקולות בהופעה.

יעקב פרי: חבר כנסת מופלא, חבר הכנסת גילאון.

יעקב פרי: אני מאוד מקווה שהיום הזה יתרום את מה שאני מקווה שהוא יתרום גם להעלאת המודעות, גם להגברת החקיקה ובסוף גם לתוצאות.

יעקב פרי: אני אאלץ בעוד כרבע שעה או עשרים דקות לצאת לדיון בוועדה אחרת, כך שאני אשמע מה שאני אספיק לשמוע ואני מתנצל מראש.

יעקב פרי: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת פרי על היום החשוב הזה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת גילאון, אתה רוצה להתייחס עכשיו?

אילן גילאון: רק כמה מילים כי אני הולך לוועדת חינוך באותו עניין כי יש לי שם איזושהי הצעה.

אילן גילאון: אני אטען טענה מאוד קצרה.

אילן גילאון: אנשים שעוסקים בצלילים הם תמיד אנשים יותר טובים מאנשים שלא עוסקים בצלילים.

אילן גילאון: שזה יהיה ברור לגמרי.

אילן גילאון: גם יענקל'ה – את קצת צעירה לזה ואני לא יודע אם את זוכרת – וגם אני, אנחנו חניכים של שיעור לזמרה בבית הספר.

אילן גילאון: אני זוכר שבבית ספר לימדו אותנו את השיר שיר מולדת שאלי מוהר אומר שאז בבית הספר על הקיר תמונה, האיכר חורש בה את האדמה, וזה משפט אלמותי שאף פעם אני לא אשכח אותו.

אילן גילאון: האיכר יצמיח לנו לחם כדי שנהיה גדולים.

אילן גילאון: זה דבר מדהים משום שהיום אין חשיבה כזאת במדינה שלנו שהיא כל כך צינית, שהיא כל כך מפקששת את האוצר הבלום הגדול ביותר שיכול להיות למדינה, של תרבויות שונות.

אילן גילאון: הרב תרבותיות היא האוצר הגדול ביותר שלו לקחנו את כל הצלילים ואת כל הריחות ואת כל הטעמים ואת כל הצבעים והיינו עושים רמיקס של תרבות ישראלית מקורית אחת, זאת הייתה התרבות המופלאה ביותר בעולם.

אילן גילאון: אנחנו משתמשים כקרדום כדי לנגח קבוצה אחת את הקבוצה השנייה וזאת טעות וזה חבל.

אילן גילאון: זה עולם ציני אינסטרומנטלי.

אילן גילאון: אל מול עולם אינסטרומנטלי, אין דבר יותר טוב מזמר עברי.

אילן גילאון: לכן אני מציע לכם קודם כל להיכנס לפייסבוק ולראות את יענקל'ה שר ואנחנו מלווים אותו.

אילן גילאון: כדאי לכם.

מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת גילאון.

מירב בן ארי: אנחנו נתחיל עם עמותת סולמות שהבנתי שיש לכם מצגת.

<שרה אלבז: מנהלת סולמות – מוסיקה לשינוי חברתי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.

<שרה אלבז: אני מקווה שהמצגת מיד תעלה.

<שרה אלבז: לכל ילד יש זכות ללמוד נגינה ושירה.

<שרה אלבז: יעדה של סולמות הוא לבסס את המוסיקה והנגינה בכלי כזכות בסיסית לילדים הנמצאים במצבי סיכון וליצור עבורם חלון הזדמנויות ליצירתיות, התפתחות והשתלבות בחברה בעתיד.

<שרה אלבז: למוסיקה יש כוח מופלא להוציא ממעגל המצוקה.

<שרה אלבז: אני שמחה שהמצגת שלנו עלתה.

<שרה אלבז: כאשר נותנים לילד עני כלי נגינה, איננו עני עוד.

<שרה אלבז: אלה דבריו של חוסה אנטוניו אבראו, מייסד אל סיסטמה ונצואלה.

<שרה אלבז: אל סיסטמה ונצואלה, זאת תכנית הוראת מוסיקה להמונים שהוקמה בשנות ה-70 בוונצואלה ולמדו בה מאות אלפי ילדים.

<שרה אלבז: יש שם מערכת שלמה שקשורה במערכת הרווחה בוונצואלה.

<שרה אלבז: ילד שנכנס למעגל הנגינה, הוריו קיבלו עבודה מהמדינה.

<שרה אלבז: הם לקחו ילדים מהרחוב, הכניסו אותם לבתי הספר, השאירו אותם בשעות אחר הצהרים לנגן חמש שעות נוספות כל יום והילדים היו כרטיס הכניסה לחברה ולמעגל העבודה של ההורים.

<שרה אלבז: סולמות הוקמה בהשראת אל סיסטמה אולם היא הותאמה לחברה הישראלית והיא עברה שינויים רבים.

<שרה אלבז: סולמות זאת תכנית משותפת לתזמורת הפילהרמונית הישראלית.

<שרה אלבז: היא הוקמה יחד עם אוניברסיטת תל אביב, בית הספר למוסיקה ובית הספר למדעי החברה, עבודה סוציאלית, ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה עמוק וצמוד עם ענף תרבות בצה"ל, יחידת המוסיקאים המצטיינים.

<שרה אלבז: אני ארחיב על שיתוף הפעולה עם הצבא בהמשך.

<שרה אלבז: סולמות הוקמה לפני שבע שנים.

<שרה אלבז: יצאנו לדרך עם 150 ילדים.

<שרה אלבז: יצאנו לדרך לפני שבע שנים בשלושה ישובים עם 150 ילדים.

<שרה אלבז: בעקבות ההצלחה של התכנית, אנחנו היום עובדים בכל רחבי הארץ, אנחנו פרוסים מכרמיאל עד מצפה רמון.

<שרה אלבז: יש לנו בתכנית מעל אלפיים ילדים.

<שרה אלבז: יש לנו עשרים תכניות שונות, מתוכן 18 תזמורות שפועלות ב-14 ערים.

<שרה אלבז: 18 תזמורות .

<שרה אלבז: יחד עם זאת, תכנית לילדים עיוורים ועם לקות ראייה בה לומדים שמונים ילדים ותכנית מיוחדת לגיל הרך, לילדי גן חובה וכיתה א' שנקראת תזמורת הלבבות.

<שרה אלבז: גם אותה אני אראה בהמשך.

<שרה אלבז: באוכלוסייה של סולמות ילדים מכל מגזרי האוכלוסייה כאשר ההגדרה היא ילדים במצבי סיכון בלבד.

<שרה אלבז: זאת האוכלוסייה היחידה שאנחנו מגיעים אליה.

<שרה אלבז: יש לנו יהודים וערבים, חילונים ודתיים, עולים חדשים, ילדים בדואים, כפרי ילדים, ילדים עם צרכים מיוחדים, בעיות התנהגויות, לקויות למידה ולקויות ראייה.

<שרה אלבז: התכנית המוסיקלית שלנו כוללת תזמורות כלי קשת, תזמורות כלי נשיפה, תזמורות ערביות קלאסיות ובדואיות, תזמורת אנדלוסית, מקהלת ציוץ יהודי, מקהלה בדואית ויש את התזמורת הקטנה, תזמורת הלבבות.

<שרה אלבז: הילד שמחזיק כאן כינור, זה כינור מנייר שהוא בנה בעצמו.

<שרה אלבז: זה ילד בן חמש.

<שרה אלבז: תזמורת הלבבות, תזמורת שלומדת את יסודות המוסיקה בשירה.

<שרה אלבז: אחד הדברים החשובים שמאפיינים את סולמות הוא הגמישות של התכנית, הגמישות המוסיקלית.

<שרה אלבז: בכל מקום בו אנחנו נמצאים, אנחנו תופרים את התכנית המוסיקלית לקהילה המקומית.

<שרה אלבז: לפני כן דיבר חבר הכנסת אלאלוף על הגיוון המוסיקלי.

<שרה אלבז: אנחנו מלמדים את ה-א'-ב' המוסיקלי.

<שרה אלבז: אם תחשבו לרגע, שני אנשים יושבים על ספסל ואיש אחד קורא ספר שירה והשני קורא חוברת קומיקס.

<שרה אלבז: שניהם היו צריכים ללמוד את ה-א'-ב'.

<שרה אלבז: כמו כן, אנחנו מלמדים את ה-א-ב' המוסיקלי אתו אפשר לנגן מוסיקה קלאסית, מוסיקה ישראלית, מוסיקת פופ, מוסיקה ערבית וכל סגנון.

<שרה אלבז: אנחנו נותנים לילד את הכלים לנגן את כל מה שהוא רוצה.

מירב בן ארי: כשאת אומרת אנחנו נותנים, מה זה?

מירב בן ארי: בתוך בית ספר?

<שרה אלבז: נכון.

<שרה אלבז: אנחנו נכנסים לבתי הספר, כמובן באישור משרד החינוך, אנחנו נכנסים לתוך מערכת הלימודים וכל ילד מקבל הזדמנות לנגן שלוש שנים.

<שרה אלבז: אני ארחיב על זה בהמשך.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לומר לך שנרצה לשמוע את כולם ולכן תתמקדי בדברים המרכזיים.

<שרה אלבז: זה מבנה של תזמורת.

<שרה אלבז: אני אדלג על זה.

<שרה אלבז: שיתוף הפעולה עם הצבא.

<שרה אלבז: החייל הזה מחזיק כינור ביד והכינור שלו הוא כלי נשק רב עוצמה.

<שרה אלבז: חיילים מוזיקאים מצטיינים בצה"ל, 15 חיילים משרתים בסולמות והם מפעילים את מערך האימונים שלנו.

<שרה אלבז: בין השיעורים הילד צריך להתאמן והחיילים מתאמנים עם הילדים.

<שרה אלבז: הם לא מלמדים אלא עוזרים להם להתאמן וזה נותן עומק לתכנית שלנו באופן כזה וככל שהילד במצב יותר קשה, הוא מקבל יותר יחידות אימון.

<שרה אלבז: חלק מהילדים, אנחנו נפגשים אתם ארבע פעמים בשבוע.

מירב בן ארי: זאת ההתמחות של החייל?

<שרה אלבז: הוא מוסיקאי מצטיין.

<קריאה: זה השירות הצבאי שלו.

מירב בן ארי: זה כמו מעורבות חברתית של הצבא.

<שרה אלבז: כן.

<שרה אלבז: זאת תרומה לקהילה.

<שרה אלבז: אני רוצה לדבר על הקוד האתי של סולמות.

<שרה אלבז: בדרך כלל במוסיקה הקלאסית ממיינים לפי כישרון ומצוינות.

<שרה אלבז: אצלנו, כאשר אנחנו נכנסים למוסד מסוים, כל הילדים ללא יוצא מן הכלל לומדים נגינה במשך שלוש שנים.

<שרה אלבז: אין בסולמות דבר כזה ילד מוכשר וילד לא מוכשר.

<שרה אלבז: כולם מקבלים הזדמנות ואנחנו לא מוותרים על אף ילד במשך שלוש שנים.

<שרה אלבז: אנחנו מתאימים את תכניות הלימודים וילד שמתקשה יקבל תכנית לימודים משלו.

<שרה אלבז: המורים שלנו מקבלים גם הכשרה פדגוגית לעבודה עם ילדים במצבי סיכון וגם תמיכה פסיכולוגית שניתנת לנו על ידי בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב וגם על ידי מכון חרוב.

<שרה אלבז: כלי העבודה שלנו הם אמפתיה, סבלנות, חמלה.

<שרה אלבז: כל ילד ראוי להזדמנות שווה והוא מקבל אותה.

<שרה אלבז: עמיתיי היקרים שידברו אחרי, אני אתן להם להרחיב על נושא התוצאות וההישגים של סולמות.

<שרה אלבז: אני אומר שיש לנו בערך 120 קונצרטים בשנה, שמונים אחוזים מתוכם בתוך הקהילה אבל היו לנו גם הופעות רבות משמעות.

<שרה אלבז: תזמורת של ילדים, ילד הופיע בוועידת הנשיא.

<שרה אלבז: אנחנו הוזמנו להציג את סולמות בוועדת איפא"ק בוושינגטון בשנה שעברה והתגובות היו עצומות.

<שרה אלבז: הילדים שלנו נמצאים כל הזמן על הבמה.

מירב בן ארי: ספרי לי על המימון ואיך זה עובד.

מירב בן ארי: מה המקורות התקציביים שלכם?

<שרה אלבז: יצאנו לדרך במימן פרטי בלבד.

מירב בן ארי: פילנתרופיה.

<שרה אלבז: פילנתרופיה.

<שרה אלבז: כעת יותר ויותר המדינה מצטרפת ויש שבע עיריות שתומכות בסולמות.

<שרה אלבז: כאשר אנחנו נכנסים לעיר, העירייה משתתפת.

מירב בן ארי: זה מצ'ינג?

<שרה אלבז: זה מצ'ינג חלקי.

<קריאה: רווחה חינוכית שמוענקת דרך המשרד לעירייה והעירייה בוחרת.

מירב בן ארי: אם כן, כל רשות יכולה לבחור.

<שרה אלבז: במקרה של סולמות, התקציבים הם דרך העיריות.

<שרה אלבז: במקרה שלנו בנגב, מי שמעביר את התקציב לעיריות, זה משרד נגב גליל.

<שרה אלבז: סולמות הוכרה כאחת התכניות בנגב.

<שרה אלבז: יש עיריות חזקות יותר כמו עיריית תל אביב שמתקצבת את זה ממערך התרבות שלה.

<שרה אלבז: כרגע עשרים אחוזים מהתקציב שלנו מגיע ממקורות שקשורים במדינה, מקורות ציבוריים, ואנחנו מאוד רוצים להגיע ליותר ילדים ולהרחיב את התקצוב הזה.

מירב בן ארי: עשרים אחוזים מדינה ושמונים אחוזים פילנתרופיה?

<שרה אלבז: כן.

מירב בן ארי: האם הילדים משתתפים במשהו?

<שרה אלבז: שום דבר.

<שרה אלבז: ילד שיש לו יכולת לשלם לא יהיה בסולמות.

מירב בן ארי: כשאת בוחרת את הילדים לפעילות החשובה הזאת, את מקבלת המלצות מבית הספר?

מירב בן ארי: מהרווחה?

מירב בן ארי: איך זה עובד?

מירב בן ארי: איך נבחרים הילדים לתכנית?

<שרה אלבז: אנחנו בוחרים מוסד ובתוך המוסד כל הילדים מנגנים.

<שרה אלבז: אנחנו משתמשים בכמה מדדים.

<שרה אלבז: כמובן כפרי ילדים הם כר טבעי לפעילות שלנו.

<שרה אלבז: ילדים עם צרכים מיוחדים גם כן.

<שרה אלבז: בעיריות אנחנו נכנסים אל בתי הספר שמדד הטיפוח שלהם הוא לפחות שבע ומרבית בתי הספר שלנו הם במדדי טיפוח שמונה-תשע.

<שרה אלבז: זאת אומרת, הרוב המכריע של האוכלוסייה בבית הספר נמצא במעגל שבשום אופן לא יכול להרשות לעצמו לימודי נגינה.

מירב בן ארי: מי עוד ידבר?

מירב בן ארי: אני רוצה שחבר הכנסת פרי יספיק לשמוע את אימג'ן לפני שהוא יוצא.

יעקב פרי: אני כבר צריך לרוץ לוועדת החינוך.

יעקב פרי: אני מכיר אותם.

יעקב פרי: אתם תיהנו ממה שאני נהניתי בעבר.

מירב בן ארי: בסדר.

מירב בן ארי: תגידי מי את רוצה שידבר מסולמות.

<שרה אלבז: יהושע פסטרנק, יושב ראש התזמורת הפילהרמונית.

<יהושע פסטרנק: אני נגן טרומבון, מוסיקאי, מנגן 45 שנים בתזמורת הפילהרמונית.

<יהושע פסטרנק: אני רוצה לספר על חוויה קצרה שפשוט תיתן לכם אולי תמונה שאני חוויתי אותה ותבינו מה המשמעות.

מירב בן ארי: מי זה לידך?

<יהושע פסטרנק: לידי יואבי.

<שרה אלבז: הוא ידבר בהמשך.

<יהושע פסטרנק: לפני 15 שנים הופעתי עם עוד שבעה נגנים מהתזמורת הפילהרמונית.

<יהושע פסטרנק: הוזמנו לנגן בכפר נוער, שם יש פנימייה של ילדים במצבי סיכון.

<יהושע פסטרנק: המנהל קיבל את פנינו, הזמין אותנו לכיתה בה היינו אמורים לנגן, הראה לנו את הכיסאות שאנחנו אמורים לשבת עליהם.

<יהושע פסטרנק: מעבר לכיסאות הייתה שורה של ספסלים והוא אמר שכאן ישבו התלמידים אבל תדעו לכם, השורה הראשונה תהיה ריקה.

<יהושע פסטרנק: אף אחד לא ישב בה.

<יהושע פסטרנק: שאלנו למה.

<יהושע פסטרנק: הוא הסביר לנו שהנערים האלה עלולים להתפרץ במהלך הקונצרט באופן לא צפוי ולהתנהג באלימות וכדי להגן עלינו ועל כלי הנגינה שלנו משאירים שורת ספסלים ריקה, מעין אזור חיץ, אזור ביטחון.

<יהושע פסטרנק: כמובן שזה נתן לנו הרגשה מאוד משונה לפני התחלת הקונצרט.

<יהושע פסטרנק: בכל אופן, הנערים נכנסו בליווי מורים ומדריכים.

<יהושע פסטרנק: ישבו ואחרי שהצגנו את עצמנו, התחלנו לנגן.

<יהושע פסטרנק: אני חושב שלאחר חמש או עשר דקות, פשוט זה היה מהמם עבורנו.

<יהושע פסטרנק: כולם נכבשו על ידי המוסיקה.

<יהושע פסטרנק: כולם ישבו מרותקים ואין צורך לומר שהקונצרט – הוא התנהל כשעה – עבר ללא תקלות.

<יהושע פסטרנק: יותר מזה.

<יהושע פסטרנק: בסוף הקונצרט ניגשה אלינו קבוצה של תלמידים והתחילה לשאול אותנו שאלות: איך זה לנגן, איך מפיקים צלילים, האם זה קשה לנגן.

<יהושע פסטרנק: כלומר, התגובה שלהם הייתה כזאת שבשבילנו זה היה ברור שלילדים זאת באמת הייתה חוויה שנחרתה בזיכרונם.

<יהושע פסטרנק: לנו היה ברור שאם הילדים האלה כמאזינים פסיביים שבאו בסך הכול לשמוע מוסיקה וליהנות ממנה יכלו כל כך להתרשם מהקונצרט, ברור שילדים שמאפשרים להם ללמוד נגינה, כלומר ליצור מוסיקה, להיות שותפים פעילים בעשיית מוסיקה, עבורם החוויה הזאת היא הרבה יותר חזקה.

<יהושע פסטרנק: זאת חוויה שמעצימה את הביטחון שלהם, זאת חוויה שמחזקת את הדימוי העצמי שלהם והופכת אותם לילדים הרבה יותר בטוחים עם הרבה יותר פוטנציאל להתקדם בעתיד.

<יהושע פסטרנק: זאת החוויה שלי.

מירב בן ארי: נשמע את יואב.

מירב בן ארי: אתה תלמיד בסולמות.

<יואב הדרי: כן.

מירב בן ארי: ספר גם על עצמך.

מירב בן ארי: בן כמה אתה ומאיפה אתה.

<יואב הדרי: אני בן 14 וחצי מתל אביב ואני כבר מנגן ארבע שנים בסולמות.

מירב בן ארי: על מה?

<יואב הדרי: על כלי נבל.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

<יואב הדרי: בשבילי סולמות הוא פרויקט מדהים שבאמת לוקח ילדים מאזורי מצוקה שלא יכולים להרשות לעצמם הרבה ומאפשר להם לנגן על כלים מדהימים כמו נבל, חלילית, טרומבון וכלים אחרים.

מירב בן ארי: איפה אתה גר?

<יואב הדרי: בתל אביב.

<יואב הדרי: יד אליהו.

מירב בן ארי: איפה אתה לומד?

<יואב הדרי: א.ד. גורדון.

<שרה אלבז: יש שם מרכז לילדים עם לקות ראייה.

<שרה אלבז: יואב לומד בסולמות בתכנית לילדים עיוורים ועם לקות ראייה.

מירב בן ארי: זה לא קשה להיות לקוי ראייה ולנגן על נבל?

מירב בן ארי: המיתרים מאוד דקים.

<יואב הדרי: האמת היא שדווקא לכן לכל מיתר יש צבע שונה.

<יואב הדרי: המיתר של דו הוא בצבע אדום, המיתר של פה הוא בצבע כחול.

<יואב הדרי: כך אנחנו יכולים להבדיל.

<רויטל לן כהן: גברתי היושבת ראש, תראו איזו נגישות בקלות.

מירב בן ארי: קודם כל, יואב, כל הכבוד לך.

<יואב הדרי: תודה.

מירב בן ארי: תזמין אותנו ונבוא לשמוע אותך.

מירב בן ארי: נגיד גם ליושב ראש הוועדה.

מירב בן ארי: אני חברה בוועדה ואנחנו נביא לשמוע אותך.

מירב בן ארי: זה נראה לי מאוד יפה וגם מאוד מרגש.

מירב בן ארי: תצליח.

מירב בן ארי: תודה שבאת היום.

<יואב הדרי: תודה גם לכם.

<תמר רונן רוזנבאום: אני דיקן מדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, חברת מועצה אחראית לחינוך בראשון, שותפה לסולמות.

<תמר רונן רוזנבאום: על יואב אני יכולה לומר שהוא בעצם חי את התיאוריות שאני כותבת.

<תמר רונן רוזנבאום: בשני משפטים אני רוצה לדבר על המחקר כי תחום המחקר שלו הוא אושר והתמודדות של ילדים והשאלה מה הם המשאבים והחוזקות שעוזרים להם להיות מאושרים.

<תמר רונן רוזנבאום: אני מלווה את סולמות מהיום הראשון בהדרכה, בתמיכה ובמחקר והמחקרים מראים בצורה מאוד מאוד ברורה שילדים שמנגנים בכלל - אבל בסולמות אנחנו מדגישים את זה עוד יותר - ככל שהם לומדים יותר זמן, הבעיות הולכות ויורדות והאושר הולך וגובר.

<תמר רונן רוזנבאום: אנחנו רואים ילדים שלא ידעו לקרוא ולכתוב ויכלו לקרוא תווים, ילדים שסבלו מבעיות של חוסר קשב וריכוז ויכלו לשבת על הבמה ולנגן בתזמורת והרבה פעמים כשהבאנו אותם היו איחורים.

<תמר רונן רוזנבאום: בכל כנס שאני מפעילה, סולמות משתתפים והם היו צריכים לשבת שעה על הבמה ולא הייתה שום בעיה.

<תמר רונן רוזנבאום: יואב יכול להעיד על מה זה נותן לביטחון העצמי, לתחושת הגאווה, לתקווה, לאופטימיות.

<תמר רונן רוזנבאום: מכל העשייה שלי שהיא באמת ברמת מחקר ועשייה בינלאומית, אני לא חושבת שיש משהו מרשים, מרגש ומשמעותי כמו סולמות.

מירב בן ארי: תודה רבה.

<יחיעם שרלו: מנהל כפר הילדים אמונה נווה מיכאל ששייך לארגון אמונה.

<יחיעם שרלו: אני רוצה להגיד שאני מייצג בכבוד ובגאווה 110 ילדים שבאים כולם בחיוך ומנגנים על כלים מגיל היסודי ועד גיל התיכון.

<יחיעם שרלו: כבר במשך שבע שנים הפרויקט הזה מלווה את הפנימייה.

<יחיעם שרלו: המטרה שלנו בעשייה היום יומית היא להעניק לילדים האלה יציבות ולתקן את בניית האמון במבוגר.

<יחיעם שרלו: דרך העשייה המדהימה הזאת אנחנו גורמים להם להתחבר למקומות טרום ורבליים.

מירב בן ארי: כמה ילדים יש אצלך?

<יחיעם שרלו: 110 ילדים בפנימייה אינטרנית.

מירב בן ארי: זאת פנימייה של הרווחה?

<יחיעם שרלו: פנימייה ששייכת לרווחה ולארגון אמונה.

מירב בן ארי: עוד מילה על אופי הילדים.

מירב בן ארי: איזה גילאים?

מירב בן ארי: מאיפה הם מגיעים?

<יחיעם שרלו: הקמפוס שלנו כולל פנימייה אינטנרית, שני מרכזי חירום לילדים מגילאי היסודי ועד גילאי התיכון.

<יחיעם שרלו: ילדים עם פרופיל טיפולי שעקב בעיות הזנחה, התעללות ומצוקה הוצאו מהבית.

<יחיעם שרלו: אנחנו מתייחסים אליהם כאל ילדים במצבי משבר וסיכון אבל הסיכוי הוא ענק.

<יחיעם שרלו: אנחנו רואים את זה ביום יום בהצלחות שלנו בעשייה היום יומית אתם.

<יחיעם שרלו: יש לנו נער שעמד על במה בהיכל התרבות בתל אביב וניגן עם זובין מהטה האגדי.

<יחיעם שרלו: ילד כזה שמגיע לבית הספר – הם לומדים בבתי ספר רגילים – יש לו יתרון על החבר שלו שגר עם ההורים בבית.

<יחיעם שרלו: זה ילד שמנפח את החזה בגאווה ואומר שיש לו יתרון עליך, אפילו המנהל, שאתה לא יודע לנגן, כי הוא יודע את השפה הזאת.

<יחיעם שרלו: זה דבר שתורם להם הרבה בהמשך הדרך.

<יחיעם שרלו: בסופו של דבר זה מעניק להם יציבות כי הילדים האלה באים מקרקע מאוד מאוד רועדת ובעזרת היציבות הזאת שהם לומדים בנגינה, הם מקבלים את הביטחון העצמי להמשיך ולהופיע, לעלות על במות ולהיות ככל אדם שמממש את הכישרון כי הביטחון העצמי אצל הילדים האלה הוא מאוד מאוד נמוך והנגינה הזאת והגאווה הזאת של היכולת לנגן מעניקה להם הרבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני מודה לכל מי שהגיע מסולמות, אבל אני ארצה לשמוע גם את הנציגות של אימג'ן.

מירב בן ארי: שירלי וינר, מייסדת ומנכ"לית.

מירב בן ארי: בבקשה.

<שירלי וינר: אימג'ן היא עמותה צעירה, היא קמה לפני שלוש שנים ובעצם חרטה על דגלה את הנושא הזה של להעניק את המתנה הזאת שהיא מוסיקה לכל אדם באשר הוא.

<שירלי וינר: אנחנו מתמקדים מאוד באוכלוסיות פריפריה, גם חברתית וגם גיאוגרפית ואנחנו עובדים בפרויקטים שלנו עם אוכלוסיות של החינוך המיוחד, אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, בכל הגילאים, בכל רמות התפקוד ובכל סוגי המוגבלויות.

<שירלי וינר: אני רוצה לשים דגש על זה כיוון שאנחנו נוגעים באוכלוסיות שעד להגעה שלנו למערכת, אף אחד לא חשב לעשות אתם מוסיקה.

<שירלי וינר: אלה הרבה אוכלוסיות שנשארו במגדרי כלי ההקשה ובעשייה שלא מנסה אפילו ללמד אותם לנגן בתווים.

<שירלי וינר: אנחנו בעצם הבאנו אתנו שיטות הוראה מאוד מיוחדות.

מירב בן ארי: מי האוכלוסייה אצלכם?

<שירלי וינר: הכול מכל.

<שירלי וינר: מאוטיסטים עם תפקוד גבוה בבתי ספר בכיתות תקשורת ועד מחלקות מונשמים בבתי חולים.

<שירלי וינר: אוכלוסיות עם נכויות פיזיות, עם נכויות רגשיות, עם נכויות קוגניטיביות.

<שירלי וינר: מכל הספקטרומים שאת יכולה לדמיין.

<שירלי וינר: אם אנחנו מדברים על פיגור, אוטיזם, CP.

מירב בן ארי: איך אתם נכנסים?

מירב בן ארי: שרה הסבירה שזה קורה דרך בית הספר, הרשויות המקומיות.

<שירלי וינר: גם אנחנו נכנסים במערך החינוך הפורמלי בבוקר לבתי הספר לחינוך מיוחד ובמערך החינוך הבלתי פורמלי אחר הצהרים בעבודה גם בתוך קונסרבטוריונים וגם בתוך מתנ"סים עם אותן אוכלוסיות.

<שירלי וינר: אנחנו בעצם מנגישים את העשייה של המוסיקה בכלים שהם פחות קונבנציונאליים.

מירב בן ארי: הבנתי שיש לכם גם סרטון שהבאתם.

<קריאה: אנחנו שומרים אותו לטקס שיתקיים אחר כך.

<שירלי וינר: הוא לא הצליח להגיע מבחינה טכנית אבל אפשר לראות בסרטון אוכלוסיות מאוד מאוד קשות שאם לא היו את הכלים המיוחדים שאנחנו עובדים אתם – אנחנו עובדים הרבה עם כלים טכנולוגיים כמו אפליקציות איי-פד, כמו כלים שעובדים על קרנות לייזר ומאפשרים לכל ילד, לא משנה מה מנעד התנועה שלו, מה היכולת הקוגניטיבית שלו, לגעת ולייצר מוסיקה שזאת חוויה מאוד מאוד מעצימה עבור הילדים.

מירב בן ארי: איך זה עובד מבחינת הפילנתרופיה אל מול המעורבות של המדינה?

<שירלי וינר: אנחנו עובדים כרגע מול העיריות, מול מחלקות החינוך המיוחד בעיריות שמקבלות מימון ממשרד החינוך ובוחרות את התכניות.

<שירלי וינר: אחר הצהרים זה מימון משולב של סבסוד עירייה ותשלום הורים על החוגים כאשר המטרה שלנו היא באמת להגיע לעיריות יותר קשות ושם אנחנו צריכים יותר סיוע של מימון.

<שירלי וינר: המחשבה שלנו – וזה משהו שקרה ממש בשבועות האחרונים – היא להכניס את התכנית שלנו כתכנית לימוד במוסיקה למערך החינוך המיוחד.

<שירלי וינר: לשמחתנו היוזמה הזאת התקבלה במסגרת של חממת יזמות של משרד החינוך ובשנה הבאה יתחיל פיילוט.

מירב בן ארי: איפה משרד הרווחה?

מירב בן ארי: גם הוא מעורב בזה?

<שירלי וינר: משרד הרווחה אמור לטפל באוכלוסיות בגיל 21 ומעלה, עד כמה שאני מבינה.

מירב בן ארי: מה פתאום?

מירב בן ארי: הפוך.

<קריאה: ילדים ונוער.

מירב בן ארי: הפנימייה שלך היא פנימיית רווחה.

מירב בן ארי: הפעילות הזו נכנסת אמרנו שהרווחה החינוכית של משרד החינוך מתקצבת.

מירב בן ארי: חוץ מתקצוב שוטף של הפנימייה, האם משרד הרווחה מתקצב פעילות כזאת?

<יחיעם שרלו: לא.

<אהרן רוני הופמן: ודאי.

<יחיעם שרלו: הוא נותן תקציב לחוגים אבל הכפר בעזרת פילנתרופיה מממן חלק מהתכנית.

מירב בן ארי: תכף אני אשמע את הרווחה ואת החינוך.

<רועי טל: ייסדנו ביחד את העמותה דרך פוסט בפייסבוק ואיכשהו זה קרה.

<רועי טל: אנחנו עמותה צעירה שחוגגת שלוש שנים.

<רועי טל: בשנה הבאה אנחנו פותחים את הקבוצה המאה שלנו בארץ.

<רועי טל: במהלך שלוש השנים האלה אנחנו בעצם מעניקים שיעורי מוסיקה שבועיים במשך 45 דקות פעם בשבוע.

מירב בן ארי: כמה ילדים בכל קבוצה?

<רועי טל: עד היום פגשנו מעל 5,000 ילדים.

<רועי טל: אנחנו באמת ניגשים לילדים גם ברמת בתי החולים.

<רועי טל: התחלנו השנה לעבוד עם בתי חולים ואנחנו עובדים בשישה בתי חולים ובשנה הבאה המספר יוכפל וכך גם בעוד שנתיים.

<רועי טל: זאת אומרת, יש קצב גידול.

<רועי טל: עיקר הקשר הוא ואקום מסוים כאשר יש היום ביקוש רב ואנחנו ספציפית מביאים להם המון טכנולוגיות שילדים שההורים צוחקים עלינו כשאנחנו אומרים שהולכים לנגן או האחיות במחלקות של בתי החולים צוחקות עלינו כשהילד המונשם הזה יכול לנגן.

<רועי טל: באמצעות אפליקציות וכלים טכנולוגיים מנגישים להם את עולם המוסיקה על כל החוויה הסנסו-מוטורית שלהם ומצליחים להגיע אליהם ולהוכיח שבתוך כל הדבר הזה – ואת זה חרטה העמותה על דגלה – כל אחד יכול לנגן.

<רועי טל: כשכל אחד יכול לנגן, כל אחד צריך לקבל חינוך מוסיקלי וגם אוכלוסיות שעל פניו אף אחד לא מאמין בהן, בין אם מבחינת נוער בסיכון כאשר יש עניינים רווחתיים, או בין אם העניין הקוגניטיבי פיזי של חבר'ה בנכויות מאוד מאוד קשות עם תפקודים מאוד מאוד נמוכים שאנחנו ניגשים אליהם ומראים לפי השיטה שלנו שהם ממש יכולים לנגן כולל טקסי סיום.

<רועי טל: בשנה הראשונה עשינו פסטיבל בפני 2,500 אנשים בפארק בפתח תקווה אליו הבאנו את מיטב האומנים לדואטים עם מיטב ילדי החינוך המיוחד של פתח תקוה.

<רועי טל: אנחנו מאוד חושבים כמו סטרט-אפ צעיר בעולם הזה.

<רועי טל: אנחנו עמותה ללא מטרות רווח אבל עם חשיבה צעירה.

<רועי טל: בשלוש שנים הצלחנו לעשות המון דברים כדי להביא – החל משנה הבאה יחד עם משרד החינוך – את החינוך המוסיקלי לכולם.

מירב בן ארי: עוד שאלה.

מירב בן ארי: שרה, התכנית הזאת להכניס את זה כשיעורים בבית הספר, אתם גם שותפים לה?

<שרה אלבז: עם אימג'ן?

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: עם המשרד.

<שרה אלבז: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה צמוד עם הפיקוח על החינוך המוסיקלי ויש אפילו פרויקטים במגזר הבדואי שמשותפים.

<שרה אלבז: אנחנו חלק ממערכת הלימודים הבית ספרית במשך שלוש שנים.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אילן שמש.

מירב בן ארי: דך אגב, מי מנהל האגף?

<אילן שמש: היום חיים מויאל.

<אילן שמש: בשבילי זו הזדמנות לומר לכם תודה.

<אילן שמש: לא פעם ראשונה אני שומע את גברת אלבז ואת שירלי.

<אילן שמש: לראות את הילדים מנגנים אצלך, זאת חוויה מרגשת בסדרי גודל שאין כדוגמתם.

מירב בן ארי: חשוב לומר תודה.

<אילן שמש: זה לא מובן מאליו שהילדים שלנו שנמצאים בפריפריה, אלה האוכלוסיות שהכי פחות מקבלות.

<אילן שמש: ילדי הרווחה החינוכית, ילדי האגף שמטופלים על ידי האגף או כל דבר שהוא, אלה האוכלוסיות שהכי פחות מקבלות וזה לא מובן מאליו שהן מקבלות את הדבר באיכויות וברמות הגבוהות ביותר.

<אילן שמש: זה מה שיפה אצלם.

<אילן שמש: הילדים האלה מקבלים את השיא.

<אילן שמש: יושבים כאן מהפילהרמונית ויושבים כאן החבר'ה ברמות הגבוהות ביותר ואתה רואה את זה וזה מרגש.

<אילן שמש: אני חייב לומר מכל הלב – תודה.

<אילן שמש: אני יכול לדבר על משרד החינוך ולומר שהוא משקיע אבל לא זה הקטע.

<אילן שמש: אני חושב שמשרד החינוך צריך להשקיע הרבה הרבה יותר ומשרד החינוך התחיל להבין כמה הוא מרוויח בתחומים האלה.

מירב בן ארי: איך זה הולך?

מירב בן ארי: בתמיכות?

<אילן שמש: יש כאן כמה נישות אפשריות.

<אילן שמש: דווקא בחינוך המיוחד זה מאוד מפותח כי החינוך המיוחד במשרד החינוך, זאת המערכת היחידה שהכניסה את התחום כתחום בתוך המערך הלמידתי.

<אילן שמש: יש לנו מטפלות במוסיקה שהן עובדות משרד החינוך.

<אילן שמש: אין את זה בחינוך הרגיל.

<קריאה: יש היום תכנית מוסיקה לחינוך המיוחד?

<קריאה: אין את זה.

<אילן שמש: בחינוך המיוחד אין תכנית מוסיקלית.

<אילן שמש: לגבי החינוך הרגיל, אני רוצה לדבר כאן על שתי רמות.

<אילן שמש: בעל יסודי למעשה יש מגמה.

<אילן שמש: מהבחינה הזאת יש מפמ"רית, יש תחומי ידע.

<אילן שמש: אנחנו הכנסנו למשל בתכנית הילה את התחום של המוסיקה באומנות כחלק בו הם יכולים לעשות גם חמש יחידות ואז הם משתמשים בתחום.

<אילן שמש: החבר'ה האלה, מי שמגיע לשם, בדרך כלל אלה דווקא האוכלוסיות החזקות.

<אילן שמש: בבתי הספר היסודיים, הדבר היחיד שהצלחנו לסייע להם זה דרך הרווחה החינוכית.

<אילן שמש: אוכלוסיות חלשות, דרך הרשויות המקומיות, הגענו לבתי הספר ולמעשה מי שקונה את השירות הזה, זאת למעשה הרשות המקומית כמו ששמעת כאן, באמצעות הכספים שהמשרד מעביר לטובת הרווחה החינוכית.

<אילן שמש: זה ניתן לילדים בבתי הספר היסודיים בעיקר, ילדים קטנים.

<אילן שמש: בשנה האחרונה נפתח ערוץ נוסף והוא דרך החינוך הבלתי פורמלי.

<אילן שמש: בחינוך הבלתי פורמלי נכנסת תכנית שהיא מאוד מתוקצבת חזק, שנקראת חוג לכל ילד.

<אילן שמש: בדרך הזו אנחנו מקווים, באמת מקווים, שנוכל לתת הזדמנות לאוכלוסיות פריפריאליות, לאוכלוסיות שאין להן הזדמנויות להתפתח בתחומים האלה.

<אילן שמש: זה נכנס רק בשנה האחרונה.

<אילן שמש: שוב, תודה לכם.

מירב בן ארי: נשמע את החינוך המיוחד.

מירב בן ארי: משרד החינוך.

<פנינה אלתר: אני מפקחת באגף לחינוך מיוחד ואני ממונה על מקצועות הבריאות וטיפול באמצעות אמנויות.

<פנינה אלתר: חשוב לי לציין שהמוסיקה בחינוך המיוחד היא גם מוסיקה כמקצוע וגם כטיפול כאשר המקצוע הוא מקצוע ליבה בחינוך המיוחד.

<פנינה אלתר: האמנות היא תחום ליבה בחינוך המיוחד.

מירב בן ארי: זה חלק מהמערכת שעות של התלמידים.

<פנינה אלתר: בדיוק.

<פנינה אלתר: אני יודעת שנפגשתם עם נציגים מהאגף ונכנסתם בעקבות הפגישה למאגר התכניות שכל מנהל היום יכול לצרוך.

מירב בן ארי: אימג'ן.

<פנינה אלתר: כן.

מירב בן ארי: אני שאלתי למה הוא לא יכול לצרוך גם את סולמות.

<פנינה אלתר: אין בעיה.

<פנינה אלתר: צריך להיפגש עם הדמויות הנכונות.

<פנינה אלתר: צריכים להיכנס למאגר.

מירב בן ארי: שרה, שמעת.

מירב בן ארי: אני רוצה שתיפגשי אתם וגם את תיכנסי.

<פנינה אלתר: אפילו תתייעצי עם אימג'ן איך נכנסים למאגר התכניות.

<פנינה אלתר: ברגע שזה נמצא במאגר, כל בית ספר יכול לצרוך.

<שרה אלבז: אנחנו מדברים על 360?

<פנינה אלתר: לא.

<פנינה אלתר: יש מאגר תכניות שאפשר להיכנס אליו.

מירב בן ארי: אני עוסקת הרבה בעמותות ובארגונים חברתיים.

מירב בן ארי: אני יושבת לפעמים על תחום מסוים ושם יש חמש-שש עמותות.

מירב בן ארי: כאן יש שתי עמותות טובות מובילות שעושות.

מירב בן ארי: חשוב שתוכלי גם את לקחת חלק בעניין הזה.

<פנינה אלתר: ברגע שאתה נמצא במאגר, אתה יכול להיכנס.

מירב בן ארי: כבר טוב שבאת היום, בלי קשר לכל זה שטוב שבאת.

<פנינה אלתר: זה הצד של המוסיקה כמקצוע.

<פנינה אלתר: אני חושבת שבחינוך המיוחד רואים המון הרכבים של מוסיקה, מקהלות, שיתופי פעולה.

<פנינה אלתר: באמת רואים הרבה עשייה סביב המוסיקה.

<פנינה אלתר: אני יותר ממונה על מקצועות הבריאות ואני חושבת שצריך להגיד שהטיפול באמצעות אמנויות הוא אחד הטיפולים.

<פנינה אלתר: אני חושבת שאנחנו אולי המעסיק הכי גדול בארץ של מטפלים באמצעות אמנויות ומוסיקה היא אחת מתוך ששת התחומים המאושרים.

<פנינה אלתר: אנחנו מעסיקים היום רק במוסיקה 360 מטפלים במוסיקה.

<פנינה אלתר: זאת אומרת, זה בהתאם למי שפונה אלינו ובהתאם לצרכים.

<פנינה אלתר: אני לא יודעת כמה מקומות יש שלומדים טיפול באמצעות מוסיקה.

<רועי טל: זה טיפול.

<רועי טל: אם היום תכנית מוסיקה, תכנית חינוך.

<רועי טל: דיברת על חינוך.

<פנינה אלתר: דיברתי על המקצוע כחינוך ואני לא ממונה על זה.

מירב בן ארי: מהתחלה היא עשתה את ההבדל.

<רועי טל: חשוב שיבינו שאין תכנית חינוך מוסיקלית לחינוך המיוחד.

<רועי טל: המפקח על המוסיקה הוא בחינוך הרגיל.

<רועי טל: יש טיפול.

<פנינה אלתר: החינוך המיוחד עובד על פי מתווה התכניות של החינוך הרגיל כאשר הוא עושה התאמות.

<פנינה אלתר: בעיקרון הוא עושה התאמות.

<רועי טל: זה לא נכון.

<שירלי וינר: זה לא מדויק.

<שירלי וינר: אנחנו פגשנו את מפמ"ר המוסיקה.

מירב בן ארי: בואו אני אסביר לכם איך זה עובד בוועדות.

מירב בן ארי: לא מתפרצים אלא נותנים לכל אחד לסיים את דבריו ואז אני אתן לכם אפשרות להתייחס.

<פנינה אלתר: שוב אני אומרת, אני לא ממונה על זה, על נושא הטיפול באמצעות אמנויות.

<פנינה אלתר: אתם נפגשתם עם האנשים הנכונים שממונים בחלקם על הנושא של הטיפול במוסיקה במערכת החינוך המיוחד.

<פנינה אלתר: אני באמת לא יכולה לייצג לפרטי פרטים.

מירב בן ארי: על מה אתם מלינים?

<שירלי וינר: אנחנו לא מלינים.

<שירלי וינר: אנחנו בסך הכול אומרים שבאמת יש תשתית מאוד יפה בבתי הספר לחינוך מיוחד בדרך כלל של מוסיקה.

<שירלי וינר: זאת אומרת, יש מורים למוסיקה, יש מטפלים במוסיקה וברוב בתי הספר לחינוך מיוחד יש חדרי מוסיקה מדהימים.

<שירלי וינר: אבל לא נבנתה שום תכנית פדגוגית שאומרת שאנחנו רוצים לקחת את התלמידים מנקודה A לנקודה B והם צריכים ללמוד תווים, הם צריכים ללמוד האזנה, יצירה וביצוע בדיוק כמו שמבוצע בתכנית הרגילה ולא נעשו אדפטציות.

<שירלי וינר: זאת באמת הייתה היוזמה שלנו עכשיו שאנחנו מקווים שתיכנס לתוך משרד החינוך, לייצר איזשהו תוכן פדגוגי לדבר הזה.

<שירלי וינר: אפילו להתייחס לאוכלוסיות מאוד מאוד נמוכות בתפקוד שלהן.

<שירלי וינר: אנחנו יכולים לראות שהתחלנו עם התלמידים בנקודה A וסיימנו את השנה בנקודה B.

<אילן שמש: הם נמצאים בפרויקט חממה שזה בין פרויקט ניסויי שמסייע למפמ"רית למוסיקה.

<אילן שמש: הכול קיים.

<אילן שמש: החינוך המיוחד הוא ברמה מאוד גבוהה מהבחינה הזאת.

<אילן שמש: יש בו הכול.

<אילן שמש: יש בו ממטפלים ועד מורים.

<אילן שמש: כלומר, הכול.

<אילן שמש: אבל מבחינת התכנית הלימודית, הם כבר נמצאים בחממה והם באמת פרצו את הדלת.

<אילן שמש: אני חושב שסולמות, זאת דווקא הזדמנות.

<אילן שמש: דווקא בגלל ההכרות אתם, זו הזדמנות שיכירו את החינוך המיוחד כדי שייכנסו למאגר.

<אילן שמש: כאן תהיה פריצה.

<אילן שמש: ברגע שהמפמ"רית למוסיקה - - -

מירב בן ארי: היא לא כאן.

<שרה אלבז: לצערנו הרב המפמ"רית הלכה לעולמה ויש מפמ"ר מוסיקה, בצלאל קופרווסר, שיושב עכשיו בוועדת החינוך.

<קריאה: אגב, היום סולמות מנגנים.

<שרה אלבז: ב-13:30 באודיטוריום.

<שרה אלבז: אפשר לשמוע את ההישגים.

<תמר רונן רוזנבאום: אני אשת טיפול.

<תמר רונן רוזנבאום: רציתי להדגיש את ההבדל בין מוסיקה ככלי טיפולי שעושים עבודה נפלאה בטיפול במוסיקה כמו בטיפול בציור, כמו בטיפול בספורט, לבין מה ששתי העמותות כאן עושות עם מוסיקה שזאת התאמה שהזווית שלה היא לא טיפולית.

<תמר רונן רוזנבאום: אף מורה לא מכיר את הבעיות של הילד, לא יודע עליו שום דבר, מתייחס אליו כמו אל כל ילד בריא וחזק ומעלה אותו לתפקד כמו ילד אחר בלי להתייחס לבעיות.

מירב בן ארי: רויטל, רצית להעיר משהו?

<רויטל לן כהן: לגבי הנושא של החינוך המיוחד, ואני רק שמה את זה על השולחן.

<רויטל לן כהן: תזכרו שלא כל הילדים עם המוגבלויות נמצאים בחינוך המיוחד.

<רויטל לן כהן: חלקם משולבים ואז את הילדים האלה באופן קבוע אנחנו מפספסים ואני מבקשת שנשים לזה לב.

<רויטל לן כהן: אחת הבעיות שאנחנו נתקלים בה בכלל בנושא של ילדים שנמצאים בחינוך המיוחד היא שאין סטנדרטים, גם לא להוראה, גם לא פדגוגיים.

<רויטל לן כהן: אין להם להגיד שהם רוצים להביא ילד מנקודה א' לנקודה ב' בחשבון או בעברית.

<רויטל לן כהן: תכנית הלימוד הכיתתית בדרך כלל מתעסקת עם דברים התנהגותיים.

<רויטל לן כהן: אני חושבת שחייבים להכניס סטנדרטים במשרד החינוך.

<רויטל לן כהן: אני מדברת אתם על זה כבר זמן רב.

<רויטל לן כהן: נכון שמדובר בדיפרנציאציה גדולה של ילדים, אבל לא יכול להיות שבתוך הדיפרנציאציה הזאת אין שום סטנדרטים, לא לבגרות ולא לכלום.

<רויטל לן כהן: חלק מזה, זה העניין של המוסיקה.

<רויטל לן כהן: אמרו כאן, ואני רוצה להדגיש את הנושא הזה של בין חינוך שקשור למוסיקה לבין טיפול במוסיקה, יש פער.

<רויטל לן כהן: לגבי הטיפול במוסיקה, זה נכון שיש הרבה מטפלים אבל משרד החינוך מתעל אותם לתוך החינוך המיוחד והילדים שנמצאים בשילוב זוכים לזה הרבה פחות וזה חשוב שזה ייאמר.

מירב בן ארי: יש ילדים בסיכון שנמצאים בתוך התכנית הזאת שהם לא בחינוך המיוחד.

מירב בן ארי: לכן שאלתי את יואב מאיזה בית ספר הוא כי בסופו של דבר אנחנו רוצים לתת באמת את סולמות ואת אימג'ן לאלה שבאמת זקוקים לזה.

מירב בן ארי: אנחנו כל הזמן מתעסקים בעניין של לשלב ואם יש ילד שהוא כבר משולב והוא נמצא בבית ספר ואין לו בעיה סוציו אקונומית, אני לא יודעת אם הוא צריך אותם.

<רויטל לן כהן: אני אגיד לך למה כן.

<רויטל לן כהן: החוגים הרגילים שהוא יכול לשלם עליהם, הם בדרך כלל לא נגישים לו.

מירב בן ארי: זאת נקודה אחרת.

<רויטל לן כהן: אם נפריד את זה, יש את החלק הזה אבל יש גם את החלק הטיפולי ואני כן רוצה להתייחס לזה שזה נכון שיש המון מטפלים במוסיקה במשרד החינוך, אבל הם מתועלים לתוך מסגרות החינוך המיוחד והילדים המשולבים לא מקבלים.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את משרד הרווחה.

<אהרן רוני הופמן: מפקח בתחום של הפנאי והתרבות במינהל מוגבלויות.

<אהרן רוני הופמן: דיברו כאן על אוכלוסייה של משרד הרווחה.

<אהרן רוני הופמן: היא מקיפה את כל הגילאים מגיל לידה עד 120 ועל הקשת יש גם נוער בסיכון, יש מוגבלויות, אוטיזם, פיגור שכלי התפתחותי, שיקום.

<אהרן רוני הופמן: משרד הרווחה משתדל לטפל באוכלוסיות בקהילה ועד כמה שיותר לשלב אותם בקהילה.

<אהרן רוני הופמן: אכן הרבה מהאוכלוסייה של משרד הרווחה משולבת בתכניות האלה שקיימות כיום בקהילה, במסגרת המתנ"סים.

<אהרן רוני הופמן: כמו הדוגמה שראינו כאן, יש כאלה שיוצאים לקהילה להשתלב בתכנית של סולמות.

<יחיעם שרלו: סולמות באים אלינו לתוך הכפר.

מירב בן ארי: לנווה מיכאל הם באים.

מירב בן ארי: הוא אמר את זה.

<שרה אלבז: לכל הארץ.

<אהרן רוני הופמן: במינהל מוגבלויות, בתחום של מוגבלות שכלית התפתחותית, אנחנו מפעילים חלק מקצבת הנכות, שלושים אחוזים הולכים לפעילות פנאי בדיור.

מירב בן ארי: אבל כל אדם בוחר לעצמו מה הוא רוצה.

<אהרן רוני הופמן: אנחנו מדברים על דיור.

<אהרן רוני הופמן: על מעונות או על דיור בקהילה כאשר מדובר גם על הוסטלים ועל דירות.

<אהרן רוני הופמן: יש איזושהי ריכוזיות שצריך להחליט עבור הקבוצה אבל כל אחד גם יכול לבחור משהו שהוא רוצה להתמקצע בו.

<אהרן רוני הופמן: יש גם חדרי מוסיקה במעונות.

<אהרן רוני הופמן: גם עם עמותת אימג'ן עבדנו בעבר.

מירב בן ארי: בעבר.

מירב בן ארי: ועכשיו?

<אהרן רוני הופמן: יש אפשרות גם להמשיך.

<אהרן רוני הופמן: העוגה התקציבית, צריך לחלק אותה בצורה חכמה.

<אהרן רוני הופמן: הפעילויות האלה לפעמים הן יקרות יותר ולפעמים יקרות פחות אבל צריך להחליט מה אנחנו נותנים מבחינת הפנאי.

<אהרן רוני הופמן: מוסיקה אצלי זה דבר מאוד חשוב ואנחנו מכניסים אותה הרבה.

<אהרן רוני הופמן: יש מוגבלות שכלית התפתחותית שזה הולך יותר דרך מופעים ופחות דרך נגינה.

<אהרן רוני הופמן: יש גם כלי הקשה.

<אהרן רוני הופמן: יש גם כניסה לכלים נוספים.

<אהרן רוני הופמן: זה דבר שנמצא בהתפתחות ואנחנו רוצים מאוד לקדם אותו.

מירב בן ארי: שירלי, למה הפסקתם לעבוד עם הרווחה?

<שירלי וינר: לא הפסקנו לעבוד אתם.

<שירלי וינר: עבדנו אתם.

<שירלי וינר: אנחנו עובדים בשילוב של האגף.

<רויטל לן כהן: התפתחות שכלית התפתחותית.

<רויטל לן כהן: אל תחפיצו אותם.

מירב בן ארי: את יודעת, אני חוקקתי את החוק.

<אהרן רוני הופמן: זה עובר למינהל המוגבלויות וזה יכול לפתוח הרבה יותר.

<שירלי וינר: אנחנו מאוד נשמח שזה לא יהיה מחולק.

<שירלי וינר: רציתי לומר מילה לרויטל לגבי המשולבים.

<שירלי וינר: בגלל הרגישות שלי אישית, אני אימא לילד מיוחד שהיה משולב בתוך מערכת החינוך, אנחנו כן מקיימים בחוגי אחר הצהרים שלנו, הרבה מהאוכלוסייה שמגיעה אלינו אלה ילדים בעיקר מהספקטרום האוטיסטי שמשולבים בתוך המערכת ומחפשים את החיבור החברתי שמאוד מאוד חסר בתוך המערכת.

<שירלי וינר: אנחנו בחוגים של אחר הצהרים מאוד מקפידים על הנושא הזה וגם נכנסים לתוך כיתות תקשורת בבתי הספר.

<הניה מרמורשטיין: אני מנהלת מעון לילדים עם מוגבלות שכלית.

<הניה מרמורשטיין: זה נכון שגם משרד החינוך וגם משרד הרווחה נותנים ומתקצבים - לנו יש חדרי מוסיקה יפהפיים עם מורות בעלות מקצוע שיכולות לעשות זאת - אבל התקצוב של זה הוא כל כך נמוך שאם אנחנו רוצים שכלל הילדים ייהנו, אנחנו לא מצליחים להגיע לשום ילד ושום קבוצה שכן מסוגלת.

<הניה מרמורשטיין: זאת המון עבודה והמון שעות כדי ללמד אותם כך שהם יפעילו ולא אנחנו נפעיל אותם.

<הניה מרמורשטיין: כל התקצוב מגיע על ההפעלה ועל לתת לכל הילדים והטיפולים ולא מגיע לפרט.

<הניה מרמורשטיין: כששמעתי על סולמות ועל אימג'ן, אולי באמת אנחנו נתקשר ונוכל עם ילדים מסוימים, עם קבוצות מסוימות, להתחיל.

<הניה מרמורשטיין: יש לנו איי-פדים ויש לנו את כל המכשור הכי משוכלל כדי להגיע לילדים האלה והגענו להרבה דברים ולהישגים.

<אהרן רוני הופמן: הרווחה עוסקת במקרים הכי קשים והכי מורכבים.

<אהרן רוני הופמן: אנחנו יודעים כמה זה קשה להנגיש את התחום הזה וזה גם עניין של עלויות גבוהות מאוד ולפעמים נשאלת השאלה היכן אתה משקיע והיכן אתה נכנס.

<קריאה: יקר וזול זה פונקציה של מה שמקבלים בתמורה.

מירב בן ארי: יש כאן מישהו מהנציבות?

<אתי סממה: כן.

<אתי סממה: ראש האגף לטכנולוגיות רפואיות, משרד הבריאות.

<אתי סממה: אני מבינה שהמשאבים מאוד מוגבלים למרות שנעשית פעילות מעוררת השראה.

<אתי סממה: השאלה אם יש מקום לפעילות הזאת בתוך סל הבריאות.

<אתי סממה: אני חושבת שהתחרות על התקציב הכול כך מוגבל של הסל היא תחרות מאוד מאוד קשה וגם יש דרישות מינימליות של איש מוכר במערכת הבריאות שמפעיל את הפעילות הזאת.

<אתי סממה: כלומר, עדיין טיפולים באומנות לא נחשבים למקצוע בריאות ולכן יש קושי להכניס דברים כאלה אל תוך הסל.

<אתי סממה: יחד עם זאת אני חושבת שהמסגרת של הביטוחים המשלימים שהם יחסית נגישים ושמונים אחוזים מהאוכלוסייה מבוטחים בביטוחים המשלימים, יש שם טיפולים ברכיבה או באומנויות ואני חושבת שאפשר להגיש הצעה מול קופות החולים להכליל במסגרת הביטוחים המשלימים טיפולים פרטניים וביניהם גם מוסיקה.

<אתי סממה: זה נראה לי המסלול האפשרי ביותר.

<קריאה: או לזרז את החקיקה כך שהם כן יהיו בסל.

מירב בן ארי: איזו חקיקה?

<אתי סממה: מטפלים באומנות לא נחשבים עדיין מקצוע בריאות.

<אתי סממה: זה בתהליך.

מירב בן ארי: אני יודעת.

מירב בן ארי: אני אבדוק את זה.

<קריאה: זה היה יכול לשפר אחר כך במשרד החינוך את היכולת לשלם להם.

מירב בן ארי: אני מכירה את זה.

מירב בן ארי: עסקתי בזה עם הסטודנטים.

<קריאה: התשלום הוא לא העניין.

<אתי סממה: ההתחלה עם הביטוח המשלים גם תיתן לזה יתרון גדול בעתיד, אז יהיה לנו הרבה יותר ניסיון ונדע.

<אתי סממה: אני חושבת שזה צריך להיות המסלול.

<אתי סממה: אני חושבת שלא מדברים מספיק על מי שהוא מעל גיל 21 ושם הביטוח המשלים אולי יכול לתת מענה.

<אתי סממה: הרווחה יכולה לתת מענה.

מירב בן ארי: עסקנו בוועדה במטפלים באומנויות, שהמקצוע הזה יהיה מוכר.

מירב בן ארי: אישרנו ארבעה תחומים אבל מוסיקה לא נכנסה.

<אתי סממה: מוסיקה היא אחת מהתחומים.

מירב בן ארי: איך זה מגיע למשלים?

<אתי סממה: במשלים לא צריך להיות בעל מקצועות בריאות.

<אתי סממה: יש גם רפואה משלימה ודברים כאלה.

מירב בן ארי: אני חייבת לסכם.

מירב בן ארי: יש מישהו שממש חשוב לו לומר משהו?

מירב בן ארי: קודם כל, אני מאוד מודה לכולכם שהגעתם לוועדה.

מירב בן ארי: אני מודה לגורמים האזרחיים, לעמותות סולמות ואימג'ן.

מירב בן ארי: תודה לכם.

מירב בן ארי: תודה על מה שאתם עושים ותודה על שבאתם והצגתם.

מירב בן ארי: אתם עושים עבודת קודש, ואת זה אומרים גם המשרדים ואני אומרת זאת כוועדת הכנסת.

מירב בן ארי: תמשיכו בעשייה המבורכת והחשובה הזאת.

מירב בן ארי: אני כמובן מודה למשרדי הממשלה שהגיעו – משרד החינוך, הרווחה והבריאות.

מירב בן ארי: שיתוף הפעולה כאן הוא שיתוף פעולה שהוא בעצם הבסיס לכך שהעמותות האלה יפרחו.

מירב בן ארי: אני אצא אבל אני אשמח אם בחוץ תדברו – אנחנו צריכים לפנות את החדר כי מתקיימת כאן עוד מעט עוד ישיבה – ותעשו איזשהו נט-וורקינג ביניכם כדי שתיקחו חלק באותם מקומות שהמשרדים יכולים לעזור ולא תצטרכו להסתמך רק על פילנתרופיה.

מירב בן ארי: בעצם תנצלו את הוועדה היום לעשות ביניכם חיבורים כי אלה חיבורים שהם חשובים לטובת ההצלחות של העמותות אבל בסוף להצלחה של אותם ילדים שמחכים לשינוי הזה.

מירב בן ארי: עשר שנים ניהלתי מרכזים לנוער בסיכון ואני רואה במוסיקה כלי עוצמתי מאוד לשינוי.

מירב בן ארי: דיברתם על סיפורי הצלחה ובסוף ילד שמגיע ומצליח כך, הוא משליך את זה גם להצלחה בלימודים, משליך את זה גם להצלחות חברתיות ואנחנו צריכים להעצים זאת.

מירב בן ארי: בסוף ההחזר על ההשקעה בילדים, אנחנו רואים אותם במקומות אחרים טובים יותר ומוצלחים יותר.

מירב בן ארי: אני אבדוק שוב את הנושא של ההכרה.

מירב בן ארי: בלי קשר לזה, אני אדבר עם מרגי יושב ראש ועדת החינוך, אני גם חברה בוועדת החינוך, על מנת שנעשה דיון אפילו במושב הזה כדי לראות את התכנית ההוליסטית הרחבה יתר של משרד החינוך בנושא של מוסיקה.

מירב בן ארי: לדעתי זה יצטרך לחזור לוועדת החינוך כי בסוף אנחנו הולכים לבתי הספר וגם הפנימיות, יש להן תקציב רווחה חינוכית של כל נושא נוער בסיכון גם החינוך הבלתי פורמלי.

מירב בן ארי: חשוב שתדעו שהחינוך הבלתי פורמלי, גם הוא כלי מצוין לעבוד אתו.

מירב בן ארי: אני מסכמת את ישיבת הוועדה.

מירב בן ארי: אני מקווה שנצליח לבוא ולשמוע אתכם.

מירב בן ארי: יש לי כאן תינוקת במשרד ואני צריכה ללכת לראות שהיא בסדר.

מירב בן ארי: באה עם אימא שלה לעבודה.

מירב בן ארי: אני מאוד מודה לכם ומאחלת לכם המון הצלחה.

מירב בן ארי: תמשיכו ללוות את הילדים שלנו.

מירב בן ארי: תודה.