ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 415, 2017-06-13 09:00

אמיר אוחנה: בוקר טוב, אני שמח לפתוח את ישיבת ועדת החינוך בכנסת, אנחנו פותחים את הדיון המיוחד הזה שהוא במסגרת יום האחדות בכנסת.

אמיר אוחנה: לא רק מערכת החינוך אלא בכלל החברה הישראלית היא חברה מגוונת שכוללת זרמים רבים שונים, לעיתים לצערנו מקוטבים אלה לאלה וזה אתגר לנו כחברה ולנו כמערכת חינוך איך אנחנו מגשרים על הפערים הללו ולכן נשמע גם את עמותת גשר, גם את הגורמים הממשלתיים, אבל נפתח ברשותכם במר פרנקל שנמצא כאן.

אמיר אוחנה: בכלל, הורי שלושת הנערים – גיל-עד שער ז"ל, נפתלי פרנקל ז"ל ואייל יפרח ז"ל – מלווים אותנו ביום הזה, גם בשנה שעברה.

אמיר אוחנה: אנחנו משתתפים בצערכם ורוצים לשמוע, האם מהצער הזה אתם מפיקים תובנות שיכולות לסייע לנו כחברה לראות איך אנחנו ממשיכים יחד - כל החברה הישראלית - קדימה.

אמיר אוחנה: מר פרנקל הבמה שלך.

<אבי פרנקל: בוקר טוב, אני מקווה שבדברים שלי אני אצליח לענות על רוב השאלות אם לא כולן.

<אבי פרנקל: אני רוצה לברך ולהודות על קיום היום הזה, זה לא דבר מובן מאליו, יש כל כך הרבה אירועים בארץ שלנו, כל כך הרבה דברים ואנחנו מציינים את הדבר הזה.

<אבי פרנקל: זאת הזדמנות של כולנו לבוא ולפעול לטובת כולנו, כל האנשים שחיים פה במדינה הזאת, לטובת הציבור.

<אבי פרנקל: האם זה עוזר?

<אבי פרנקל: אם נצליח לעשות משהו כמו שאנחנו מנסים לעשות בשנים האחרונות, גם זאת במה חשובה ביותר כדי לקדם דברים.

<אבי פרנקל: בחצי משפט אדבר, ציינו את יום האחדות מבחינתנו בשבוע שעבר, היינו בטקס בבית הנשיא, היו לנו זוכים שזכו בפרסי ירושלים לאחדות ישראל.

<אבי פרנקל: אפשר לומר, שהשנה אנחנו מתחילים להרגיש את הניצנים שעולים מהשטח.

<אבי פרנקל: אנחנו מנסים כך מלמעלה לתת את הצד שלנו אבל אם זה לא יבוא מלמטה, מתוך האנשים עצמם, זה לא יהיה, זה לא דברים שבאים רק מלמעלה, הם חייבים לבוא מלמטה.

<אבי פרנקל: אני אתן דוגמה אישית שלי, ממה שאני חוויתי.

<אבי פרנקל: אחת הזוכות שלנו היתה קהילת הדר בחיפה.

<אבי פרנקל: שכונה שהיתה שכונה טובה, ירדה, היתה במקום לא טוב.

<אבי פרנקל: כל האנשים שחיים שם החליטו שהם יתאגדו בעצמם, תחת העירייה, אבל יתאגדו בעצמם כל האנשים שחיים שם מכל הזרמים וירימו את השכונה - והם הצליחו.

<אבי פרנקל: בלילה לפני שנתנו את הפרס הם עשו מסיבת רחוב – זה היה ביום שלישי שעבר בלילה – ונסענו לשם, רחלי ואני.

<אבי פרנקל: לשבת ברחוב בחיפה עם סוגי המוסיקה השונים ולראות את כל האנשים, מגוון כל כך נרחב של אנשים ולראות את כולם יחד חוגגים את הדבר הזה, אתה מרגיש שזה הדבר האמתי.

<אבי פרנקל: זאת אומרת, אנחנו יכולים לשבת פה, לדבר ולהכווין אבל בסופו של דבר זה שם, שם הדברים נעשים.

<אבי פרנקל: אז זה מהזווית האישית שלי.

<אבי פרנקל: לפני שלוש שנים הרגשנו שכולנו היינו יחד, היתה ערבות הדדית, קשה לתאר אותה אבל כל מי שהיה שם יודע לחוות אותה.

<אבי פרנקל: לא פשוט לפצח את המילה הזאת מה זה בדיוק הדבר הזה ואחת הדרכים לפצח אותה היא לדבר על דרך.

<אבי פרנקל: להגיד, אחדות זה לא אחדות, כל אחד עם הדעה שלו אבל אנחנו בדרך צריכים לכבד אחד את השני, צריכים לדבר בשפה נורמאלית.

<אבי פרנקל: היום, במקום הזה שעוסקים בחינוך ובליבה של הדברים אני רוצה לדבר על פן קצת אחר של הדבר הזה.

<אבי פרנקל: שנאה בדרך כלל נובעת מפחד.

<אבי פרנקל: אם אני מפחד ממישהו כי הוא מאיים עלי, כי הוא מאיים עלי פיזית, אישית, אינטלקטואלית, אני מפחד ממנו וכתוצאה מזה אני שונא אותו ושנאה היא כמובן ההפך הגדול מאחדות.

<אבי פרנקל: בחברה הישראלית הקיטובים הגדולים שלנו נובעים מאידיאולוגיות שונות, מדיניות, דתיות, לפעמים גם עדתיות.

<אבי פרנקל: אני חושב שפה בדיוק נכנס הנושא של החינוך.

<אבי פרנקל: ככל שכל אחד ואחד מאתנו למד, חקר, התחנך והעמדות שלו ברורות לו והוא שלם עם מה שהוא, אין לו מה לפחד מהאחרים.

<אבי פרנקל: העמדות של האחר לא מאיימות עלי, אני יודע מה יש לי, אני יכול לשמוע את כולם ואני לא צריך לפחד ממנו, אני לא צריך לפחד ממנו ואני לא צריך להתעמת אתו.

<אבי פרנקל: לא בכדי שאנשים שעמדתם סדורה, גם פה בבית הזה, הם לא נגררים לוויכוחים אישיים, הם לא מפחדים מדעות ועמדות אחרות כי זה לא מאיים עליהם.

<אבי פרנקל: כדי שאנחנו נגדל אנשים כאלה אנחנו נדרשים לחנך את הילדים שלנו לחינוך מעמיק ובירור יסודי של דברים, אני לא אומר לאיזה כיוון, כל אחד לכיוון שלו, אני בכלל לא מתייחס לתוכן אבל אני מתייחס לצורה.

<אבי פרנקל: אנחנו לא יכולים לדבר על הדברים מלמעלה וללמוד כל דבר ולהגיד הכול נכון.

<אבי פרנקל: יש משהו שצריך ללמוד אותו וללמוד אותו בצורה יסודית, כרגע זה לא משנה, כל אחד מה שמעניין אותו.

<אבי פרנקל: כשאנחנו יודעים וחיים בעמדה שלנו ובמקום שלנו, אנחנו לא מאוימים מאחרים, יכול להיות שזאת עוד דרך לבוא ולפעול לטובת הדבר הזה.

<אבי פרנקל: תודה.

אמיר אוחנה: תודה רבה לך.

אמיר אוחנה: אנחנו נשמע עכשיו את משרד החינוך ולאחר מכן נעשה ריץ' רץ' של חברי כנסת ודוברים מהקהל כי אני יודע שחברי כנסת רוצים להיות בוועדות נוספות בעת הזה.

אמיר אוחנה: שושי בבקשה.

<שושי שפיגל: בוקר טוב לכולם, שמי שושי שפיגל ואני מפקחת ארצית חינוך חברתי קהילתי במינהל חברה ונוער במשרד החינוך.

<שושי שפיגל: לצדי יושבת דניאלה פרידמן, מנהלת המטה לחיים משותפים.

<שושי שפיגל: קודם כל, יום האחדות זה יום מאוד משמעותי, אנחנו לא מדברים רק על יום של אחדות אלא אנחנו מדברים על לחנך לחיים של אחדות וזה בעצם מה שנקרא משימה ביטחונית חברתית לאומית.

<שושי שפיגל: משרד החינוך מרכז מספר מאמצים ליעד הזה בזירות שונות, גם בזירת החינוך הפורמאלית וגם בזירות החינוך הבלתי פורמליות.

איתן ברושי: מה זה אחדות לפי דעתכם?

<שושי שפיגל: כשאנחנו מדברים על אחדות, גם המילה יחד וגם המילה לחוד נמצאות שם במהות, שבעצם כל אחד ואחד יכול ליצור לעצמו את הזהות שלו, את החיבור שהוא רוצה ליצור, את ה"אני מאמין" שלו אל מול המקום שממנו הוא בא וצמח ממנו.

איתן ברושי: איך יש אחדות?

איתן ברושי: אדוני היושב ראש, אתמול בנט הופיע בוועידת השלום ולא היתה שום אחדות, גם לא יכולה להיות אחדות, אפילו היתה שם התבטאות קיצונית, אמירות שצריך לגנות אותן.

אמיר אוחנה: כלפיו.

איתן ברושי: כלפיו.

איתן ברושי: כשבנט אומר, שעדיף ירושלים השלמה מאשר הסדר מדיני, איזה אחדות יכולה להיות?

איתן ברושי: ואני לא שולל את הוויכוח אבל לכן אני שואל מה זאת בדיוק אחדות פה בדיון הזה?

איתן ברושי: שר החינוך מוביל אחדות?

אמיר אוחנה: חבר הכנסת ברושי, אני אנסה רגע להגיד - אתם מוזמנים ברשות הדיבור שלכם גם לסתור את מה שאני אומר, אם אתם חושבים אחרת - כשאנחנו מדברים על אחדות, זה היכולת לפעול יחד למען הערכים המשותפים שבכל זאת יש לכולנו.

אמיר אוחנה: יש הרבה הבדלים ויש הרבה חילוקי דעות, אבל יש בבסיס האנושי שלנו כבני אדם ושלנו כאזרחים במדינת ישראל כן דברים משותפים שאנחנו יכולים לעבוד עליהם.

אמיר אוחנה: אם אני לא טועה, זה הרעיון כשאנחנו מדברים על אחדות.

איתן ברושי: עשרת הדיברות חשובות לכולנו, אבל לא בשביל זה התכנסנו.

אמיר אוחנה: אנחנו לא התכנסנו כדי ליישב את הסוגיה של שתי מדינות לשני עמים, לשם כך לא התכנסנו, זה לא ייקרה.

איתן ברושי: לכן שאלתי מה זה בדיוק אחדות?

איתן ברושי: כבד את אביך ואת אמך זה אחדות.

איתן ברושי: מה בדיוק האחדות?

איתן ברושי: שאתם עוד עוסקים בזה במשרד החינוך?

איתן ברושי: בטח יש לזה שעות בבית הספר.

<שושי שפיגל: ברוח לדבר על חוויה של לכידות שמובילה כמובן לערבות הדדית, למעורבות חברתית, בעצם יש לנו כמה פלטפורמות במשרד החינוך שאנחנו עובדים על הנושא הזה, גם באמצעות תקנה תקציבית שנקראת תקנת מפגשים בחברה הישראלית שמתקצבת היום 13 גופים שונים: ערבים, יהודים, חילונים, דתיים ונותנת מענה מאוד משמעותי בתוך בתי הספר.

<שושי שפיגל: יש לנו מיזמים משותפים עם בית הנשיא, מיזם שנקרא "תקווה ישראלית".

<שושי שפיגל: תנועות הנוער, ארגוני הנוער, מכינות קדם צבאיות, כל הגופים האלה מאוד מחויבים לנושא הזה.

אמיר אוחנה: כמה משרד החינוך משקיע בזה וכמה התלמידים מעורבים או איזה שיעור של התלמידים מעורבים, 50%-70% או 20%?

<שושי שפיגל: אני יכולה לתת לכם נתונים מאוד מדויקים.

<שושי שפיגל: בתקנה התקציבים יש לנו מספר של 33,167 תלמידים, שבאמצעות גופים מקבלים את אותה התמיכה של תהליך חינוכי.

רחל עזריה: מתוך כמה תלמידים?

אמיר אוחנה: כן, מה השיעור אחוזית?

<שושי שפיגל: בחינוך העל יסודי אנחנו מדברים על כיתות ז' עד י"ב על - - -

אמיר אוחנה: אם את לא יודעת זה בסדר להגיד שאת לא יודעת, זה גם בסדר.

אמיר אוחנה: 33,000 תלמידים מעורבים בפעילות שדיברת עליה עכשיו, זה מה שאמרת?

<דניאלה פרידמן: לא מדויק.

<דניאלה פרידמן: כשאנחנו מדברים על 33,000 תלמידים אנחנו מדברים על 33,000 תלמידים בבית הספר היסודי והעל היסודי, שבעצם מעורבים בתהליכים שמתוקצבים על ידי משרד החינוך.

אמיר אוחנה: מאה אחוז.

אמיר אוחנה: איזה שיעור זה מבין התלמידים ביסודי והעל יסודי?

<דניאלה פרידמן: אנחנו יכולים לדבר על כ-20,000 תלמידים שנפגשים במסגרת של - - -

אמיר אוחנה: מתוך פחות או יותר של 2 מיליון תלמידים במערכת החינוך היסודי והעל יסודי?

אמיר אוחנה: זה השיעור.

<דניאלה פרידמן: יכול להיות.

רחל עזריה: רגע, שנייה, וזה וולונטרי, זאת אומרת, מי שרוצה פונה, מגיש לפי איזשהו קול קורא.

רחל עזריה: זה בדרך כלל בתי הספר או המקומות שבהם הערכים האלה נמצאים בדרך כזאת או אחרת ודווקא המקומות שבהם החברה הישראלית מאוד מפוצלת ומפולגת, מדברת פחות בשיח של אחדות, הסיכוי שהם יהיו בתוך התכניות האלה קטן יותר.

<שושי שפיגל: אני רוצה להגיד משהו שחשוב לציין אותו.

<שושי שפיגל: כשאנחנו מדברים על חינוך לערכים, הנושא של סובלנות והנושא של קבלת האחר הוא בבסיס העבודה החינוכית הערכית של מוסדות החינוך, הן באמצעות שעת המחנך והן באמצעות כל המעטפת החברתית קהילתית, המעורבות החברתית של בתי הספר והתלמיד גדל במערכת החינוך מגן הילדים עד ליסודי ועד לעל יסודי.

אמיר אוחנה: אוקי, אז מה מיוחד בתכנית הזאת שאת מדברת עליה?

<שושי שפיגל: אני אומרת, גם סביב ימי לוח השנה, הנה, ציינו את יום האחדות, אני יכולה לספר לכם שבשבוע האחרון היו מיזמים חינוכיים מאוד מרגשים אל תוך בתי הספר.

<שושי שפיגל: הנפקנו ערכה חינוכית שהגיעה למוסדות החינוך.

אמיר אוחנה: כמה מיזמים כאלה היו?

<שושי שפיגל: משרד החינוך מחולק למחוזות, בכל מחוז ראינו מאות פעילויות תוך בית ספריות שהעלו על נס את הנושא של יום האחדות.

רחל עזריה: מאות.

<שושי שפיגל: לגמרי, מאות.

<שושי שפיגל: עשייה מאוד מרשימה היתה בתוך בתי הספר.

<שושי שפיגל: שוב, אנחנו צריכים לזכור, שבהקשר הזה יום האחדות הוא מיזם חשוב, הוא עדיין לא יום לוח רשמי של המדינה והלוואי ונגיע לכך שהוא יהיה יום לוח משמעותי בתוך מערכת החינוך.

<שושי שפיגל: אבל אני רוצה להגיד, ציר העבודה אל מול קבלת השונה נמצא גם בתוך ההכשרות של בעלי התפקידים שלנו בחינוך החברתי ערכי.

<שושי שפיגל: היום אין עשייה חינוכית ערכית שלא מחנכת ליעד הזה.

<שושי שפיגל: כולנו קראנו את דוח מבקר המדינה, אנחנו קוראים את דוח מניעת גזענות ואנחנו מרכזים מאמצים אל מול בעלי התפקידים שלנו, אל מול ההכשרות בתוך מערכת החינוך כדי לפרוץ את הדרך לעניין הזה, גם דרך הרשויות המקומיות, גם דרך מחלקות הנוער, גם דרך מחלקות החינוך - נמצאים כאן נציגים של השלטון המקומי שאנחנו עובדים אתם בשיתוף פעולה והם בטח ירצו להגיד את מה שיש להם להגיד על זה - וגם דרך הנוער בעצמו באמצעות המון מסגרות חינוכיות שהן משולבות, רב מגזריות.

אמיר אוחנה: אבל את מדברת על פעולות מיוחדות שאתם עושים בנושא האחדות.

אמיר אוחנה: דיברת על 33,000 תלמידים.

אמיר אוחנה: אני רוצה לשמוע על זה יותר, אל"ף, כמה תקציבים מושקעים בזה?

אמיר אוחנה: בי"ת, למה למרות שאנחנו מדברים על 2 מיליון פחות או יותר, יסודי ועל יסודי, זה מגיע רק ל-33,000 ולא מתפרס רחב יותר.

אמיר אוחנה: האם זה מסיבות תקציביות, מסיבות שמנהלי בתי ספר לא מעוניינים לשלב או מסיבות אחרות?

אמיר אוחנה: ומה מהות הפעילויות הללו, מה מייחד אותן מכל הדברים שאתם עושים בשגרה שדיברת עליהן כרגע?

<שושי שפיגל: קודם כל חשוב להדגיש, כמו שאמרתי, מבחינת ליבת העשייה החינוכית, היא נוגעת לעניין הזה, זה לא קשור לתקציב כזה או אחר, זה קשור ל-די.

<שושי שפיגל: אן.

<שושי שפיגל: אי של מערכת החינוך שעובדת היום ומחנכת לערך הזה.

<שושי שפיגל: זה נושא אחד.

<שושי שפיגל: נושא שני שחשוב וגם נמצא בתכנית האסטרטגית של משרד החינוך, כל מנהל בית ספר קיבל עכשיו מארז שנקרא מארז מתנה והיעד הזה שנקרא החלה וקבלת השונה וכשירות רב תרבותית, הוא נמצא כחלק מהתכנית האסטרטגית, כיעד על בתוך מערכת החינוך, מה שנקרא "מטרה 2" חינוך ערכי בתוך מערכת החינוך.

<שושי שפיגל: היעד הזה נמצא שם ונוכח שם.

אמיר אוחנה: היעד הזה הוא מדיד?

אמיר אוחנה: אפשר למדוד האם מנהל בית ספר עומד בזה, לא עומד בזה?

<שושי שפיגל: אפשר.

אמיר אוחנה: יש אוכלוסיות שלא משתפות פעולה, שיש להן ציונים נמוכים בעניין הזה?

אמיר אוחנה: אם כן, איזה ולמה ומה עושים עם זה?

<דניאלה פרידמן: בעצם שתי דרכים למדידה מעמיקה יותר של כל ההיבטים שקשורים לקידום של סובלנות והחלת האחר באים לידי ביטוי במיצ"ב שמבטא את האקלים, את העמדות, את המאמצים של המורים.

רחל עזריה: מה זה אומר עמדות?

רחל עזריה: מה יש במיצ"ב שקשור לעמדות ביחס לכלל החברה הישראלית?

<דניאלה פרידמן: הוא בודק את העמדות - - -

רחל עזריה: הוא בודק את האקלים הבית ספרי ואת חוויות האלימות - - -

<דניאלה פרידמן: הוא בודק את האקלים הבית ספרי כאשר הוא בודק האם בתוך בית הספר יש גישה סובלנית ומחילה.

רחל עזריה: אנחנו לא מדברים על החוויה של ילד בבית הספר, שזה מה שהמיצ"ב בודק.

<דניאלה פרידמן: לא רק.

<דניאלה פרידמן: הוא בודק גם את המורים והוא בודק גם את העשייה - - -

רחל עזריה: אנחנו פה מדברים על איך אנחנו מייצרים שותפות בין כלל המגזרים בחברה הישראלית.

רחל עזריה: אני הייתי אחראית מערכת החינוך בעיריית ירושלים, הייתי סגנית ראש עיר, אני לא מכירה שבמיצ"ב יש משהו שמסייע לנו בתחום הזה אבל אני אשמח מאוד שתאירי את עיני.

<דניאלה פרידמן: אני בטוחה שאת יודעת, שדווקא בירושלים יש היום מעל 60 בתי ספר שנכנסים לתוך הלימוד המשותף - - -

רחל עזריה: אני יודעת, אני הובלתי את זה, אין בעיה.

<דניאלה פרידמן: את חייבת לתת לי לדבר.

רחל עזריה: אין בעיה אבל שתענה על השאלה.

רחל עזריה: שאלתי שאלה ואת עונה ב - - -

<דניאלה פרידמן: בשבוע שעבר ישבתי גם עם השדולה ואחד הדברים שאני מקווה שנעשה בתהליכים האלה, לפחות לשמוע אחד את השני בשיח.

רחל עזריה: אני מצטערת, אני לא מוכנה.

רחל עזריה: תעני על השאלה.

רחל עזריה: אל תסבירי לי מה בסגנון השיח שלי.

רחל עזריה: שאלתי שאלה, תעני.

<דניאלה פרידמן: אני לא תוקפת את סגנון השיח שלך, אני רק מבקשת שתתני לנו את האפשרות להשלים את התמונה.

<דניאלה פרידמן: אם התמונה עדיין לא נראית לך, את בהחלט יכולה להגיד.

אמיר אוחנה: אנא השיבי לשאלה.

<דניאלה פרידמן: כאמור, יש כאן שני היבטים שבשניהם יש היום שיפור.

<דניאלה פרידמן: מערכת החינוך, ברגע שהיא הציבה בתוך התכנית האסטרטגית שלה את הנושא של קידום סובלנות, היא קודם כל הצהירה הצהרה שבאה ואומרת לכל המערכת:

<דניאלה פרידמן: אנחנו מצפים מכם שבכל החלק של העשייה החינוכית אתם לא תעבדו רק על הישגים, לא תעבדו רק על קידום של תחומי דת, אלא תקדמו את הנושאים הללו.

<דניאלה פרידמן: שני המדדים שמאפשרים לנו לראות את הדברים היום, אל"ף, המיצ"ב שבעצם מציג לנו מה קורה בבתי הספר וזה איזשהו מדד עבור בית הספר שמאפשר לו עכשיו לבוא ולהגיד, אני פה לא טוב, פה אני צריך לשפר את עצמי, בואו נראה איך אני עושה את זה.

<דניאלה פרידמן: והדבר השני, התמונה החינוכית שפורסמה לראשונה בקיץ האחרון ובעצם מציגה מה קורה בבתי הספר על מדדים שונים שאחד מהם זה בהחלט הנושא של סובלנות.

<דניאלה פרידמן: אני רוצה לומר משהו בנושא של אחדות.

<דניאלה פרידמן: אחדות זה לא רק דרישה הפגשה בין בתי ספר.

<דניאלה פרידמן: אני חושבת שאם אנחנו רוצים לעשות תהליך שהוא תהליך עמוק, אנחנו צריכים לעשות אותו במכלול של תהליכים.

<דניאלה פרידמן: אחד מהם – ושושי הזכירה אותו קודם – זה קודם כל ציבור אנשי החינוך, זה מנהלים וזה מפקחים, מורים וגננות, שאתם אנחנו עובדים היום על הנושאים הללו בפיתוח מקצועי.

<דניאלה פרידמן: זה אומר, שאנחנו מקצים שעות לבתי ספר שמעוניינים לקדם את הנושא הזה באופן יותר מעמיק.

<דניאלה פרידמן: זה אומר, שושי את הזכרת הכול, התקווה הישראלית, שוב, זה פלטפורמה שאומנם באה מבית הנשיא אבל היא בעצם באה להפגיש.

<דניאלה פרידמן: הנושא של הפגשה, אתה לא יכול לבוא ולהפגיש ילדים לפני שעשית פעילות של הכנה.

<דניאלה פרידמן: אנחנו לא יכולים סתם לבוא לשים אותם ולהגיד בואו, עשינו איזה סדנה ותלכו הביתה כי עכשיו עשינו אחדות.

<דניאלה פרידמן: כי אם זה המקום, אני לא בטוחה שמערכת החינוך אפילו צריכה להיות בו, אפשר לעשות את זה בכל מיני צורות אחרות.

<דניאלה פרידמן: אנחנו רוצים לעשות תהליכים מעמיקים, אני חושבת שמערכת החינוך הגדירה לעצמה את זה כמטרה.

<דניאלה פרידמן: להגיד שהכול טוב, שכל התלמידים משתתפים, אני לא רואה את זה ככה.

<דניאלה פרידמן: אבל יש כאן המון המון עשייה שנעשתה במהלך השנתיים האחרונות שמתקדמת בכיוון הזה.

אמיר אוחנה: האם את יכולה למקד אותנו אם יש אוכלוסיות שלא משתתפות באופן עקבי, ומה אנחנו עושים עם זה?

<דניאלה פרידמן: באופן עקרוני כשאנחנו בשיח שלנו מחלקים את בתי הספר, אנחנו יודעים שיש לנו מה שאנחנו קוראים להם "המשוכנעים", אלה שזה בדי.

<דניאלה פרידמן: אן.

<דניאלה פרידמן: אי שלהם הם רצים, הם הולכים.

<דניאלה פרידמן: היום אנחנו מנסים לעבוד דווקא כדי לקדם כל בית ספר מהמקום שלו.

<דניאלה פרידמן: זה אומר, לנסות לאפיין את בתי הספר כי יש בתי ספר שהסביבה – רציתי לפתוח באיזשהו סיפור שלא היה קשור בכלל לאחדות ולמפגשים בין קבוצות.

<דניאלה פרידמן: כשהבן שלי הגיע לבית הספר בפעם הראשונה באו אלי כל ההורים שהיו אתו בגן והדבר הראשון שהם אמרו, צריך לדאוג ש-ש' לא יהיה בכיתה שלהם כי אם ש' שהוא ילד היפראקטיבי יהיה בכיתה שלהם, הלך עליהם.

<דניאלה פרידמן: ש' ישב עד סוף חטיבת הביניים ליד הבן שלי.

<דניאלה פרידמן: ש' שמר על הבן שלי - מה שנקרא הוא ילד קצת חנון או ילד כאפות - ובעצם עזר לו.

<דניאלה פרידמן: אני מספרת את הסיפור הזה כי אני רוצה להגיד, שבתי הספר לא פועלים בחלל ריק, הם לא פועלים בוואקום, הם פועלים בתוך סביבה שחלקה לאו דווקא רוצה לבוא ולקדם את האג'נדות השונות שקיימות או שמערכת החינוך והחברה רוצה להנחיל.

<דניאלה פרידמן: אנחנו יכולים לדבר בסיסמאות אבל צריכים ליצור את השינוי גם בסביבה.

אמיר אוחנה: ואתם כמשרד חינוך שמתקצב את אותם בתי ספר, איך אתם מטפלים בבית ספר סרבן, אם אתם מגדירים את הנושא הזה כיעד?

<דניאלה פרידמן: היום אנחנו עובדים יחד עם בית הנשיא, המשרד ובית הנשיא עובדים על יצירה של סוג תו תקן שיאפשר לבית הספר לבדוק את עצמו ולראות איפה הוא נמצא כדי לדעת איך להתקדם.

<דניאלה פרידמן: שם אנחנו צריכים להתחיל.

<דניאלה פרידמן: אלה הסרבנים שאתה קורא להם או אלה שנמצאים באמצע, לא כולם יגיעו בהכרח לנקודת הסוף, אבל אם נתחיל לאט לאט לקדם את בתי הספר הללו לכיוון הזה אנחנו נהיה בצד הנכון.

<דניאלה פרידמן: וזה אומר שכולנו כחברה חייבים להתגייס.

<דניאלה פרידמן: זה לא רק כסף שנותנים, זה הרבה מעבר, זה אמירה, זה הכבוד ההדדי.

<דניאלה פרידמן: שאלת קודם מה זה אחדות?

<דניאלה פרידמן: אחדות זה בין היתר לדעת לכבד אחד את השני על תרבותו.

<שושי שפיגל: צריך להסתכל ליעד הזה בענווה כי הוא באמת אתגר הדור, עכשיו 70 למדינה והוא האתגר שלנו, אני חושבת שזה האתגר היום, זה הציונות של החברה הישראלית היום, להעביר את היעד הזה שנקרא לכידות חברתית, זה האתגר הציוני בשנת ה-70 למדינה.

<שושי שפיגל: יש בו הרבה חסמים הסתגלותיים עם אוכלוסיות מסוימות, עם חיבורים מסוימים.

<שושי שפיגל: אנחנו יכולים לספר לכם, שאנשי השטח שלנו עובדים על הרעיון הזה ועל הביצוע שלו הרבה מאוד, זו משימת חיים שלנו ואנחנו צריכים את העזרה של כולם, ככל שיהיו יותר שותפים לרעיון נצליח להגיע להרבה יותר אוכלוסיות קצה בהקשר הזה.

רחל עזריה: לפני כמה שנים פניתי למשרד החינוך ובעצם התחלתי לגלגל את הרעיון – שזה היה מאוד רלוונטי בירושלים – כי הרבה מאוד הורים, העניין הזה שהם צריכים לבחור לאיזה מסלול הילדים שלהם צריכים להגיע בכיתה א' היתה להם קצת מוזרה והיה לנו עוד אתגר, שבירושלים יש שינויים דמוגרפיים מאוד דחופים וגם הזדקנות של שכונות.

רחל עזריה: הרבה פעמים אחד הפתרונות שעלו מהשטח, האפשרות ללמוד ביחד, למה בעצם להחזיק שני בתי ספר נפרדים, למה לסגור בית ספר אחד על חשבון בית ספר אחר?

רחל עזריה: ואחד הדברים שהופתעתי - אז זה נתפס ואני חושבת שזה עדיין רלוונטי היום – מן פתרון לקבוצת הורים שמעוניינת בזה או באיזה שהיא סיטואציית קצה היום כשמתכננים שכונה, ברור שצריך בית ספר ממלכתי ובית ספר ממלכתי דתי.

רחל עזריה: אני חושבת שאחד השינויים שצריכים לקרות, לפחות בהגדרה, או שנגדיר שצריך בית ספר ממלכתי, ממלכתי דתי ומשלב, או שנגדיר שקודם כל בודקים את האופציה לבית ספר משלב.

רחל עזריה: אם לא, אז הולכים על ממלכתי וממלכתי דתי.

רחל עזריה: אבל השיטה שלפיה בעצם אנחנו מחייבים הורים לילדים בני שש, ילדים בני שש, ההבנה שלהם את ההפרדות, אנחנו נוטעים אותה בהם.

רחל עזריה: הם בכלל לא חיים את החוויה הזאת של הפרדות, הם משחקים ביחד.

רחל עזריה: ברוב הערים משחקים יחד אחה"צ בגינה ליד הבית ואף אחד בכלל לא מתעסק בזה.

רחל עזריה: הם יכולים מהר מאוד להבין את המורכבות הזאת כמו החוויה של להבין את ההבחנה בין המגדר.

רחל עזריה: זאת אומרת, זה מסוג הדברים שהם יכולים ללמוד תוך כדי ואנחנו ממש לא צריכים לעשות את ההבחנה.

רחל עזריה: יותר מזה, האתגר הכי גדול של הדור שלנו היום, לייצר את השותפות בין המגזרים בחברה הישראלית, זה האתגר.

רחל עזריה: היה דור שהיה צריך להקים מדינה, דור שהיה צריך להילחם במלחמות, עכשיו זה האתגר שעומד בפנינו ואני חושבת שמערכת החינוך היא המקום המרכזי שבו זה צריך לקרות.

רחל עזריה: אני חושבת שהתקדמנו מאז.

רחל עזריה: זה שאתם אומרים שזו אחת המטרות של משרד החינוך, זה מצוין, אבל הדרך להטמיע את זה זה פשוט לשנות את כל הגישה.

רחל עזריה: לא לקחת את השיטה שאומרת, יש עצמאי מוכר שאינו רשמי, ממלכתי דתי תורני, ממלכתי דתי, ממלכתי, מגזר ערבי ועוד כל מיני - - -

<קריאה: זה החוק במדינה.

רחל עזריה: אם התגובה שלך שזה החוק במדינה, החוק של הזרמים, אז אנחנו בעצם מייצרים את הפער הזה ומייצרים את המתח הזה.

רחל עזריה: במקום שמשרד החינוך ומדינת ישראל, אנחנו נוביל, במקום להבין שגם חורבן בית ראשון, גם חורבן בית שני היה בגלל פערים מעמדיים ובגלל פערי תרבות ובגלל תחושה שכל מגזר צודק בו יודע בדיוק מה ייקרה ושיישרף המועדון, לא יכול להיות שאנחנו נעשה שוב את אותה טעות.

רחל עזריה: זה הכיוון שצריך ללכת אליו וגם אם אנחנו עוד לא שם אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מייצרים את המהלך הזה.

רחל עזריה: אני חושבת שיום האחדות, אחת הסיבות שהיום הזה קיים זה כדי לפתוח את הנושא לדיון ואתם גם לא צריכים לענות, אנחנו לא מצפים שבשנתיים או בעשר שנים ייקרה התהליך הגדול שצריך לקרות בדור הזה אבל אני חושבת שלשם אנחנו צריכים ללכת.

רחל עזריה: בעיני זה יעד אסטרטגי.

רחל עזריה: אנחנו גם רואים שזה מגיע מהשטח.

רחל עזריה: המכינות הקדם צבאיות שקמו אחרי רצח רבין, שהיה אירוע נוראי ומכונן בהקשר הזה כי הוא הבהיר שאנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו את הכעס בין הקבוצות ואנחנו בסופו של דבר נשלם את המחירים - המכינות האלה, הבוגרים שלהם יש להם כבר ילדים והאוכלוסייה הזאת רק תלך ותתעצם עם השנים.

רחל עזריה: זו אוכלוסייה שאני חושבת שהיא מתווה את הכיוון של החברה הישראלית.

רחל עזריה: בסופו של דבר, ההבחנה בין חילונים ודתיים, בטח בכיתות הנמוכות היא מאוד מאוד צרה, לדעתי אפשר לפחות להציע אופציה להורים ולא לחכות שההורים יציעו את האופציה ואז לפעמים לאפשר ולפעמים לא, תלוי במצב המבנים, תלוי אם יש הסכמה בין שני בתי הספר.

רחל עזריה: הובלתי את המהלך עם ממ"ד אריאל בגילה ואת המהלך שלא הצליח בקטמון ח' ט' בניסיון כן לעשות שם את בית הספר משלב.

רחל עזריה: לא יכול להיות שבסופו של דבר זה נופל על זה בלי שאנחנו מגדירים את זה כיעד אסטרטגי.

רחל עזריה: אני חושבת שהחלטה שבשכונות חדשות שמוקמות נחליט על שלושה בתי ספר, אני מעדיפה להציע כאופציה את בית הספר המשלב ורק אם לא מסכימים אז הולכים על שני הזרמים, שהיום על פי חוק זה קיים.

רחל עזריה: אני מתנצלת, אני צריכה ללכת לוועדה אחרת, אבל אני חושבת שזה שיח מאוד חשוב ואני גם מציעה שתפתחו את זה כאופציה לחשוב על זה.

אמיר אוחנה: תודה לחברת הכנסת עזריה.

אמיר אוחנה: מיד לאחר מנכ"ל גשר אילן דור ידבר חבר הכנסת איתן ברושי.

<אילן גאל דור: אני רוצה להמשיך מהנקודה שרחל סיימה, חבל שאת נאלצת לעזוב.

<אילן גאל דור: אנחנו מתייחסים למצב הנתון שיש חלוקה במערכת החינוך בין הזרמים.

<אילן גאל דור: יכול להיות שזאת שאיפה מאוד יפה החינוך המשלב, זה משהו שמתפתח, אבל בפועל מבחינה כמותית הוא קטן מאוד ולכן אני מתייחס לזה כעובדה.

<אילן גאל דור: היום ילד בכיתה א', הוא נכנס לאחד המסלולים והוא ילך כך 12 שנה והוא לא יפגוש את האחר, אם הוא בממלכתי, בממלכתי דתי, ודאי אם הוא בחרדי, החינוך העצמאי או החינוך הערבי, הוא הולך במסלול מקביל.

<אילן גאל דור: ועכשיו השאלה, מה המערכת עושה כדי לתקן את זה?

<אילן גאל דור: אפשרות אחת, כמו שחברת הכנסת עזריה אומרת, בוא נבטל את ההפרדה הזאת ונעשה חינוך משלב.

<אילן גאל דור: זה יכול להיות טוב, אני לא רואה את זה קורה בשנים הקרובות.

<אילן גאל דור: לכן משרד החינוך אמר כן.

<אילן גאל דור: יש תקנה שנקראת תקנת מפגשים.

<אילן גאל דור: ואומר, בוא ניקח תלמידים לאורך המסלול שלהם, במקום שייבנו סטריאוטיפים על האחר ויגידו שהחרדים הם כאלה והחילונים הם עגלה ריקה וכל מיני סטיגמות שכאלה, בואו ניצור מפגשים, בואו ניזום אותם.

<אילן גאל דור: משרד החינוך נותן לזה קצת למעלה ממיליון שקל ובגלל זה מתוך 2 מיליון תלמידים נחשפים לזה 30,000.

<אילן גאל דור: מתחלקים בזה 13 גופים, משהו שהוא לא הגיוני.

<אילן גאל דור: אם שמים את זה כיעד ברמה האסטרטגית, שמים את הכסף איפה שהאסטרטגיה נמצאת, זה צריך להיות פי עשרה, אם לא יותר מזה.

אמיר אוחנה: נניח שהאמצעים התקציביים יימצאו, אתה בטוח למשל שבחברה הישראלית יסכימו למפגשים כאלה?

<אילן גאל דור: אני אגיד קודם לגבי הכן ואז לגבי הלא.

<אילן גאל דור: כל מי שנפגש עם האחר עובר תהליך משמעותי.

<אילן גאל דור: ברגע שאתה נמצא אתו, עובר איזה שהיא סדנה, קצרה או ארוכה, ככל שהיא ארוכה יותר ודאי שהיא משמעותית יותר, אתה לומד על האחר, אתה יכול להחיל אותו, אפשר להשתמש במילה אחדות אבל היא מילה - - -

<דניאלה פרידמן: בוא נתחיל בהכרה.

<אילן גאל דור: נכון, כדי להכיר, כדי לדבר, כדי לכבד וגם כדי לפעול ביחד.

<אילן גאל דור: אז אני אומר, אם מתוך 2 מיליון בשנים הקרובות נצליח להגיע לחצי ממערכת החינוך, לשליש – הרי אנחנו מגיעים למספרים זעומים.

<אילן גאל דור: מגיע קרדיט למשרד החינוך בעניין הזה וזה בעניין של החינוך הלא פורמאלי, זאת אומרת, המכינות הקדם צבאיות, המתנ"סים, תנועות הנוער, גם הם חלק מהמעטפת של משרד החינוך, שם נמצאים כבר כמה צעדים קדימה ואת זה צריך להמשיך לחזק ולפתח.

<אילן גאל דור: היות ושאלת על כסף, הכסף הוא קטן, הוא זניח, הוא לא משמעותי, אני לא מבין למה וחייבים לשנות את זה.

<אילן גאל דור: המגזר השלישי – חלק גדול מהפעילות נעשית בתחום הזה על ידי המגזר השלישי.

<אילן גאל דור: משרד החינוך בפרט והמדינה בכלל משתמשים בעמותות כדי להפעיל תכניות.

<אילן גאל דור: אבל כדי להפעיל את התכניות צריך לתת כסף.

<אילן גאל דור: מה שקורה בסופו של דבר, כדי להפעיל את התכניות האלה, אותן עמותות הולכות לגייס כסף מנדיבים בארץ ובחו"ל כדי לעשות את הפעילות שמדינת ישראל צריכה להוביל.

אמיר אוחנה: האם משרד החינוך ניצל את התקציב שהוקצה לצורך העניין הזה?

אמיר אוחנה: האם ניצלתם את מה שהוקצה לכם?

<דניאלה פרידמן: 3.5 מיליוני שקלים.

אמיר אוחנה: אוקי, 3.5 מיליוני שקלים, והאם הם נוצלו?

<דניאלה פרידמן: כן, נוצל במלואו.

<דניאלה פרידמן: וחוץ מזה יש לנו עבודה עם הארגונים, שגם עמותת גשר מגיעה למפגשים לעבודה משותפת עם העמותות.

אמיר אוחנה: האם יש דרישה?

אמיר אוחנה: יש גופים שביקשו ולא היה כסף ולא עשו את זה, זה קיים?

<שושי שפיגל: חשוב לציין, כשעובדים במתווה של תקנה תקציבית, ככל שיהיו יותר גופים פעילים, היקף הפעילות יגדל, הצמא גדול מאוד.

<שושי שפיגל: בתקנת מפגשים יש 1.5 מיליון שקלים, ובמטה לחיים משותפים עוד 2 מיליון שקלים.

<שושי שפיגל: יש צמא גדול ורצון גדול מאוד.

<אילן גאל דור: אז אני יכול להגיד, שגשר, זה מה שהיא עושה כל הזמן.

<אילן גאל דור: זו המשימה.

אמיר אוחנה: מפגשים.

<אילן גאל דור: מפגשים.

אמיר אוחנה: חרדים, חילונים, יהודים, ערבים?

<אילן גאל דור: אנחנו בתוך המגזר היהודי.

אמיר אוחנה: יש גוף כזה כמו גשר שפועל להפגשה בין יהודים לערבים?

<אילן גאל דור: בוודאי, הוא גם בתקנה הזאת.

אמיר אוחנה: הם נמצאים פה גם?

אמיר אוחנה: נמצאים פה.

<אילן גאל דור: בוודאי שיש, אך אנחנו ההתמחות שלנו היא בתוך המגזר היהודי, אבל יש גם מפגשים ליהודים וערבים.

<אילן גאל דור: אני יכול לתת דוגמה, מה שאנחנו עושים זה מה שהמדינה רוצה שאנחנו נעשה ומתוך התקציב - - -

איתן ברושי: היא לא רוצה כל כך הרבה לפי התקציב.

<אילן גאל דור: נכון.

<אילן גאל דור: אני אומר, רוב רובו של התקציב שלנו הוא לא מהמדינה, זה באחוזים קטנים.

<אילן גאל דור: גם יום האחדות, כמו ששושי אמרה לפני כן, צריך להיות יום שהוא ממלכתי ולא רק יוזמה אזרחית.

<אילן גאל דור: זה שמתקיים פה דיון היום בכנסת ויום האחדות בכנסת זה מדהים, אני חושב שההשראה של המשפחות וכל מה שקורה היום בחברה זה מלמטה למעלה.

<אילן גאל דור: חייבת להיות גם כן קריאה מכאן, מהממלכה, מהכנסת, כדי לקדם את הפעילות הזאת.

איתן ברושי: אדוני היושב ראש, חברי הכנסת, לא הייתי בפתיחה, יכול להיות שהיתה פה הצגה של הגופים, אבל יש לי עניין לומר כמה משפטים.

איתן ברושי: אני לא חושב שאחדות זה בעיה של יום אחדות, אל האם אנחנו יכולים ליצור את האחדות?

איתן ברושי: הייתי אומר, שביציאה לדרך, חוץ מאשר בחלומות של חבר הכנסת סמוטריץ, שכשנולדים, נולדים ביחד באותם בתי חולים ובאותם חדרי לידה - אני בא מהצפון, מעמק יזרעאל, בתי החולים בעפולה, צפת, נצרת, נהריה, חיפה, הם כולם במשבר קשה אבל שם יש דו קיום אמתי.

איתן ברושי: אנחנו יודעים שיש רופאים ויש אחיות ויש חולים וחולות, שם אין שאלות של אחדות, הגורל הוא משותף וכל אחד מאתנו מכיר את זה לפעמים גם לעיתים תכופות.

איתן ברושי: אמרתי, שמהלידה מתחילה האחדות אבל שם היא גם נגמרת פחות או יותר.

איתן ברושי: אני שואל אתכם משרד החינוך, מה מבחן התוצאה?

איתן ברושי: ישראל נמצאת באחד השיאים של עוינות, פיצול, אלימות.

איתן ברושי: לעולם לא היה כל כך הרבה שסע בחברה כמו בתקופה הזאת ואני גם לא חושב שאפשר להתייחס לכל במעט הזמן שעומד לרשותנו.

איתן ברושי: אני נולדתי בקיבוץ, גדלתי בקיבוץ ואני חבר קיבוץ, ילדיי בקיבוץ.

איתן ברושי: היתה תקופה, שילדים בקיבוץ, רוב הזמן היו מחוץ לבית ההורים, היום זה התאזן.

איתן ברושי: אבל גם אז אני זוכר את האמירה שאמרו, בסוף ההורים משפיעים יותר מכל המערכת, גם אם בפרופורציה של השעות זה היה אחרת ממה שהיום.

איתן ברושי: מה אני רוצה לומר?

איתן ברושי: זה לא יעזור מה שתעשה מערכת החינוך, או זה לא מספיק מה שהיא תעשה.

איתן ברושי: כשהולכים הביתה, כשיוצאים לרחוב, כשנתקלים בחברה הישראלית, היא באחד מהרגעים הקשים שלה.

איתן ברושי: עם חבר הכנסת אוחנה יש לי הרבה דברים משותפים, אבל בסופו של דבר, גם הסכומים לא משמעותיים, אני גם לא יודע למה צריכים להיות כל הגופים, זה משימה של מערכת החינוך, לבית ספר יש מנהל, מורה, שיעשו את זה.

איתן ברושי: אבל אני לא מאמין שזו נקודה נכונה וצריך ללכת דווקא לסביבה החיצונית.

איתן ברושי: כל מה שיגידו בבית הספר בטל בשישים כשרואים את החוקים בכנסת למשל ורואים את האווירה ברחוב ורואים את האירועים של מירי רגב - אני לא נוקט עמדה לכאן או לכאן – כשרואים את האלימות בספורט, כשרואים את הקיטוב הפוליטי.

איתן ברושי: בסופו של דבר זה לא תלוי בכם, אפילו לא בחברי הכנסת, אבל כל עוד לא יוסדר הסכסוך המרכזי שבו אנחנו נתונים, זה הגנרטור של חוסר השקט של החברה הישראלית ושל האלימות ושל השנאה ושל ההפרדה.

איתן ברושי: מה שאני אומר כרגע, בסופו של דבר, הגנרטור הזה, אני מאמין שהוא נכון, השסע בחברה הישראלית וכל המציאות הזאת שהיא מחוץ לבית הספר – בסופו של דבר זה המנוע של אי השקט.

איתן ברושי: עד שזה לא יוסדר לכאן או לכאן, לא יהיה פה שקט ולא יעזרו שום הצגות של אירוח בבית.

איתן ברושי: אתם צריכים לשאול את עצמכם, איך הגענו לנקודה כל כך נמוכה במציאות של החברה, עם פיצול כל כך גדול, עם שיסוי כזה גדול?

אמיר אוחנה: השאלה, זה הם צריכים לשאול את עצמם או אנחנו צריכים לשאול את עצמנו?

<קריאה: זה ראי של החברה.

איתן ברושי: זאת אומרת מה שאני אומר, אתם אנשים מבוגרים, לא סתם הזכרתי לכם את השר שלכם, הוא אחד מיוצרי אי ההסכמות, בבוקר הוא חינוך, בערב הוא אי הסכמות.

איתן ברושי: אני נתתי לו שבחים על הנאום שלו בפרס ישראל, כנראה שעל היי-טק יותר קל להסכים מאשר דברים אחרים.

איתן ברושי: יהודים, ערבים, חרדים, חבר הכנסת אוחנה ואני שיושבים פה שירתנו בצבא.

איתן ברושי: במקום צבא העם זה הפך להיות צבא חצי העם.

איתן ברושי: חצי עם לא משרת.

איתן ברושי: איזה אחדות יכולה להיות פה אם אין אחדות בגורל?

איתן ברושי: אם אין אחדות בנשיאה בנטל?

איתן ברושי: איזה אחדות?

איתן ברושי: הכול מלאכותי מה שאתם עושים.

איתן ברושי: אתם עושים משהו בכוח שלכם, עם מעט תקציבים זה מראה את סדר העדיפות של המשרד.

איתן ברושי: אבל מה זה חשוב אם כשיוצאים מבית הספר ונתקלים במציאות שהיא הפוכה ממה שמדברים?

איתן ברושי: דוגמה אישית תמיד היתה דבר מרכזי של החינוך.

אמיר אוחנה: בקיצור, תחזירו את הכסף, נקנה צוללות.

איתן ברושי: החברה הישראלית בהכללה היא לא חברה שנותנת דוגמה אישית ליעדים שלכם ואתם נמצאים בסביבה סותרת.

איתן ברושי: אני לא מציע להפסיק את הפעילות, אני מציע לחשוב על התמונה השלמה.

איתן ברושי: כמעט אין ערך לפעילות אם אין לה המשך ואם החברה הבוגרת עושה הפוך ממה שמדברים.

איתן ברושי: זה נכון בכל התחומים.

<הודיה טלקר: אני הודיה טלקר, בת 17 מקרית שמונה, תלמידת י"ב מבית הספר דנציגר.

<הודיה טלקר: נמצא אתי דוד, אנחנו נציגים יחד במועצת התלמידים והנוער הארצי, זה בעצם הגוף הרשמי והמייצג של בני הנוער בארץ, נבחרים בבחירות דמוקרטיות מכלל המגזרים.

<הודיה טלקר: לצערנו הרב, עלה פה העניין של המגזר החרדי, שקצת מסרב לשתף פעולה בגלל שמדובר במסגרת מעורבת בנים ובנות.

אמיר אוחנה: את בטוחה שזו הבעיה היחידה שלהם?

<הודיה טלקר: בין היתר.

<הודיה טלקר: זו אחת הבעיות הבולטות שעולות כשמדובר על פעילות מועצת תלמידים ונוער.

<הודיה טלקר: יש כל כך הרבה דברים שעלו פה ולכן יש נקודות שאני רוצה להתייחס אליהן ואני עומדת על כך שאני אתייחס לכולן.

<הודיה טלקר: קודם כל, אני יו"ר מועצת תלמידים ונוער מחוז צפון.

<הודיה טלקר: מחוז צפון הוא המחוז היחיד שמכיל את כלל מגוון האוכלוסייה: בדואים, דרוזים, עלאווים, יהודים, חברה ערבית שמורכבת ממוסלמים ונוצרים ויהודים.

<הודיה טלקר: זה באמת המחוז שמכיל את הכי הרבה מגוון תרבותי שאנחנו יכולים לחשוב עליו כישראלים.

אמיר אוחנה: הודיה, קחי בחשבון שיש לנו עוד דוברים ועשר דקות לסיים.

אמיר אוחנה: אנא קחי דקה, תגידי את הדברים שחשובים לך.

<הודיה טלקר: אין בעיה, זו הנקודה הכי חזקה, נושא ועידת מועצות התלמידים והנוער הארצית השנה היא ישראליות משותפת.

<הודיה טלקר: מדברים על אחדות ולא אחידות כמו שנאמר פה.

<הודיה טלקר: המחוז שלי, בגלל שזה מחוז מורכב מבחינת זהות ומשמעות של הזהות, בחרנו במחוז צפון להתעסק באני ישראלי מה זה בשבילי.

<הודיה טלקר: כל אחד תופס את זה קצת אחרת.

<הודיה טלקר: אנחנו צריכים לבוא ממקום, בעיקר מערכת החינוך בחינוך הבלתי פורמאלי אפשר לראות אותה מאחדת כשהיא נותנת לאנשים קודם כל מפגש, מפגש ומועצות מחוזיות שעובדות ומועצות רשותיות.

<הודיה טלקר: דיברתם על מספרים, יש 34,000 תלמידים במועצות תלמידים ונוער בבתי הספר, רשויות, מחוזות וארצית.

<הודיה טלקר: מדובר פה במספר רב של בני נוער שעושים פעם בשנה מפגש של 700 בני נוער, ועידה ארצית.

<הודיה טלקר: אנחנו בהחלט יכולים לראות את התמונה המלאה של מחנך בכיתה.

<הודיה טלקר: כשמחנך עומד מול כיתה והוא לא מצליח לגעת בנקודות אקטואליות ולדבר על אחדות ואחידות בהקשר של מה שקורה בסדר היום יומי וציבורי שלנו, הוא לא יכול להעביר את המסר שלו בצורה מספיק חזקה.

אמיר אוחנה: לסיום.

אמיר אוחנה: משפט לסיום.

<הודיה טלקר: הנקודה שבה מערכת החינוך מעניקה משמעות לעניין של עיסוק בחינוך ותיקון עולם זה העניין של מפגשים רב תרבותיים, זה עניין של ניפוץ סטיגמות לא בהכרח בעניין מגזרי אלא גם בעניין של קהילה גאה וגם בעניין של הפרש גילאים ונוער ביחד עם קהילה.

<הודיה טלקר: יש פה תחום מאוד גדול שצריך להשקיע בו יותר ולא משקיעים בו מספיק כי אם היו משקיעים בו מספיק מועצות תלמידים ונוער היו יכולים להרים דברים הרבה יותר טובים וחשובים.

<הודיה טלקר: שמענו לאחרונה על קיצוץ מנחים, שהם אחד האנשים הכי תומכים בפעילות שלנו.

<הודיה טלקר: ולגבי חוק הנוער – מי שמדבר על חוק הנוער, חוק הרשויות המקומיות, חוק העיריות, כל מועצות התלמידים והנוער מחויבות על פי חוק, כל רשות שיש בה מעל 1,000 בני נוער, להקים מועצת תלמידים ונוער רשותית לפי חוק וכשזה לא קורה אז נפגעים בתקציבים מסוימים.

אמיר אוחנה: תודה הודיה.

אמיר אוחנה: נשמע את מיכל ממרכז השלטון המקומי מיד לאחר חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: הנושא מאוד חשוב ולמרות שרואים בזה פרדוקס בין אחדות לפילוג, זה פרדוקסאלי, אחד נוגד את השני, אבל אני רוצה להגיד, שאפשר להגיע לאחדות בכך שנכיר בשונות שבתוך האחדות הזאת.

מסעוד גנאים: אם מערכת החינוך היא מראה שמשקפת את החברה אז אוי ואבוי משום שהחברה בישראל היא אלימה, משוסעת ומלאה קונפליקטים על כל מיני רקעים, רקע לאומי, רקע תרבותי.

מסעוד גנאים: לכן מערכת החינוך צריכה לשאוף להיות ראי שמתקן משום שבסוף מערכת החינוך עוסקת בזה להכין את הבוגר לחיים עצמם.

מסעוד גנאים: לא מלמדים את התלמיד כדי שיישאר בתוך כותלי בית הספר, אנחנו מכינים אותו לעולם הרחב.

מסעוד גנאים: אם נכין אותו טוב או בצורה הגונה כאשר בתוך מערכת החינוך נכיר בשונות, נכיר שיש כל מיני גוונים לאומיים תרבותיים ואחרים ולגוונים האלה יש ביטוי במערכת החינוך דרך כיבוד והכרה באחר, אם הוא שונה לאומי או תרבותית או כל מיני שונויות.

מסעוד גנאים: בלי זה אנחנו לא יכולים להתחיל בתיקון העיוות והשסעים שיש בחברה הישראלית.

<מיכל מנקס: אשתדל לקצר וצר לי על מה שאני הולכת לומר פה אבל לצערי אין תכנית במערכת החינוך שמטפלת או שרוצה באמת לטפל במניעת הפילוג או בחיבור לאחדות.

<מיכל מנקס: אנחנו שומעים פה סיסמאות, אנחנו רואים אותן בכל מקום - לחינוך לסובלנות, סובלנות זה חלק מ – וביעדי משרד החינוך אחדות היא לא יעד.

<מיכל מנקס: היעדים רחבים.

<מיכל מנקס: מנהל בית ספר יכול לבחור באיזה יעד הוא רוצה, באיזה ערך הוא רוצה לעסוק.

<מיכל מנקס: ונכון, יש שתי אג'נדות, אתה יכול לחנך לערכים כתחום דעת בשעת מחנך, שזה מה שמצופה לצערי.

<מיכל מנקס: תיכף נדבר על המשאבים.

<מיכל מנקס: שעת מחנך אחת בכיתה ז' עד י"ב, בשעה הזאת צריך להתכונן לטיול ולדבר על אקטואליה.

<מיכל מנקס: אם נעשה סקר ספורדי, אני לא בטוחה שאחרי אירוע אקטואלי קשה שקשור בשסעים בחברה הישראלית יש הנחיה שהמורה למתמטיקה פותח את הבוקר בלדבר עשר דקות על המקרה שקרה אתמול ולהאיר ב-א' או ב-ע' אין הנחיה כזאת, לצערי זה לא קורה.

<מיכל מנקס: אז חינוך לערכים לתפיסתי הוא באמת לא תחום דעת, אבל גם אין שום הנחיה או הדרכה של יתר המורים לעסוק בזה מבוקר עד ערב ולהוות דוגמה אישית.

<מיכל מנקס: תקנה תקציבית זאת אמירה, אין משאבים לפעילות הזאת.

<מיכל מנקס: תקנה תקציבית היא מענה לקול קורא והמספרים שצוינו פה הם מספרי התלמידים בתוך בתי הספר שמילאו את התקנות.

<מיכל מנקס: זה לא אומר שהם עשו את הפעילויות.

<מיכל מנקס: אני אומרת את זה ממקום כואב.

<מיכל מנקס: מפגשים שדובר פה בהם הם כלי והם אחד מהכלים והגופים - - -

אמיר אוחנה: מיכל תרשי לי, יש רשויות מקומיות שיש בהן אוכלוסיות מעורבות.

אמיר אוחנה: אני מאלה שסבורים, שחינוך לא תחום לגבולות מוסדות החינוך אלא הוא הולך גם מעבר.

אמיר אוחנה: האם יש איזה שהן פעילויות שהרשויות המקומיות עושות או יכולות לעשות כדי להפגיש, כדי להקריב את החלקים השונים, יהודים, ערבים, חרדים, חילונים וכו'?

<מיכל מנקס: קודם כל, מרכז השלטון המקומי מוביל כמה מהדברים, אחד מהם זה מודל לדו קיום ולחיים משותפים.

<מיכל מנקס: אנחנו מדברים על ערים מעורבות, לתפיסתי אין עיר שאינה מעורבת.

<מיכל מנקס: כמו שנאמר פה קודם לכן על ידי חברת הכנסת, לא חשוב באיזה בית הספר מובדל או מופרד אתה לומד, בסוף היום אחר הצהריים אתה פוגש את כל הילדים במגרש המשחקים ומשחק ככל שלא נערב את אותם סטריאוטיפים.

<מיכל מנקס: הרשויות המקומיות הן בעצם המקום שבשעות אחר הצהריים והמשך יום הלימודים, באמצעות מחלקות הנוער ובאמצעות בני הנוער מובילים לדברים של יחד.

<מיכל מנקס: אני בטח לא צריכה לתת לכם דוגמאות, הערים הגדולות שבהן יש פעילות לחיים משותפים זה בהחלט אמירה.

<מיכל מנקס: אני באה ומחדדת את דברי, אני כן קוראת למשרד החינוך להרחיב, שתהיה תכנית ברורה לאחדות.

<שושי שפיגל: יש תכנית.

<מיכל מנקס: אני לא מכירה תכנית כזאת.

אמיר אוחנה: אנחנו ממש חייבים לסיים, סליחה, אי אפשר לפתוח דיון.

אמיר אוחנה: הדוברת אורה חכם, יושב ראש הפורום הציבורי למען שוויון הזדמנויות, בבקשה.

אמיר אוחנה: לצערי לא כל מי שרוצה לדבר יצליח כי אנחנו חייבים לסיים כאן את הדיון, יש דיון נוסף והוא חייב להסתיים בעשר וחצי.

<אורה חכם: אז אני מציעה כמה צעדים בונים.

<אורה חכם: קודם כל, שבכנסת, חברי הכנסת יחליטו על כמה דברים שיש עליהם קונצנזוס.

<אורה חכם: אני רוצה שאתם, חברי הכנסת, 120 חברי הכנסת, תגידו לציבור ותקבלו על עצמכם, כולל החרדים, לא נטאטא אותם מתחת לשולחן, שיש דברים שיש עליהם קונצנזוס.

<אורה חכם: במקביל יש גם משילות.

<אורה חכם: יש החלטה שצריך לבצע אותה דרך משרד החינוך, לא אתה רוצה אתה מקבל, אתה לא רוצה אתה לא מקבל.

<אורה חכם: תציעו כמה דברים שיש עליהם קונצנזוס וכולם צריכים למלא את זה.

<אורה חכם: החינוך הבלתי פורמאלי זה דבר רציני שצריך לעשות אותו.

<אורה חכם: משרד החינוך צריך לקבל מכם כל חברי הכנסת הוראה ברורה דרך השר, ואם שר מסוים לא מוכן לקבל על עצמו קונצנזוס, שלא יהיה שר.

<אורה חכם: אני לא מוכנה ששר חינוך לא יקבל עליו קונצנזוס שזה בנפשנו, הרי הוא שר במדינה.

<אורה חכם: אל"ף, אני מציעה, אולי תנועת גשר ותנועה של הערבים ביחד יעשו חוג ויציינו מה עשר הנקודות שיש עליהן קונצנזוס, שגם החרדים וגם החילונים, מכל סוג שהוא, הקיצונים לפה והקיצונים לשם יקבלו את זה על עצמם ויפנימו את זה בחברה שלהם.

<אורה חכם: בי"ת, מה שאמרה מיכל אין יותר נכון ממנו, בשביל מה יש משרד חינוך, הוא גם צריך לדעת למשול ומשילות צריכה לתת הוראה ברורה דרך השר.

<אורה חכם: גברתי, את צריכה לקבל הוראות מהשר עם תקציב לעשרת הדיברות של אחדות, על מה יש קונצנזוס, תתחילו בזה.

אמיר אוחנה: אני מסכם את הדיון: הוועדה שמחה לשמוע שמשרד החינוך הציב את האחדות כיעד חינוך.

אמיר אוחנה: אבל הוועדה רשמה לפניה בצער, שהמשרד טרם הקציב תקציב ראוי למילוי המשימה הזאת.

אמיר אוחנה: אנחנו קוראים למשרד החינוך לתקצב באופן משמעותי יותר את הנושא הזה גם של המפגשים, גם של הפעילות למען אחדות.

אמיר אוחנה: אנחנו גם קוראים לנקוט סנקציות כלפי מנהלים, כלפי בתי ספר, כלפי גורמים שלא משתפים פעולה ושלא מקבלים על עצמם את האחדות כיעד משום שאלה גופים שמתוקצבים על ידי תקציב שלכם, של משרד החינוך, של מדינת ישראל, של משלם המסים הישראלי.

אמיר אוחנה: אם לא רוצים לקבל תקציב, אז בסדר, שיעשו מה שרוצים.

אמיר אוחנה: אבל אם מקבלים תקציב, צריך לקבל על עצמנו את הקונצנזוס המשותף לכולנו ואפשר למצוא אותו.

אמיר אוחנה: תודה רבה לכולם, הישיבה נעולה.