ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 387, 2017-03-21 08:00

דוד אמסלם: בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אנחנו מתכבדים לפתוח ישיבה משותפת של ועדת הפנים והגנת הסביבה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בנושא יישום החלטת הממשלה 716 ו-1911 בנושא הבאתם לישראל של אחרוני היהודים הממתינים באדיס אבבה ובגונדר, ישיבת מעקב.

דוד אמסלם: ברשותכם, אני רוצה קודם כל להעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת אלי אלאלוף שהיה שם לפני כשבועיים והוא יספר לכם מהחוויה שלו.

דוד אמסלם: הוא צריך לנהל ישיבה בעוד כמה דקות.

דוד אמסלם: אלי, קודם כל, תודה רבה לך על כך שכיבדת אותנו בנוכחותך.

אלי אלאלוף: תודה לאברהם ולדודי.

אלי אלאלוף: כמו שאמר יושב ראש ועדת הפנים, לפני שלושה שבועות הגענו לשם מספר חברים לפי הזמנתו של אברהם.

אלי אלאלוף: היו אתנו מאיר כהן וחיליק בר.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שכמה שחשבתי שאני יודע מה קורה בקהילה היהודית באתיופיה, די הזדעזעתי מהמצב שם.

אלי אלאלוף: אנחנו נטשנו אותם.

אלי אלאלוף: אנחנו לא רואים אותם כקהילה יהודית.

אלי אלאלוף: אנחנו מדברים אתם על מושגים של חיסול הקהילה והקהילה לא קיימת.

אלי אלאלוף: כאילו אין שם יהודים.

אלי אלאלוף: כל אחד מאתנו הפך לשופט של האחר.

אלי אלאלוף: אין שום הצדקה להתנהגות שלנו, לא הממשלתית ולא האישית של כל אחד מאתנו בתפקידו.

אלי אלאלוף: אני חושב שהמצב שם הוא בלתי נסבל.

אלי אלאלוף: להפסיק את כל השירותים האפשריים, אם אלה השירותים הדתיים, לקחת להם את ספרי התפילה – האשימו אתכם חברים מהסוכנות – לקחת להם את אביזרי התפילה המינימליים, הם מעבירים ביניהם את התפילין כי אין מספיק לכולם.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד לכם שבחיים לא הייתי בשחרית עם אלפיים ומשהו אנשים שישבו והתפללו בכוונה מדהימה ומרגשת, עם שירה מכל הלב, עם מקהלה שמפרידה בין בנים לבנות, עם אהבת ישראל בלתי רגילה.

אלי אלאלוף: אנחנו שכחנו אותם באדישותנו.

אלי אלאלוף: מערכת בריאות שלא קיימת.

אלי אלאלוף: אין לאנשים את השקל או הדולר כדי להגיע לטיפול רפואי ולצערנו מה ששמענו מאוד מדכא.

אלי אלאלוף: המקום היחיד שבו אין מקום, הוא בית הקברות היהודי.

אלי אלאלוף: אין יותר תמיכה בצעירים.

אלי אלאלוף: יש שם קבוצת צעירים שאם הייתה להם האפשרות להתפתח כאן בארץ בתכנית נעלה ובכל תכנית אחרת, היו מחר המנהיגים של המדינה שלנו.

אלי אלאלוף: אנחנו הרגשנו שאנשים מתחננים להגיע לארץ, שיכירו בהם כיהודים, עם מנהיגות צעירה מרגשת.

אלי אלאלוף: היושבת ראש בגונדר, היושב ראש באדיס אבבה מסורים בצורה שקשה להאמין שיש עוד אנשים שמוסרים כך את נפשם למען האחרים.

אלי אלאלוף: אתמול הייתה לי ישיבה עם שרת הקליטה ובאמת עשינו דיל שנעבוד ביחד למענם.

אלי אלאלוף: אי אפשר להשאיר את המצב כפי שהוא.

אלי אלאלוף: מי שיעלה, אנחנו צריכים לקבל אותו בשמחה ובקצב מהיר.

אלי אלאלוף: לא יכול להיות שהחלטת ממשלה שידידי דודי ציין מאוגוסט, לא התחילה לפעול עד לפני שבועיים וחצי ובתירוצים שקשה להאמין שיש עוד פקידים שמסוגלים לומר תירוצים מסוג זה.

אלי אלאלוף: אין מקום.

אלי אלאלוף: שילך לבניין של הסוכנות, מסודר, מוכן, שיעבוד משם, מגונדר.

אלי אלאלוף: הוא אומר שאין מקום בשגרירות.

אלי אלאלוף: השגרירה פתחה לנו את הדירה שהיא מוכנה להעמיד לרשות הפקיד של משרד הפנים ושני האנשים שם אבל הוא אומר שזה לא מתאים, חסר מזגן.

אלי אלאלוף: איזה מזגן?

אלי אלאלוף: אנשים מצפים שמישהו ימסור להם שהוא מתייחס אליהם ומתחשב בהם.

אלי אלאלוף: אני חושב שכל המערכות שלנו צריכות לעבוד היום, לא מחר.

אלי אלאלוף: צריך להביא את כל מי שיכול לבוא בצורה הכי מסודרת.

אלי אלאלוף: יש החלטת ממשלה מאוד מסודרת אבל היא לא האחרונה.

אלי אלאלוף: צריך להתייחס לכל החלטות הממשלה, גם הקודמות.

אלי אלאלוף: אין החלטה שמבטלת את הקודמת אלא להפך, היא משלימה את הקודמת.

אלי אלאלוף: אני עברתי על כל החלטות הממשלה שהיו בנושא הזה.

אלי אלאלוף: רגישות שלא קיימת.

אלי אלאלוף: אני הזדעז

אלי אלאלוף: עתי מההתנהגות של נציג משרד הפנים והעברנו מכתב שלי יחד עם אברהם, מאיר כהן וחיליק בר.

אלי אלאלוף: אי אפשר לשמוע דברים כפי ששמענו מנציג משרד הפנים.

אלי אלאלוף: עוד בקשה אחת לאחים שלנו שעלו מאתיופיה.

אלי אלאלוף: תפסיקו לתקוף אחד את השני.

אלי אלאלוף: זה מנוצל לרעה של האחים שלנו באתיופיה.

אלי אלאלוף: אני חושב שזה פשע להשמיץ אחד את השני.

אלי אלאלוף: חברים, במשפחה שלי – לצערי יש כבר בני דודים שהם לא יהודים – אימא שלי הייתה אומרת לי: אל תנטוש אותם, תביא אותם אלינו.

אלי אלאלוף: גם יהודי שחטא, הוא יהודי.

אלי אלאלוף: אסור לנו לוותר על אף אחד.

אלי אלאלוף: המדינה שלנו לא הייתה נראית כך לולא העלייה המדהימה שהגיעה מברית המועצות בלי לבדוק בציציות של כל אחד ולא צריך לבדוק.

אלי אלאלוף: כאן הרבנות מוכנה.

אלי אלאלוף: זאת לא יהדות שלא מוכרת.

אלי אלאלוף: הרבנים הכי גדולים שלנו, הרב עובדיה יוסף, היום הרב שייבדל לחיים ארוכים הרב עמר, כולם אומרים תביאו אותם.

אלי אלאלוף: הם משלנו והם מחכים לנו.

אלי אלאלוף: אני לא מדבר על הסביבה הקשה.

אלי אלאלוף: מולה סיפר לי על הילדים שבשביל עשרים אגורות רצים לשוק לשאת שקיות ענקיות וכשהם מגיעים לארבעה-חמישה שקלים שלנו, חוזרים בריצה הביתה כדי לקנות קצת אוכל לבית.

אלי אלאלוף: איך אנחנו יכולים להישאר אדישים לדברים האלה?

אלי אלאלוף: גם הארגונים האמריקאים, היהודים האמריקאים, הורידו עליהם גרזן.

אלי אלאלוף: למה?

אלי אלאלוף: הג'וינט, לפי מה שסיפרו לנו, הוא שולח מנות ואוכל ועזרה ללא יהודים ולמען היהודים שלנו אסור לו לפעול.

אלי אלאלוף: למה?

אברהם נגוסה: כולל הסוכנות.

אברהם נגוסה: לסוכנות יש פרויקט ללא יהודים.

אלי אלאלוף: זה עוד יותר גרוע.

אלי אלאלוף: אני כאיש סוכנות לשעבר, עוד יותר מתבייש, אם זה נכון.

אלי אלאלוף: תנועת בני עקיבא, יש שם צעירים מדהימים, צריך לשמוע אותם.

אלי אלאלוף: אני חושב שאת הסרטון הדפוק שלי – אני לא יודע לצלם – ראיתי יותר מ-500 פעמים מאז חזרתי.

אלי אלאלוף: איזו כוונה יש להם אבל מה השאירו שם בני עקיבא?

אלי אלאלוף: שלושה דגלים.

אלי אלאלוף: למה הם לא חוזרים אליהם?

אלי אלאלוף: למה אין קומונר?

אלי אלאלוף: למה לא שולחים להם דברים?

אלי אלאלוף: אתם יודעים, החולצות שהם לבשו בדרך כלל הן כחולות אבל היום הן לבנות מרוב כביסות ידניות כמובן.

אלי אלאלוף: תנאי המגורים שלהם מזעזעים.

אלי אלאלוף: אני מודה, אברהם אמר לי שאבוא לראות עוד.

אלי אלאלוף: קשה לי לראות שיהודים שלנו חיים בתנאים כאלה, שניים עד שלושה מטרים חדר עם שמונה אנשים.

אלי אלאלוף: אפילו בעמידה איך אפשר לעשות זאת?

אלי אלאלוף: איך אפשר לחיות ולגדל שישה ילדים וזוג הורים?

אלי אלאלוף: חברים, צריך שכולנו – אני מתנצל שאני עושה את זה רק אחרי הנסיעה.

אלי אלאלוף: אני חשבתי שאני מכיר את הקהילה, ואני לא מסוגל לראות שיהודים יהיו במצבים כאלה בעולם.

אלי אלאלוף: חברים, הם יהודים.

אלי אלאלוף: מי שיגדיר את עצמו יהודי, בעיני הוא יהודי.

אלי אלאלוף: תנו לרבנות להחליט.

אלי אלאלוף: הרבנות מחליטה טוב יותר מכל אחד מאתנו.

אלי אלאלוף: אנחנו נהיינו סופר חרדים שבחרדים.

אלי אלאלוף: אני רוצה להגיד לכם שהחרדים האשכנזים דווקא לא רוצים לשפוט אותם.

אלי אלאלוף: דיברתי עם חבריי מהסיעות החרדיות, הם לא שפטו אותם.

אלי אלאלוף: צריך לטפל בהם.

אלי אלאלוף: הם לא מתבטאים וגם זאת גישה.

אלי אלאלוף: חברים, המצב הנוכחי הוא בלתי נסבל והוא בלתי אפשרי.

אלי אלאלוף: לגבי 1,300 אפשר לעשות מאמץ ולהביא אותם לקראת פסח שיהיו אתנו, שיהיו אתנו בליל הסדר.

אלי אלאלוף: אין שום סיבה לא לעשות זאת.

אלי אלאלוף: איש הסוכנות אמר לי בצורה הכי מובהקת שהוא לא ישאיר אחד שיופנה על ידי משרד הפנים יותר מיומיים-שלושה וכי יש לו את כל הסידורים עם הטיסות ועם ההסעות.

אלי אלאלוף: יש לו הכול.

אלי אלאלוף: הוא היחיד שנתן לנו תקווה, אני חייב לומר זאת וכבר אמרתי את זה בכנס.

אלי אלאלוף: צריך להזדרז.

אלי אלאלוף: אני לא יודע מי כאן נציג משרד הפנים.

אלי אלאלוף: אני רוצה לומר לך מר ארבל, רצינו להיפגש אבל לא הרגשת טוב, תהיה בריא.

אלי אלאלוף: הנציג שלך, אם הוא לא היה יהודי כמוני, הייתי משתמש במושגים בלתי נסבלים.

אלי אלאלוף: האיש הזה רע.

אלי אלאלוף: האיש הזה לא מחפש פתרונות אלא מחפש לסבך את העניין.

אלי אלאלוף: המנכ"ל שלך אמר לי שלא יכול להיות שהוא יחליט לבד, כנראה קיבל הנחיות אבל אני לא מאמין שנתת לו הנחיות כאלה.

אלי אלאלוף: האיש יגיד שהוא יתקשר אליהם בטלפון.

אלי אלאלוף: איזה טלפון יש להם?

אלי אלאלוף: אם לא, הוא יגיד שהוא יתקשר דרך המשפחה בארץ.

אלי אלאלוף: תראה את האבסורד.

אלי אלאלוף: הם כאן מולך.

אלי אלאלוף: תעשה את זה בדיסקרטיות, מילא, תשתמש ביושבת ראש הקהילה אבל הוא אומר שהוא לא מדבר אתה.

אלי אלאלוף: מה זה לא מדבר אתה?

אלי אלאלוף: היית מגיע לפריס לאיזו קהילה יהודית ולא מדבר עם יושב ראש הקהילה?

אלי אלאלוף: אני כל הזמן השוויתי את הידע שלי שיש לי על יהדות צרפת או מרוקו ומישהו היה אומר לי שמחסלים את הקהילה בפס, היכן שנולדתי, למרות שיש רק מאה יהודים, הייתי מחפש איך לסדר אותו.

אלי אלאלוף: מה זה לחסל קהילה?

אלי אלאלוף: איזה מושג זה?

אלי אלאלוף: שמעתם מושג כזה על קהילה כלשהי בעולם?

אלי אלאלוף: בדקתם את הציציות של כל יהודי בעולם, בארצות הברית ובעוד מקומות?

אלי אלאלוף: תראו כמה אנחנו סובלים שלא אוהבים אחד את השני.

אלי אלאלוף: מר ארבל, אתה חייב להתערב ומיד.

אלי אלאלוף: ההתנהגות של השליח שלך לא הולמת.

אלי אלאלוף: ההתנהגות שלו לא מייצגת את המדינה שלנו ואני בטוח שתבין זאת אחרי שתתרשם.

אלי אלאלוף: הוא לא יכול להישאר שם ימים ולהגיד שהוא מחכה שיכינו לו.

אלי אלאלוף: איזה קונטיינר, איזה חדר פעילות הוא צריך?

אלי אלאלוף: יש כאן משרד של הסוכנות ואם אתה רוצה, יש לי תמונות שלו, סופר מסודר.

אלי אלאלוף: הם יקבלו אותו אחר הצהרים, הסוכנות תקבל את העולה הפוטנציאלי אחר הצהרים ושהוא יעבוד בבוקר או שיעבדו ביחד.

אלי אלאלוף: החבר'ה שתקועים שם מבינים מילה אחת – ישראל.

אלי אלאלוף: כל מי שבא לשרת אותם, זאת ישראל.

אלי אלאלוף: אני לא מבקש ממך שתתנצל אבל אני מבקש שתטפל בזה כי ההתנהגות שלו – ואני רק חמישים שנים בשירות הציבורי – בחיים שלי לא פגשתי מישהו שדיבר כפי שהוא דיבר.

אלי אלאלוף: אמרו לי החברים שאתאפק.

אלי אלאלוף: אני מכיר את המערכות.

אלי אלאלוף: עבדתי מספיק זמן בממשלה, בסוכנות היהודית ובסקטור הפרטי הפילנתרופי ולא שמעתי איש שדיבר כל כך בזלזול על הקהילה שממנה הוא יצא, עם הרגשה של אני ואפסי עוד.

אלי אלאלוף: זה לא יאומן.

אלי אלאלוף: אני אמרתי לחברים, והם ראו את זה, שהאיש צריך לקבל או רביזיה מחשבתית או תחליפו אותו.

אלי אלאלוף: ההתנהגות שלו היא פשוט בזויה, בעברית פשוטה.

אלי אלאלוף: אני באמת מתנצל חברים על שאני פותח את הבוקר כך אבל אני בא מכאב יהודי ליהודי שלי.

אלי אלאלוף: עשינו דברים אדירים כאן אבל זה לא מספיק ונמשיך ונעשה עוד יותר.

אלי אלאלוף: חייבים לעשות יותר, גם כאן, אבל שם?

אלי אלאלוף: חבר'ה, אתם מסתכלים על אנשים ששוקלים פחות ממשקלו של ילד.

אלי אלאלוף: אני חייב לציין כאן את המסירות.

אלי אלאלוף: באמת, אברהם, אני לא אתן לך מחמאות, לא מגיע לך כי זאת המסירות שלך.

אלי אלאלוף: אבל אחד כמו הרב ולדמן, איזו נשמה.

אלי אלאלוף: יש אנשים שרצים ועושים.

אלי אלאלוף: אין לו שום תפקיד רשמי.

אלי אלאלוף: הוא עושה את זה בהתלהבות עם השפה המקומית.

אלי אלאלוף: איזו מסירות נפש יש לאיש הזה.

<קריאה: הוא עובד הסוכנות היהודית.

אלי אלאלוף: היום הוא איש הסוכנות אבל כל הזמן הוא אמר שהוא שם על חשבון החופש הפרטי שלי כי הסוכנות לא אמרה לו שהוא מייצג אותה.

אלי אלאלוף: הוא היה מאוד זהיר.

אלי אלאלוף: חבר'ה, בואו נתפוס את עצמנו.

אלי אלאלוף: כל אחד מאתנו יכול להשפיע ולשנות את זה.

אלי אלאלוף: אני שוב פונה אליך מר ארבל ממשרד הפנים, אנא, טפל בנושא הזה.

אלי אלאלוף: אין שום סיבה ששבעה חודשים אחרי קבלת ההחלטה של הממשלה, מחפשים את המזגן שאמור למזג את החדר שלא צריך למזג.

אלי אלאלוף: תודה רבה ואני מתנצל שאני הולך.

דוד אמסלם: תודה רבה לחבר הכנסת אלי אלאלוף.

דוד אמסלם: האמת היא שאתה ריגשת אותי עד דמעות.

דוד אמסלם: כשאלי מדבר, אני הייתי שם לפני שנה, התמונות חוזרות אלי.

דוד אמסלם: הוא רק ביטא את זה באופן כזה שאני לא יודע לבטא, באופן הרגשי.

דוד אמסלם: באמת, יש לי דמעות בעיניים.

דוד אמסלם: זה החזיר אותי אחורה.

אלי אלאלוף: תודה.

דוד אמסלם: תודה, אלי.

דוד אמסלם: קשה לי להמשיך אחרי המילים שלו אבל אין ברירה אלא לעבור לצדדים הטכניים.

דוד אמסלם: עמוס, אני הבנתי שהבעיה היא אצלכם.

דוד אמסלם: אני כבר חופר כאן בסיפור הזה די הרבה זמן.

דוד אמסלם: באופן מעשי, אתם בעצם האנשים שאמורים להתחיל את השרשרת.

דוד אמסלם: עזוב עכשיו את משרד החוץ, כן חדר, לא חדר, כל זה בדיחות שלדעתי לא הייתי מעלה אותן כאן.

דוד אמסלם: אני מסכים אתו במיליון אחוזים.

דוד אמסלם: עשינו כמה דברים בחיים ואנחנו גם יודעים לעשות דברים ולפתור בעיות בצדדים ולהתקדם.

דוד אמסלם: יש משימה.

דוד אמסלם: אני גם הבנתי שיש בעיה עם האנשים ששלחתם.

דוד אמסלם: כנראה שאלה אנשים שכל התפקיד שלהם הוא לא להביא את האנשים משם.

דוד אמסלם: אתה מכיר את המתחים בתוך העדה.

דוד אמסלם: אני מסכים עם כל מילה שאלי אמר אבל אני כרגע לא בא לגשר ביניהם.

דוד אמסלם: זה לא הזמן ולא המקום.

דוד אמסלם: אני הבנתי שאתה שלחת שלושה אנשים שכל תפקידם הוא לא להביא אותם.

דוד אמסלם: במבחן המעשה, זה מה שקורה.

דוד אמסלם: אני הייתי משוכנע שלפסח יגיעו לכאן מאתיים אנשים.

דוד אמסלם: אין שם סיבה שלא.

דוד אמסלם: אם זה היה יהודי מרוסיה, הוא היה כאן.

דוד אמסלם: אם אלה היו יהודי מרוקו, הם היו כאן כבר מזמן.

דוד אמסלם: לא היה יום אחד שהיו מחכים.

דוד אמסלם: אני אומר לך שהיום רוצים להעלות ממרוקו יהודים, הם כאן.

דוד אמסלם: איפה יש בעיה? שם.

דוד אמסלם: התקבלה החלטת ממשלה, גם זה היה בדם, יזע ודמעות, החלטה מפורטת מאוד.

דוד אמסלם: אני לא מכיר הרבה החלטות מפורטות כאלה.

דוד אמסלם: אנחנו לקראת פסח ולא נחת כאן ולו בן אדם אחד.

דוד אמסלם: ההוא מחכה, ההוא מחכה, ההוא לא זה, ההוא פה, ההוא שם, הוא מחפש למה להגדיר אותו דווקא לא בר עלייה לפי החלטה.

דוד אמסלם: כשאנחנו דיברנו על בן אדם בודד, התכוונו באותה נקודת זמן שהוא בודד, אז מה, הוא יחכה לכם עד שתביאו אותו?

דוד אמסלם: הוא כבר יהיה סבא.

דוד אמסלם: אז מה, הוא יישאר ערירי?

דוד אמסלם: תפתחו את הראש.

דוד אמסלם: תתחילו אתם לעשות את ההגדרות של בית הלל.

דוד אמסלם: נמצאים שם שלושה אנשים שאני מניח שפתרתם את השעות הנוספות כי אחרת הם לא היו שם וכל מה שהם עושים שם, כך אני מבין מהאנשים, הם בעצם – ושמעת את התיאור של אלי אלאלוף – לא עושים.

דוד אמסלם: מבחינתנו הקטע לא מתקדם בגלל שאני מבין שהאנשים לא כאן וכשהם לא כאן, אז משהו לא מתקדם שם.

דוד אמסלם: אני מבין שהבעיה היא אצלכם כי כרגע זאת חלוקת הכרטיסים לעלייה.

דוד אמסלם: בוא ספר לנו מה קורה שם.

<עמוס ארבל: אדוני היושב ראש, בישיבה הקודמת לפני כשבועיים-שלושה פירטנו את כל מה שהיה מיום החלטת הממשלה.

דוד אמסלם: הישיבה הייתה לפני חודש.

<עמוס ארבל: פירטנו את כל הנסיבות מדוע לא יצאנו עד אז.

<עמוס ארבל: ב-26 בפברואר הוצאנו שלושה עובדים.

<עמוס ארבל: חבל שההתרשמות מהעובד של חבר הכנסת אלאלוף היא כזו אבל שלושת העובדים שנמצאים שם, הם בין הטובים שיש ברשות האוכלוסין.

<עמוס ארבל: אני מכיר אותם והם עשו את החלטת הממשלה הקודמת והם לא פועלים על פי גחמות או על פי רצונות אישיים אלא הם פועלים על פי צד מקצועי ועל פי מה שנדרש בהחלטת הממשלה.

<עמוס ארבל: אמרתי בדיון הקודם, ואני אמשיך להגיד, שהחלטת הממשלה היא מורכבת, היא מיוחדת, היא שונה מכל ההחלטות הקודמות.

<עמוס ארבל: לא מדובר כאן בזכאי שבות, לא מדובר כאן ביהודים אלא מדובר כאן בהחלטת ממשלה פרטנית הומניטרית של בני משפחה מקרבה ראשונה.

דוד אמסלם: תתייחס להחלטה.

דוד אמסלם: אם הם יהודים או לא יהודים, עזוב את זה בצד כי זאת החלטה אחרת.

<עמוס ארבל: לא.

<עמוס ארבל: זה לא עזוב בצד.

דוד אמסלם: אתה לא הרב הראשי בעניין הזה.

<עמוס ארבל: אני לא נכנס כרגע.

<עמוס ארבל: ההחלטה עצמה היא הבאה של אנשים על פי החלטת ממשלה שהיא לא קשורה ליהדותם ולא קשורה לזכאותם על פי חוק השבות.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את המסלול.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים שהם באים דרך חוק הכניסה לישראל.

דוד אמסלם: סיפור אחר.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את הכול.

דוד אמסלם: אנחנו לא שם.

דוד אמסלם: יש החלטת ממשלה מפורטת.

אברהם נגוסה: החלטת הממשלה מדברת על מי ששייך לקהילה.

דוד אמסלם: בוודאי.

אברהם נגוסה: אלא לא 102 מיליון אתיופים.

אברהם נגוסה: תדייק.

<עמוס ארבל: אני דייקתי.

אברהם נגוסה: יש הגדרה ברורה וקריטריון ברור בנושא של מי שהוא זרע ישראל, מי ששייך.

אברהם נגוסה: כתוב.

<עמוס ארבל: אני מכיר את החלטת הממשלה.

<עמוס ארבל: תחילת הביצוע שלה מבחינתנו היה מה-26 לפברואר, באותו יום בו טסו שלושת העובדים לגונדר.

<עמוס ארבל: התחילו לראיין שם אנשים.

<עמוס ארבל: נכון להיום התראיינו בסביבות 500 אנשי הקהילה שם, שזה משהו כמו 120 בתי אב, על מנת לבדוק את זכאותם כאן בישראל.

<עמוס ארבל: חלק מהבקשות, יש בעיות של אינטרנט ותקשורת, כבר הגיעו לכאן לישראל ואנחנו עובדים על הבקשות האלה, במקביל.

<עמוס ארבל: עדיין לא אישרנו.

<עמוס ארבל: התחלנו כבר לאשר אבל עדיין לא שלחנו לסוכנות את אישורי הזכאות שלהם.

<עמוס ארבל: אני מניח שמשבוע הבא כבר הסוכנות תתחיל לקבל אישורי זכאות מתוך הקבוצה הזאת של ה-500 אנשים.

<עמוס ארבל: כרגע העבודה היא בגונדר.

<עמוס ארבל: ניסינו בתיאום עם הסוכנות להסיט אחד מהעובדים שיעבוד גם באדיס כדי לפצל את העבודה גם באדיס וגם בגונדר אבל יש שם בעיה שיהודה יתייחס אליה מבחינת עלויות, מבחינת אפשרות לעבוד שם במקביל.

<עמוס ארבל: במידה ולא, החבר'ה האלה יחזרו לקראת ערב פסח ומיד אחרי פסח נוציא עוד אנשים.

<עמוס ארבל: במידה שיסתדר העניין באדיס, נעבוד גם באדיס וגם בגונדר.

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: למה אתם לא עובדים גם באדיס?

דוד אמסלם: זה מתחבר לדיון הקודם?

דוד אמסלם: רכב, מזגן, כל הדברים האלה?

<יהודה שרף: אין בעיה של מזגן.

<יהודה שרף: לא שמעתי אף פעם על בעיה שלמזגן.

<יהודה שרף: הסיפור באדיס הוא מאוד מאוד פשוט.

<יהודה שרף: הסברתי אותו ואני אסביר אותו שוב.

<יהודה שרף: משרד החוץ לא מאשר לעולים הפוטנציאליים להיכנס לתוך מבנה השגרירות, רק בתוך חצר השגרירות.

<יהודה שרף: המשרדים שלי הם בתוך מבנה השגרירות.

<יהודה שרף: אנחנו היינו בשטח, אם אני זוכר בנובמבר ואולי לפני כן, ובדקנו איך מקימים "מתחם" שיוכל לשמש את העולים בחצר השגרירות.

<יהודה שרף: הובטח לנו, אחרי שבדקנו באלכסונים, שתוך חודש ימים זה יהיה מוכן.

<יהודה שרף: אחרי חודש ימים הסתבר שזה לא יהיה מוכן ומה שבחרנו יחד עם אנשי משרד החוץ, צריך לבחור משהו אחר שגם אותו ראינו.

<יהודה שרף: גם על זה כאן בישיבה, אם אדוני זוכר, נאמר שתוך חודש ימים זה יהיה מוכן.

<יהודה שרף: כאן, בישיבה כאן.

<יהודה שרף: זה לא יהיה מוכן תוך חודש ימים.

<יהודה שרף: נציג משרד החוץ יצא לשטח, הארכיטקט שלהם, כדי למדוד ולמצוא פתרונות.

דוד אמסלם: עוד מעט נשמע את משרד החוץ.

<יהודה שרף: כאשר חברי הכנסת היו בביקור, אמרה להם השגרירה שהיא מוכנה לתת שלושה חדרים בחצר.

אברהם נגוסה: היא לא רק אמרה לנו אלא היא פתחה והראתה לנו חמישה חדרים.

אברהם נגוסה: שני חדרים בטיפול, שלושה חדרים בדירה עומדים ריקים והיה אפשר להתחיל לעבוד כבר מזמן.

אברהם נגוסה: ראינו גם מקום המתנה, ראינו גם את המשרד של הסוכנות.

אברהם נגוסה: יהודה, אני לא מסכים עם מה שאתה אומר.

<יהודה שרף: זאת זכותך וזה לגיטימי.

<יהודה שרף: זה בסדר גמור.

אברהם נגוסה: יש חמישה חדרים.

אברהם נגוסה: היא אמרה לי.

אברהם נגוסה: היא הראתה לי.

<יהודה שרף: בגלל כבודם של קולגות שלי ממשרדים אחרים, תרשה לי בבקשה לומר את זה בשיא העדינות.

<יהודה שרף: בשיא העדינות.

<יהודה שרף: לא כל כך מדויק.

<יהודה שרף: הדברים האלה צריכים להיבדק עם האנשים בארץ.

<יהודה שרף: אני לא אכניס עולים ל-טוקול.

<יהודה שרף: העולים ייכנסו כמו שאני מעלה עולים מארצות הברית.

אברהם נגוסה: זה תירוץ.

אברהם נגוסה: אני לא מקבל.

<יהודה שרף: אתה יכול לא לקבל.

אברהם נגוסה: זה תירוץ.

אברהם נגוסה: אלה מבנים תקינים שהיה אפשר להשתמש בהם.

אברהם נגוסה: האנשים שנמצאים במצב כזה, אתם נותנים תירוץ בזמן שחמישה חדרים עומדים ריקים ואתם לא רוצים להשתמש בהם.

<יהודה שרף: אתה רוצה את הוויכוח כאן עכשיו?

<יהודה שרף: אני הייתי בשטח לפניך.

<יהודה שרף: למה לא הראו לי את החדרים כשהייתי בשטח?

<יהודה שרף: עם דמעות ביקשתי והתחננתי שייתנו לי מקום להיכנס פנימה, למה לא נתנו לי להיכנס פנימה?

<יהודה שרף: אתה יכול להסביר לי?

אברהם נגוסה: אני מקווה שהשגרירה לא עשתה הצגה.

אברהם נגוסה: אני ראיתי את החדרים.

אברהם נגוסה: היא פתחה והראתה לנו את החדרים.

<יהודה שרף: למה היא לא הראתה לנו?

<יהודה שרף: הייתי עם אנשי משרד החוץ בשטח.

אברהם נגוסה: לא הציעו לך את החדרים האלה?

<יהודה שרף: לא.

אברהם נגוסה: לא הציעו לך?

<יהודה שרף: הציעו לי אחרי כן.

<יהודה שרף: כשחזרתי לארץ.

<יהודה שרף: חזרתי לארץ, הציעו לי ואמרו לי שאקבל דירת מגורים של שלושה חדרים בשני טוקולים.

<יהודה שרף: עם כל הכבוד, אני לא עובד בצורה כזאת.

אברהם נגוסה: למה?

אברהם נגוסה: תסביר את זה.

אברהם נגוסה: למה?

אברהם נגוסה: אתה קיבלת שלושה חדרים ושני טוקולים שכל אחד עם שני חדרים.

אברהם נגוסה: עכשיו הגדלת לשבעה חדרים.

אברהם נגוסה: למה אתה לא קיבלת לעבוד בחדרים האלה?

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע.

אברהם נגוסה: אלה מבנים טובים, סופר טובים.

<יהודה שרף: אני לא ראיתי את המבנים הטובים האלה שאתה ראית.

<יהודה שרף: לי נאמר שלושה חדרים לשני טוקולים.

<יהודה שרף: טוקולים הם סוכה.

אברהם נגוסה: אלה לא הטוקולים שגדלנו בהם כאן.

אברהם נגוסה: הם יותר משופרים.

אברהם נגוסה: זאת יותר וילה.

אברהם נגוסה: מה רע בזה?

<יהודה שרף: לא נאמר לנו וילה.

<יהודה שרף: נאמר לנו טוקולים.

אברהם נגוסה: אם אנחנו לא נשבור את התירוצים האלה, לעולם לא יגיעו.

<יהודה שרף: לא תוכל לשבור את התירוץ.

<יהודה שרף: עולה מאתיופיה שעולה לארץ חייב לעבור בדיקה רפואית.

<יהודה שרף: לא אני קבעתי את זה אלא אתה היית בין אלה שקבעו את זה.

אברהם נגוסה: תעשה שלושה חדרים למשרד ושני חדרים לבדיקות רפואיות.

אברהם נגוסה: מה רע בזה?

<יהודה שרף: צריך שלושה חדשים - צריך חדר רופא, חדר צילום וחדר אחות.

<יהודה שרף: זה הסטנדרט שמשרד הבריאות עבד בגונדר, זה הסטנדרט שעבדו גם שם.

<יהודה שרף: כשנכנסים עולים, איפה יהיו העולים?

<יהודה שרף: איפה תהיה ההמתנה של העולים?

<יהודה שרף: תחת הגשם בחוץ?

אברהם נגוסה: לא.

אברהם נגוסה: בפנים יש מקום המתנה.

<יהודה שרף: אין מקום המתנה.

<יהודה שרף: אני הייתי בשטח.

אברהם נגוסה: אני ראיתי את זה.

אברהם נגוסה: יש מקום המתנה.

<יהודה שרף: השמש קופחת.

דוד אמסלם: הזמן שלנו קצר ובוודאי לא התכוונתי לבזבז עכשיו את הדיון כאן על האם יש טוקול או אין טוקול.

דוד אמסלם: אנחנו לא בני 12.

דוד אמסלם: יש לי כבר קרחת רק מהתשובות האלה.

דוד אמסלם: יהודה, אתה אולי הבן אדם הטוב באירוע אבל כרגע עזוב.

דוד אמסלם: ברמה של חדר, עלייה לא נעצרת בגלל שאין חדר.

<יהודה שרף: יש 3,000 אנשים בגונדר.

דוד אמסלם: רגע.

דוד אמסלם: אני אומר שאנחנו לא צריכים ללכת לשם כי הדיון הזה הוא לא אינטליגנטי כי מעולם לא עוצרים אפילו לא טיול שנתי בבית ספר בגלל חדר.

דוד אמסלם: זה לא תירוץ.

דוד אמסלם: אלה שטויות.

דוד אמסלם: כשהייתי בן 18 ויש לי משימה בצבא, הייתי מביא עוד שני חדרים מהבית.

דוד אמסלם: בוודאי לא הייתי נותן תירוץ כזה, לא לעלייה של אלפי יהודים שצריכים לבוא לארץ ישראל.

דוד אמסלם: עזוב, שים את זה בצד.

<יהודה שרף: הנתונים שקיבלתם הם לא מדויקים.

<יהודה שרף: הדברים שאברהם מציג כאן, הם לא מדויקים.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

אברהם נגוסה: אתה בעצמך אמרת שלושה חדרים ועוד שני טוקולים.

אברהם נגוסה: אמרת.

אברהם נגוסה: זה מה שאני ראיתי.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיתקע שם בגלל שהדיון כפי שאמרתי הוא מעציב אותי ומצחיק ביחד.

דוד אמסלם: אנחנו עוצרים עלייה בגלל שני חדרים?

דוד אמסלם: איפה נשמע דבר כזה?

דוד אמסלם: נראה לי שסבא שלי במרוקו חיכה שיהיו שני חדרים?

דוד אמסלם: אם היה מחכה, הוא היה נתקע שם עד היום.

דוד אמסלם: עזוב, אני רוצה להתקדם ולכן שים את זה בצד.

דוד אמסלם: אתה תתפוס את משרד החוץ ותשבור לו את הראש עד שהוא יביא לך את החדרים שאתה רוצה.

דוד אמסלם: אתה יודע, כשאני רוצה משהו, זה מה שקורה.

דוד אמסלם: הוא לא ישב בתוך השגרירות עד שאני לא אקבל את החדרים.

דוד אמסלם: בכוח.

דוד אמסלם: הוא נציג של מדינת ישראל.

דוד אמסלם: מה, הוא עושה לנו טובה?

דוד אמסלם: כל השגרירות הזאת, מה היא בכלל עושה שם?

דוד אמסלם: אני הייתי שם.

דוד אמסלם: יש שם מתחם עצום.

דוד אמסלם: אין לי מושג מה הם עושים עם המתחם הזה חוץ מלשחק סטנגה.

דוד אמסלם: אז מה, להם אין מקום ליהודים?

דוד אמסלם: אז מה הם עושים שם?

דוד אמסלם: שיסגרו ויבואו לארץ ויעבדו כאן במס הכנסה.

דוד אמסלם: אני בכלל מבין את התירוץ הזה.

דוד אמסלם: זה מדהים אותי שמדברים ומוציא אותי מדעתי.

דוד אמסלם: תראה איזו שרשרת של פיקוד.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים, עמוס, עם האנשים שלך שעד היום הם לא מביאים את האנשים.

דוד אמסלם: ברמת התוצאה זה לא הגיוני מה שקורה כאן.

דוד אמסלם: אני יכול לייצר משבר ממשלתי ולעשות זאת עכשיו, אני יכול ללכת לראש הממשלה ביום ראשון ולהתחיל להתפרע כאן על כל מה שקורה בכנסת.

דוד אמסלם: לא יכול להיות שפקידים מתנהגים כך.

דוד אמסלם: לא בעולם המושגים שלי.

דוד אמסלם: אני אומר לך, עמוס, לא בעולם המושגים שלי ואני אוהב אותך.

דוד אמסלם: אם לי היה דבר כזה, אני כשיש לי משימה, ואני כאן בכנסת ואתמול הייתי צריך להעביר חוק, עד שעה 2:00 בלילה ישבנו כאן והנדסנו את הכול כדי להביא אותו והבאנו אותו כי זאת היא המשימה.

דוד אמסלם: אני איש משימתי.

דוד אמסלם: כך אני בנוי.

דוד אמסלם: אני צריך לעשות משהו, אני ממוקד בזה.

דוד אמסלם: מי שמפריע לי, אני מזיז אותו, מרביץ לו, אני אעשה את המשימה.

דוד אמסלם: אחרי כן יגידו לי למה ככה ולמה ככה, אבל אני אעשה את המשימה כי זאת המשימה שלי.

דוד אמסלם: אני מדבר אתך על משימה בה אני צריך להעמיס שקי תפוחי אדמה לתוך משאית, לא להתעסק עם בני אדם שחולים ומתים.

דוד אמסלם: בזה אני לא רואה ממטר.

דוד אמסלם: אני לא רואה בעיניים.

דוד אמסלם: לא במשמרת שלי קורה דבר כזה.

דוד אמסלם: אף ילד לא ימות שם בגללי, בגלל שלא הבאנו אותו לכאן לטיפול רפואי.

דוד אמסלם: זה מה שעולה לי בראש כשאני ראיתי את התמונה שאלי דיבר.

דוד אמסלם: נשבע לך, נחנקתי.

דוד אמסלם: כל התמונה עלתה לי עוד הפעם.

דוד אמסלם: הוא דיבר על החדר, אני ראיתי חדר של שלושה מטרים שלא יכולתי להיכנס אליו.

דוד אמסלם: אבא עם ילדה בת 16 ועוד ארבעה ילדים.

דוד אמסלם: לא האמנתי איך הם חיים.

דוד אמסלם: התביישתי לשאול אותו.

דוד אמסלם: לא יכולתי.

דוד אמסלם: נחנקתי.

דוד אמסלם: כל אחד בודק לי אם הוא כן יהודי, לא יהודי, חבר'ה, איפה אתם חיים?

דוד אמסלם: אתם גם מעליבים אותם.

דוד אמסלם: את האירוע הזה כבר סיימנו מזמן.

דוד אמסלם: המשימה של הפקיד לא לבדוק את זה אלא להביא אותם.

דוד אמסלם: הוא קיבל הנחיה, שיביא אותם.

דוד אמסלם: אז מה, יש שם פקידים שבודקים למה לא להביא?

דוד אמסלם: אני מכיר את המתחים.

דוד אמסלם: אני בשוק למה זה קיים אבל זה קיים.

דוד אמסלם: הוא עכשיו בודק כל הזמן, נהיה לי סופר רב ראשי כדי לא להביא אותם?

דוד אמסלם: אנחנו בדקנו.

דוד אמסלם: אנחנו הבאנו את ההחלטה.

דוד אמסלם: אני כתבתי אותה.

דוד אמסלם: אני ואברהם כתבנו אותה.

דוד אמסלם: ישבנו אתם על התנאים, אחד אחד.

דוד אמסלם: אנחנו המצאנו את התנאים האלה.

דוד אמסלם: כמו שהוא אמר, יהדות ברית המועצות הגיעה לכאן, חלק גדול ממנה לא בהגדרה דתית יהודים.

דוד אמסלם: אז מה, לא היינו בעד זה שהם יבואו למדינת ישראל?

דוד אמסלם: בוודאי שכן.

דוד אמסלם: זאת אחת העליות המדהימות שהגיעה לארץ.

דוד אמסלם: לקחה את המדינה מכאן לכאן.

דוד אמסלם: אם היינו יכולים להביא את כל יהדות אתיופיה, היינו מתקדמים עוד מטר קדימה.

דוד אמסלם: אנחנו צריכים יהודים בארץ ישראל.

דוד אמסלם: הם פה.

דוד אמסלם: המשפחות שלהם כאן.

דוד אמסלם: הייתי לפני שבועיים במבשרת, יהודה יודע ודיברתי אתו גם לגבי מרכז הקליטה שם שצריך לצבוע אותו.

דוד אמסלם: מה הילדים ביקשו ממני?

דוד אמסלם: ניגשו אלי כמה ילדים ומדברים אתי על ההורים שלהם.

דוד אמסלם: חבר'ה, יש כאן דבר לא הגיוני ולא נורמלי.

דוד אמסלם: זה לא יכול לקרות באף מקום אלא רק אצלנו ומדברים אתנו כאן על שני החדרים ועל הטוקול, על כך ששלחנו רק לפני חודש את שלושת העובדים וקודם היו לנו שעות נוספות והם לא רצו לנסוע.

דוד אמסלם: עמוס, זה לא בעולם המושגים שלי.

דוד אמסלם: כך לא מדברים מנהלים בכירים.

דוד אמסלם: אלה לא תירוצים שאני יודע לתת אותם.

דוד אמסלם: בחיים שלי לא נתתי אותם גם כשהייתי סמל ראשון.

דוד אמסלם: אני מתבייש להגיד את זה.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש, רבותיי, אני אומר לכם שאני מסתכל מבחינת תוצאה.

דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע לפרטים.

דוד אמסלם: זה לא חשוב מה קרה ולמה.

דוד אמסלם: התפקיד שלך, עמוס, הוא לאפשר את הכניסות.

דוד אמסלם: אם העובדים שלך לא יודעים לעשות את זה, לך אתה ותן להם את זה.

דוד אמסלם: מה זה משנה איך?

דוד אמסלם: זאת האחריות שלך.

דוד אמסלם: לא לבדוק, אתה לא הרב הראשי, איך לא להביא אותם אלא לבדוק, לבוא ולומר לי שלפי החלטת הממשלה הבאנו וצריך להביא לא 3,000 אלא 4,000.

דוד אמסלם: בואו תעבדו הלאה כדי להביא עוד תקציבים.

דוד אמסלם: זה התפקיד שלנו.

דוד אמסלם: אבל לא לספר לי כל היום, לבוא ולהגיד שאתה לא, אתה כן, דרך טלפון.

דוד אמסלם: הצחיק אותי כשאמרתם טלפונים.

דוד אמסלם: למי הוא מתקשר?

דוד אמסלם: אותו אדם עומד לידו.

דוד אמסלם: אני לא מצליח להבין מה קורה שם.

דוד אמסלם: אני לא הייתי שם אבל אני מניח שאם הייתי שם, הייתי עושה הרבה יותר מהומה עם אותו פקיד.

דוד אמסלם: יכול להיות שהייתי מביא אותם אתי לארץ, את שלושת הפקידים.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: במבחן התוצאה זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: מה בודקים כל היום שם?

דוד אמסלם: מה בודקים?

דוד אמסלם: מה צריך לבדוק ארבע שנים?

דוד אמסלם: מה יש כאן לבדוק?

דוד אמסלם: יש החלטת ממשלה, יש תקציב ויש הכול, תביאו אותם.

דוד אמסלם: אני לא מבין למה זה צריך להתנהל כך.

דוד אמסלם: אני הייתי משוכנע שבפסח נוחתים כאן כמה מטוסים, עושים יציאת מצרים.

דוד אמסלם: אני אומר לך שאני אעשה עוד דיון בעוד שבועיים, לפני פסח, כדי לראות מה יקרה.

דוד אמסלם: עוד פעם טוקול, והבאנו שלושים רק כדי לצאת ידי חובה, זה לא הולך כך.

דוד אמסלם: זה לא עובד כך.

דוד אמסלם: זה לא יכול לעבוד כך.

דוד אמסלם: אם אתם לא יודעים, לא רוצים, תגידו לי.

דוד אמסלם: חבל לי על הזמן שלי.

דוד אמסלם: תגידו לי שאתם לא מתחברים למשימה.

דוד אמסלם: תגיד לי שלא מתאים לכם.

דוד אמסלם: אין בעיה, אז אני אדע מה לעשות.

דוד אמסלם: תאמינו לי שאני אדע מה לעשות.

דוד אמסלם: כרגע מושכים זמן.

דוד אמסלם: אני הייתי שם בבית הקברות.

דוד אמסלם: אני אומר לכם ששם מתים אנשים כמעט בקצב שבועי ולא בגלל זקנה.

דוד אמסלם: כשאתם תראו את התנאים, תבינו לבד.

אברהם נגוסה: באדיס אבבה בית הקברות מלא.

אברהם נגוסה: אין להם היכן לקבור.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אני מבקש קצת רחמים, קצת מצפון.

דוד אמסלם: אני מזדעזע מזה.

דוד אמסלם: המשימה הזאת, הדבר הזה טורד שינה מעיני.

דוד אמסלם: זה הורג אותי.

דוד אמסלם: אני לא בן העדה, אני לא מכיר אותם, אני הכרתי אותם רק כאן בארץ.

דוד אמסלם: איך הוא אמר?

דוד אמסלם: אברהם הוא בן העדה, זה התפקיד שלו והוא מתאבד עליו, אבל באמת, הרב ולדמן הוא דבר ייחודי.

דוד אמסלם: אני לא מאמין, כל פעם כשאני רואה אותו, אני מחבק אותו ומנשק אותו, בשבילי הוא כמעט אליהו הנביא.

דוד אמסלם: רבותיי, תחשבו כל אחד שזה הבן שלו, האבא שלו, ואני מבטיח לכם שהיה טוקול ושבעה חדרים.

דוד אמסלם: אני מבטיח לך שהיית תופס את אותו עובד שלך והיית מוציא לו את האוזן, אם אח שלך לא היה מגיע לכאן בגלל תירוץ כזה או אחר.

דוד אמסלם: עמוס, דחילקום, קחו אותם משם.

דוד אמסלם: זאת לא עבודה, זאת שליחות.

דוד אמסלם: זאת לא עבודה מ-8 עד 4 אלא זאת שליחות, זאת כמעט משימת חיים, להביא את היהודים האלה לארץ ישראל, גם אם אתה חושב שהם לא יהודים.

דוד אמסלם: להביא את בני האדם.

דוד אמסלם: בסדר?

דוד אמסלם: שהמשפחות שלהם כאן בארץ ישראל.

דוד אמסלם: עזוב אותך למה הם נכנסים, חוק השבות או לא חוק השבות, חוק הכניסה לישראל או לא חוק הכניסה לישראל, עזוב, זה פרק בפני עצמו שצריך פעם לדון עליו אבל אנחנו לא שם.

דוד אמסלם: אני מבקש מכם, באמת, אני לא רוצה יותר מדי לחפור ולהתחיל לשאול את משרד החוץ למה הם לא נתנו לכם את החדרים שהוא אמר.

דוד אמסלם: עזוב, כל הבדיחה גם של משרד החוץ לא מעניינת אותי.

דוד אמסלם: בסופו של דבר, עמוס, המשימה שלך היא להביא להם את האישורים והמשימה שלך, יהודה, היא להביא אותם לישראל עם משרד החוץ ובלי משרד החוץ.

דוד אמסלם: אחרי כן, תאמינו לי, אחרי שנגמור את כל הפיאסקו הזה, אני אייצר משבר מול משרד החוץ, מול השגרירה שם.

דוד אמסלם: תאמינו לי, אני אף פעם לא מוותר.

דוד אמסלם: אבל אני יודע מתי לעשות את העסק ועכשיו זה לא הזמן.

דוד אמסלם: המשימה כרגע היא להביא אותם ואחרי כן נתעסק למה השגרירות עשתה מה שעשתה.

אברהם נגוסה: הבעיה לא מהשגרירה אלא הבעיה היא מהקונסוליה, משהו כאן במשרד החוץ.

אברהם נגוסה: הנציג היה כאן ואני אומר לכם שמה הוא אמר לנו כאגף הקונסולרי לא היה מצופה לשמוע מפקיד ממשלתי.

אברהם נגוסה: הוא הוליך אותנו שולל.

אברהם נגוסה: הוא אמר עוד חודש וחצי המבנה יהיה מוכן.

אברהם נגוסה: אין שום הכנה לבנייה או לשים קונטיינר או משהו.

אברהם נגוסה: במקום זה הוא הראה לנו חמישה חדרים.

אברהם נגוסה: לא רוצים להביא אותם.

אברהם נגוסה: יש כאן שלושה משרדים שחברו יחד כדי לא להביא את האנשים, כדי לא ליישם את החלטת הממשלה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד שמשרד הפנים מקשה בכוונה, בניגוד להחלטת הממשלה.

אברהם נגוסה: הוא מקשה כדי לא לאשר את עלייתם.

אברהם נגוסה: אני אומר את זה במלוא האחריות ויש לי הוכחות לכך.

אברהם נגוסה: 500 עברו לוועדה.

אברהם נגוסה: אנחנו יודעים את המציאות שם.

אברהם נגוסה: האנשים שהוזמנו, יש בלגן.

אברהם נגוסה: מצד אחד זה לא מתאים לקריטריון של הממשלה ומצד שני כאשר יש אנשים שמתאימים, דווקא נותנים להם כל מיני תירוצים כמו תביאו תעודה וכולי.

אברהם נגוסה: צורת העבודה לא שקופה.

אברהם נגוסה: מזמינים בטלפון.

אברהם נגוסה: ממתי?

אברהם נגוסה: ממתי מזמינים בטלפון וכשאין להם שם טלפון, מתקשרים לארץ לקרובים ואומרים שרוצים את הקרובים שלהם והקרובים האלה צריכים לקנות כרטיס כדי להתקשר לקרובים.

אברהם נגוסה: יש בית כנסת שאלפים עלו דרכו, שפקיד הסוכנות או משרד הפנים הולך וקורא את השמות של המוזמנים לראיון.

אברהם נגוסה: מה הבעיה שלכם?

אברהם נגוסה: למה אתם לא עובדים בצורה שקופה?

אברהם נגוסה: האם זה יותר נוח כדי לבלבל את המצב בעניין הקריטריונים?

אברהם נגוסה: אולי אם יקראו את שם המועמדים האלה, כי אז הקהילה תדע אם הם שייכים לה או לא.

אברהם נגוסה: מה קורה כאן?

אברהם נגוסה: למה כאן לא מיישמים את החלטת הממשלה בצורה שקופה?

אברהם נגוסה: זה לא עסק פרטי של אדם כלשהו.

אברהם נגוסה: כך זה מתנהל שם.

אברהם נגוסה: אני לא יודע אם לא לקרוא את שמות המועמדים בבית הכנסת, האם זאת הוראה שלך או החלטה של הפקיד במקום.

אברהם נגוסה: אני חושב שכאן צריך לבדוק את הדברים האלה ואנחנו נבדוק ונביא את התוצאות לכנסת ישראל.

אברהם נגוסה: לא נעזוב את הדבר הזה.

אברהם נגוסה: הדבר השני, אדוני היושב ראש.

אברהם נגוסה: בהחלטת הממשלה כתוב להביא גם את ההורים עם הילדים הנוספים שלהם.

אברהם נגוסה: כתוב.

אברהם נגוסה: אנחנו הבנו וראינו, וגם נאמר לנו שם, שההורים יכולים לעלות בלי הילדים שלהם, וזה בניגוד להוראות של הממשלה.

אברהם נגוסה: אלה דברים שאנשים האלה שבאו מהכפרים כדי לעלות לישראל, הם לא תושבים שם, תושבי קבע בעיר שם ואומרים להם שיביאו תעודת זהות שמראה שהם תושבי קבע בגונדר.

אברהם נגוסה: יש בעיה רצינית שם.

אברהם נגוסה: הם הפכו להיות עובדים לא חוקיים בלשון המעטה.

אברהם נגוסה: כולם מבינים למה אני מתכוון.

אברהם נגוסה: זאת לא עבודה נקייה ולא תקינה.

אברהם נגוסה: לפי מה שאני הבנתי, 500, הלוואי, אבל בסך הכול לא 1,300 עד סוף נובמבר יעלו במצב הזה שמשרד הפנים מקשה.

אברהם נגוסה: אני אשמח לראות ש-500 יאושרו אבל זה לא יקרה כי אתם בכוונה מקשים על כך.

אברהם נגוסה: אם למשרד החוץ יש הוראה מלמעלה, תגידו לנו את האמת.

אברהם נגוסה: אתם עושים את זה בכוונה, גם משקרים לנו כאן בוועדה כאילו המבנה יהיה מוכן בעוד חודש וחצי כשאין שום התחלה ואפילו אין מדידה.

אברהם נגוסה: היינו שם.

אברהם נגוסה: אני אומר שאחרי הוועדה כשראיתם ששיקרתם לנו, רצתם ואמרתם לסוכנות שיש לכם שלושה חדרים, חמישה חדרים, קחו אותם.

אברהם נגוסה: הסוכנות בתורה מקשה גם היא ואומרת שאלה לא מתאימים לה לעלייה.

אברהם נגוסה: אלה למרפאה טובים אבל לא לעלייה.

אברהם נגוסה: במצב הזה של שלושה משרדים ביחד שעושים יחד כדי לטרפד את העלייה, לא 500 יעלו וגם לא 300.

אברהם נגוסה: זאת המטרה שלכם.

אברהם נגוסה: אני אומר שאנחנו יכולים לעשות כל הזמן דיונים והם יכולים לבוא ולשקר לנו כל הזמן וכלום לא יצא.

דוד אמסלם: גלית, כמה מלים.

דוד אמסלם: למה אתם לא נותנים להם לעבוד מהשגרירות?

דוד אמסלם: גם מהמשרד של השגרירה.

דוד אמסלם: זה יותר חשוב.

דוד אמסלם: שתפנה את המשרד שלה ותיתן להם לעבוד משם.

<גלית אפרים: אני רוצה לדבר מהצד שלנו.

דוד אמסלם: אני מבטיח לך שאם הייתי צריך לתת את המשרד שלי בכנסת, הייתי נותן אותו.

<גלית אפרים: השגרירה באדיס, קצין המינהלה והקב"ט מחויבים מאוד לכל הנושא הזה.

דוד אמסלם: עזבי את המשפטים האלה.

<גלית אפרים: ב-5 בפברואר נחתם הסכם עם קבלן מקומי כדי לבנות חמישה מבנים יבילים.

<גלית אפרים: הקבלן דרש תכנית שתיעשה על ידי ארכיטקט בארץ ותימסר לו.

דוד אמסלם: זה הקבלן שם.

<גלית אפרים: נכון.

דוד אמסלם: הוא ביקש ארכיטקט בארץ.

<גלית אפרים: נכון.

דוד אמסלם: הם לא בונים שם חוץ מארכיטקטים בישראל.

<גלית אפרים: הם בונים.

<גלית אפרים: הוא ביקש תכנית של בנייה.

<גלית אפרים: המדידות הסתיימו.

דוד אמסלם: המדידות של מה?

<גלית אפרים: של השטח, היכן להציב את המבנים.

<גלית אפרים: נעשו לאורך כל השבועות האחרונים מדידות.

<גלית אפרים: היה שם ארכיטקט של משרד החוץ.

<גלית אפרים: כרגע התכנית בשלבי סיום.

<גלית אפרים: ברגע שהיא תימסר לו, הוא התחייב שתוך חודש ימים יקומו שם כל המבנים.

דוד אמסלם: תעצרי.

<גלית אפרים: עוד רגע אחד, בבקשה ממך.

<גלית אפרים: בעקבות הישיבה הקודמת, מכיוון שהתהליך של הבנייה מתעכב, הוחלט, ישב שם הנציג שלנו, במשרד החוץ לפנות את אחת הדירות במתחם הנציגות באופן מיידי כדי להעמיד אותה לרשות נציגים שנמצאים שם כדי שיוכלו לעבוד באדיס.

<גלית אפרים: כרגע זה עומד על זה.

<גלית אפרים: הדירה פנויה, עומדת.

דוד אמסלם: אני אגיד לך משהו.

דוד אמסלם: ככל שהתקדמת בדיווח, אני הבנתי כמה הבעיה שלנו יותר קשה.

דוד אמסלם: אני בא מתחום התשתיות.

דוד אמסלם: אני הצבתי המון מבנים בחיים שלי.

דוד אמסלם: את אומרת לי שהקבלן באדיס מבקש ארכיטקט מישראל.

דוד אמסלם: האמת היא שכשהייתי שם, את צודקת, הם לא בנו שם שום דבר בלי שבאו ארכיטקטים מהארץ.

דוד אמסלם: המודד גם צריך להיות מישראל.

דוד אמסלם: אחרי כן יכול להיות שגם האינסטלטור צריך להיות רק מישראל.

דוד אמסלם: עזבי.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להעליב אותך אחרי התשובה הזאת.

דוד אמסלם: את לא הכתובת, את השליח כאן.

דוד אמסלם: עזבי.

דוד אמסלם: תגידו שאתם לא יודעים לעבוד וזהו.

דוד אמסלם: זה נשמע לי יותר סביר.

דוד אמסלם: אני מצפה במשימה מהסוג הזה, אם זו משימה שלי - - -

אברהם נגוסה: הם לא רוצים.

דוד אמסלם: יש כאן משהו אד-הוק.

דוד אמסלם: אין לי מושג למה צריך לבנות מבנים.

דוד אמסלם: הרי מדובר על משימה של כמה חודשים.

דוד אמסלם: אם הייתי השגריר שם, הייתי אומר, רבותיי, עזבו, זה יותר חשוב מהכול, קחו את כל השגרירות, קחו את כל החדרים, טפלו כאן חצי שנה, אני אשב בחוץ אבל תעבדו.

דוד אמסלם: בין כה וכה אין להם שם הרבה מה לעשות.

דוד אמסלם: מה היא עושה כל היום מהבוקר עד הערב?

דוד אמסלם: יש כאן משימה קצת יותר חשובה.

דוד אמסלם: זאת ההחלטה שאני הייתי מקבל אבל אין נשמה באירוע.

דוד אמסלם: אני עובר תחנה תחנה ואני מבין שכל אחד מספר למה הוא לא יכול, למה הוא צריך לעכב, למה הוא בכלל לא מאמין במשימה.

דוד אמסלם: זה ברמת התוצאה.

דוד אמסלם: אומרים שאנחנו מחויבים, אנחנו בדרגים הכי גבוהים עושים דיונים, הכול מצוין אלא שבסוף הצ'ופצ'יק של הקומקום לא עובד.

דוד אמסלם: לכן, באמת, אני לא מצפה לתשובה כזאת.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם.

אברהם נגוסה: אולי שאלה אחת למשרד החוץ לפני כן.

אברהם נגוסה: אנחנו ראינו את המשרד של הסוכנות היהודית.

אברהם נגוסה: מה הבעיה שלהם לתת להם להיכנס לשם להתראיין בתוך משרד הסוכנות היהודית?

<יהודה שרף: אני אסביר לך.

<יהודה שרף: חשבתי שאתה מכיר.

<יהודה שרף: המשרדים הם שלנו.

<יהודה שרף: כדי להיכנס למשרדים צריך אישור של ביטחון.

אברהם נגוסה: כן.

אברהם נגוסה: לכן אני שואל.

<יהודה שרף: ביטחון משרד החוץ לא מאשר לעבוד בתוך השגרירות אלא רק בחצר.

אברהם נגוסה: לכן אני שואל למה.

אברהם נגוסה: לא שאלתי אותך אלא אותה, את משרד החוץ.

<יהודה שרף: היא הפנתה את זה אלינו.

דוד אמסלם: אברהם, אתה נכנס לפרטים לא חשובים.

דוד אמסלם: היא תגיד לך שזה לא היא אלא זה הביטחון.

דוד אמסלם: עזוב.

אברהם נגוסה: משרד החוץ לא נותן להיכנס.

דוד אמסלם: עזוב, זה לא חשוב.

דוד אמסלם: כל הבדיחות וכל הסיפורים, הם סיפורי עלי בבא.

דוד אמסלם: אני אומר לכם שאם אני הייתי המנהל שלכם, כנראה שאתם לא הייתם מחר בבוקר בעבודה.

דוד אמסלם: אף פעם בחיים שלי לא פיטרתי עובד כלשהו, אבל תשובות כאלה בחיים שלי לא קיבלתי.

דוד אמסלם: מי שיודע, אתם יכולים לברר עלי.

דוד אמסלם: אני ניהלתי אלפי עובדים, מעולם לא קיבלתי תשובות כאלה מעובדים זוטרים כי אנשים ידעו שאני לא יכול לקבל תשובות כאלה.

דוד אמסלם: מי שהכיר אותי, מהר מאוד הבין זאת.

דוד אמסלם: יש כאן משימה.

דוד אמסלם: הסברתי זאת.

דוד אמסלם: אני איש משימתי וכשאני צריך לעשות משהו, אני עושה.

דוד אמסלם: סיכמנו שעושים את זה – זה מה שאני עושה.

דוד אמסלם: אמרתי שמי שמפריע לי, אני אוכל לו את הראש אבל אני עושה בגלל שזה אני וזה לא מישהו אחר.

דוד אמסלם: זה אני.

דוד אמסלם: אם הוא לא יעשה, אני אעשה את זה ואחרי כן אני אתעסק אתו ואם גם הוא לא יעשה, אני אעשה ואחרי כן אני אתעסק אתו.

דוד אמסלם: אבל אני קודם כל צריך לסיים את המשימה.

דוד אמסלם: אחרי שאני מסיים אותה, אני עושה פוסט מורטם ועכשיו מתחיל להתחשבן עם כל מה שהיה בעבר, למה אתה לא עשית וכולי, אבל אני קודם כל חותר למשימה, לסיים אותה.

דוד אמסלם: אני רואה שאתם כאן משחקים לרוחב.

דוד אמסלם: אתם מכדררים לרוחב ואף אחד לא מתכוון לכיוון השער.

דוד אמסלם: זה מוסר לזה, ההוא מוסר לזה, ההוא מוסר אחורה, ואף אחד לא מתכוון לכיוון השער.

דוד אמסלם: אני אקליט את הדיון הזה ואני אראה לכם איך יהיה בדיון הבא.

דוד אמסלם: זה מה שהיה בדיון הקודם.

דוד אמסלם: משרד החוץ, אנחנו נשלח, שעות נוספות, כל פעם איזה תירוץ טיפשי אחר.

דוד אמסלם: סנדביצ'ים.

דוד אמסלם: עוד מעט הם ירצו נקניק ואין לנו נקניק אלא רק טונה ולכן הם לא יכולים לעבוד מהר עם טונה.

דוד אמסלם: בדרגים הכי בכירים במדינת ישראל שמנהלים את העסק, תראו מה התשובות.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לזה.

דוד אמסלם: אתם מבינים את זה לבד.

דוד אמסלם: אתם אנשים בוגרים.

דוד אמסלם: אנחנו נעשה מיד אחרי פסח עוד דיון, בפגרה.

דוד אמסלם: בדיון הבא, אם לא יזוז משהו, אני עושה משבר בתוך הממשלה.

דוד אמסלם: אני אעצור את משרד הפנים בכל החקיקה.

דוד אמסלם: אני אתחיל להוביל מהלכים שיכאבו למשרדים שלכם כדי שכל אחד יטפל בכם.

דוד אמסלם: עד עכשיו אנחנו רק מדברים יפה ואני אוהב את כולם וכולם חברים שלי אבל בסוף יש משימה.

דוד אמסלם: אם זה לא יתקדם לכיוון ההוא, אני אעצור דברים אחרים כדי שיתחילו לשאול אתכם המנהלים שלכם למה אתם לא עושים.

דוד אמסלם: כנראה זה גם לא מעניין אותם אבל אני אדאג לזה שזה יעניין אותם.

דוד אמסלם: אני מבקש מכם, אני רציני מאוד.

דוד אמסלם: מאוד מאוד.

דוד אמסלם: מי שלא מכיר אותי, אולי הוא לוקח את זה כך על הדרך אבל אני מאוד מאוד נחוש בעסק הזה.

דוד אמסלם: הם יבואו לכאן אתכם או בלעדיכם.

דוד אמסלם: הם יבואו לכאן.

דוד אמסלם: אני מציע לכם, בואו תתחברו, תעשו דיון עכשיו ומחר ומחרתיים ותביאו את ההם משם אם הם מפריעים, ותשלח עוד ארבעה אנשים לשם, כי בסוף המשימה הוא 1,300 אנשים השנה וכמה שיותר מהר יותר טוב.

דוד אמסלם: לא צריך לחכות עד נובמבר או דצמבר.

דוד אמסלם: אני הייתי משוכנע, נשבע לך עמוס, שבפסח הזה חמישים אחוזים מהם יהיו כאן.

דוד אמסלם: מה קרה?

דוד אמסלם: מה אנחנו מביאים לכאן?

דוד אמסלם: מה הסיפור?

דוד אמסלם: מה ביקשנו?

דוד אמסלם: כולה להעלות משם כמה אנשים למטוס ולהביא אותם לכאן.

דוד אמסלם: לא מסובך.

דוד אמסלם: לא בונים בניינים שכנראה היה לוקח לכם עשרים שנים.

דוד אמסלם: תעלו אותם.

דוד אמסלם: תבדקו ותעלו אותם ותביאו אותם.

דוד אמסלם: אני מבטיח לך שאם זאת הייתה מדינה אחרת, הם היו כאן כבר מזמן.

דוד אמסלם: אף אחד לא בודק בציציות של אף אחד במדינות אחרות ואת זה אני אומר לך.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לשם.

דוד אמסלם: כבר הייתי שם.

דוד אמסלם: כבר עברנו את התחנות האלה.

דוד אמסלם: יש לנו החלטות, אנחנו מסתכלים קדימה.

דוד אמסלם: אז עמוס, בואו, קחו את הדברים.

דוד אמסלם: אני כרגע רואה אצלך את המעצור המרכזי בקנה.

דוד אמסלם: עזוב חדר, לא חדר, זה מצחיק אותי.

דוד אמסלם: זאת בדיחה שאני אפילו לא רוצה להיכנס אליה.

דוד אמסלם: יעמדו בגשם או לא יעמדו בגשם, אנשים מתים שם.

דוד אמסלם: מה זה משנה אם יעמדו בגשם או לא יעמדו בגשם?

דוד אמסלם: קצת רחמים.

דוד אמסלם: קצת רגש.

דוד אמסלם: טיפה.

דוד אמסלם: עזבו שעות.

דוד אמסלם: באמת, עזבו את הבירוקרטיה.

דוד אמסלם: אני אומר לכם שאם אתם תקבלו החלטה, עמוס, אם אתה מקבל החלטה שהם כאן תוך חודשיים, כולם כאן תוך חודשיים.

דוד אמסלם: כך אני הייתי מקבל את ההחלטות וזה מה שהייתי תמיד עושה.

דוד אמסלם: בעולם המושגים שלי, זה מה שקורה, כשאני רוצה.

דוד אמסלם: אם אני לא רוצה, זה עובד כך.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש אתכם, באמת, רבותיי, בואו תעשו את ריכוז המאמץ.

דוד אמסלם: יכול להיות שאני פגעתי במישהו במובן זה שהוא הרגיש שאני מעליב אותו ברמה האישית, אבל זאת לא הכוונה שלי.

דוד אמסלם: הכוונה שלי היא שהאנשים האלה יבואו לארץ ישראל וזה יותר חשוב לדעתי מהכול.

דוד אמסלם: זאת משימה ציונית ממדרגה ראשונה.

דוד אמסלם: כך הביאו את ההורים שלנו, ואיך אמרתי באחד הדיונים?

דוד אמסלם: כנראה שאם אבא שלי זכרונו לברכה לא היה עולה ממרוקו, כנראה היו משאירים אותו שם עד היום.

דוד אמסלם: מספרים סיפורים.

דוד אמסלם: עלייה לא איכותית.

דוד אמסלם: עזבו.

דוד אמסלם: אנחנו שותפים להיסטוריה של המדינה הזאת, כל אחד בתחומו.

דוד אמסלם: קחו את זה כמצווה, תראו את זה כשליחות קודש.

דוד אמסלם: כך אני רואה את זה.

דוד אמסלם: בואו תתחברו לעניין.

דוד אמסלם: באמת.

דוד אמסלם: תתחברו רגשית, לא טכנית, ואתם תראו שנסיים את זה.

דוד אמסלם: תאמינו לי, בסוף אנחנו נבוא, נראה אותם, נקבל אותם, נחבק אותם, תאמינו, דמעות בעיניים יעמדו לנו.

דוד אמסלם: לפני חודשיים-שלושה, יהודה, אתה היית שם, ראיתי אותם.

דוד אמסלם: אני נחנקתי.

דוד אמסלם: אני רואה את החיילת באה ומחבקת את סבתא שלה.

דוד אמסלם: בכיתי.

דוד אמסלם: אני לא יכול לעמוד בזה.

דוד אמסלם: אני אומר לכם, כפי שאמר חבר הכנסת אלאלוף, אלה יכולים להיות המנהיגים מחר.

דוד אמסלם: יכול להיות שאנחנו משאירים שם את המנהיג הבא של מדינת ישראל או את הרמטכ"ל.

דוד אמסלם: אני ראיתי את הילדים הקטנים שם, אני משוכנע שאם אנחנו מביאים אותם משנה שעברה, הילד עוד עשר שנים, 15 שנים, יכול להיות כאן אחד הקצינים הבכירים בצה"ל.

דוד אמסלם: גם אין שום סיבה שלא.

דוד אמסלם: אבל בואו נביא אותם.

דוד אמסלם: ככל שהוא יותר קטן, הוא ישתלב יותר מהר.

דוד אמסלם: הוא הופך להיות ישראלי.

דוד אמסלם: בואו תראו את זה כך.

דוד אמסלם: אני רואה את זה במונחים האלה.

דוד אמסלם: אני רואה שם את הילד הקטן, חילקנו להם סוכריות בבית הכנסת, אני מסתכל קדימה איך הוא ייראה כאן בעוד 15-20 שנים.

דוד אמסלם: אני רואה אותו בעיני רוחי, אני רואה את הדמות שלו.

דוד אמסלם: לכן, בואו תתחברו, עמוס.

דוד אמסלם: בוא תתחבר אתה.

דוד אמסלם: תתחבר רגשית לאירוע.

דוד אמסלם: תאמינו לי, אם תגיד לי כל בעיה שיש, תאמין לי שאני לא אתן לאף אחד מנוחה.

דוד אמסלם: תגיד לי שיש לך בעיה, תתקשר אלי כל יום, שעות נוספות, לא שעות, לא מספיקים לך האנשים – אני אלך לשר שלך כל יום.

דוד אמסלם: אם יש בעיה בסוכנות, אני אלך ליושב ראש הסוכנות כל יום.

דוד אמסלם: רק אתמול העברנו חוק בנוגע אליכם.

דוד אמסלם: ישבתי כאן עד 1:00 בלילה רק בגללכם, הסוכנות.

דוד אמסלם: שאל את ג'וש.

דוד אמסלם: גם במשרד החוץ אני יודע לעשות חור בראש למי שצריך.

דוד אמסלם: אבל תגידו לי.

דוד אמסלם: לא שניפגש בפגישה הבאה ועוד פעם יאמרו שהמודד אמר שמנהל החשבונות לא אישר לו את החשבון ולכן לא שילמו לו ולכן הוא לא הוציא.

דוד אמסלם: זה לא מתאים לנו.

דוד אמסלם: בגיל שלנו ובתפקידים שלנו לא נותנים תשובות כאלה.

דוד אמסלם: גם אם זה נכון, לא מוציאים את זה מהפה.

דוד אמסלם: נשמע לא טוב.

דוד אמסלם: לכן, רבותי, אני חייב לסיים עכשיו.

דוד אמסלם: אני אלך כי יש לי דיון על שדה דב שאם לא נקדם אותו עכשיו, הוא ייסגר.

דוד אמסלם: אני מבקש מכם, מתחנן.

דוד אמסלם: אני אוהב אתכם, באמת, אם פגעתי בכם, אני מתנצל, אבל לפעמים הייתי חייב להגיד לכם איך אני מרגיש בלב.

דוד אמסלם: קחו, תתחברו לזה ובואו ניקח את זה כמשימה משותפת ובעזרת השם עד אוגוסט נגמור את כל הסיפור של כל ה-1,300 ואחרי כן נתעסק עם השאר.

דוד אמסלם: אני מודה לכם.

דוד אמסלם: מודה לכולכם.

דוד אמסלם: בהזדמנות הזאת אני גם רוצה לאחל לכולנו פסח כשר ושמח.

דוד אמסלם: אני חייב לצאת ואני מתנצל על כך.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: שאלה אחת לעמוס ארבל.

אברהם נגוסה: יש בעיה של מענה טלפוני במשרד הפנים.

אברהם נגוסה: אין מענה טלפוני.

אברהם נגוסה: יש סיבה לכך?

אברהם נגוסה: אני מדבר על מענה טלפוני בישראל.

אברהם נגוסה: משפחות לא מקבלות מענה בטלפון.

<עמוס ארבל: כמות הטלפונים שמתקשרים אלינו למטה היא בלתי סבירה ובלתי אפשרית לתת מענה, בטח לא בשלב הזה שאין לנו מענה לאנשים כי רק התחלנו לבדוק לפני כשלושה שבועות, כפי שאמרתי קודם.

<עמוס ארבל: בהתאם לכך אנחנו אפשרנו לשלוח פקסים ומיילים, גם במודעות שכתבנו ופיזרנו בלשכות ובאתר האינטרנט.

<עמוס ארבל: יש מענה טלפוני שהוא מענה אוטומטי.

<עמוס ארבל: הוא לא מענה אנושי והוא אומר שבמידה ויש לך בעיה כזו או אחרת, מה צריך לעשות וכך השיחה מסתיימת.

<עמוס ארבל: פשוט פינה טכנית שאם אנחנו נושיב אנשים שיענו לאנשים בטלפון, אלה שני אנשים שלא יעבדו אלא כל היום יענו רק לטלפון.

<עמוס ארבל: כוח האדם הוא מצומצם כפי שאתה יודע.

אברהם נגוסה: אפשר לקבוע לפחות פעם בשבוע, פעמיים בשבוע?

<עמוס ארבל: זה לא ייתן מענה.

אברהם נגוסה: שעות מסוימות.

<עמוס ארבל: זה לא ייתן מענה.

<עמוס ארבל: אנשים רוצים לדעת מה קורה, מה ההחלטה או מה קורה עם בני המשפחה שלהם, מדוע הם לא עלו, מדוע הם לא הגיעו, מה קורה אתם וכן הלאה.

<עמוס ארבל: אלה שאלות שדי חוזרות על עצמן ובטח בשלב הזה אין מה לתת תשובות לאנשים.

<עמוס ארבל: אנחנו רק בשלב ההתחלתי של הבדיקה.

<עמוס ארבל: זה לא שזה בזבוז זמן, אבל אנשים רוצים לדעת וזה בסדר שהם רוצים לדעת, אבל התשובה היא די לקונית לכולם והיא אומרת שאנחנו בודקים, אנחנו מטפלים ואין מענה פרטני לגבי בן אדם כזה או אחר.

אברהם נגוסה: בכל זאת האזרחים מודאגים כי הם לא מקבלים שירות שמגיע להם כאזרחים.

אברהם נגוסה: זה משרד ממשלתי.

<עמוס ארבל: יש את הלשכות שלנו בישראל ובן אדם יכול לגשת לשם ולשאול.

אברהם נגוסה: כולם מפנים אותם לירושלים.

אברהם נגוסה: הם אומרים שהם מטפלים בדברים אחרים ולא בתחום העלייה.

אברהם נגוסה: אף סניף לא מטפל בתחום העלייה והם מפנים את כולם לירושלים.

<עמוס ארבל: יכול להיות שעם הזמן אנחנו נפתח את השירות הטלפוני לשעה-שעתיים ביום ויהיה אפשר לתת לאנשים תשובות.

אברהם נגוסה: כן.

אברהם נגוסה: לדעתי לפרסם את השעות ובזמן הזה הם יוכלו להתקשר ולקבל במענה.

<עמוס ארבל: בסדר.

אברהם נגוסה: תודה.

<יצחק מולה: יושב ראש מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה.

<יצחק מולה: הארגון הוקם לפני ארבע שנים ופועל להעלאתם.

<יצחק מולה: שמעתי את הדברים שאתם אומרים.

<יצחק מולה: זה מדהים.

<יצחק מולה: צברנו ניסיון.

<יצחק מולה: אנחנו מגיעים לדיונים וזה מדהים איך התשובות חוזרות על עצמן.

<יצחק מולה: הן לא חוזרות על עצמן רק לגבי העלייה הזאת אלא אלה אותן תשובות שהשתמשו נגד העלייה שלי, מ-1984 עד 1991.

<יצחק מולה: זאת אותה שיטה.

<יצחק מולה: זאת אותה שיטה של לסכל בתירוצים מאוד מאוד מעליבים.

<יצחק מולה: אני גם הייתי ב-2011 במשלחת בגונדר.

<יצחק מולה: אני יודע איך הדברים עובדים, איך הדברים נראים, איך המשרדים נראים, איך קראו לאנשים ואיך זימנו אותם.

<יצחק מולה: הניצוץ היחיד במשלחת שאתם שלחתם, גם של משרד הפנים וגם של הסוכנות, יש שם בן אדם של הסוכנות שהוא איכשהו ניצוץ.

<יצחק מולה: האנשים שאתה שלחת, באמת אחד, טדי, אני בשוק שיש בן אדם כזה.

<יצחק מולה: הוא בן אדם שתכנתו אותו לסכל את העלייה.

<יצחק מולה: אולי ייפו כאן את הדברים אבל הוא שם כדי לסכל את העלייה.

<יצחק מולה: זה מחריד אותי.

<יצחק מולה: אני חזרתי לפני שלושה ימים מאתיופיה.

<יצחק מולה: איך אפשר לתרץ כל פעם כשיש כאן משפחות, כשיש פה אנשים שהקרובים שלהם מתים?

<יצחק מולה: גם משרד החוץ, זה חסר תקדים כל מה שקורה שם.

<יצחק מולה: זה חסר תקדים כל מה שקורה במשרד החוץ.

<יצחק מולה: אני אגיד לך אדוני היושב ראש מה לפי דעתי קורה שם.

<יצחק מולה: אני אשאל שאלה.

<יצחק מולה: מתי יש תחלופה של השגרירה והצוות?

<גלית אפרים: אלה מינויים של המשרד.

<גלית אפרים: זה לא משהו שמתוכנן כרגע.

אברהם נגוסה: זה לא קשור.

<יצחק מולה: זה כן כי ביולי יש תחלופה.

אברהם נגוסה: בוא תתמקד.

אברהם נגוסה: זה לא קשור לנושא.

אברהם נגוסה: זה לא ענייננו.

אברהם נגוסה: תתמקד כי הזמן רץ.

<יצחק מולה: הביקורת המרכזית היא באמת על משרד הפנים.

<יצחק מולה: זה מדהים איך שאנשים פשוט לא עושים כלום.

<יצחק מולה: יותר מזה, לא עושים זה עוד בסדר במצב הקיים אלא שהם פשוט פועלים לסכל את העלייה.

<יצחק מולה: לא יכול להיות שטדי נמצא שם עוד שבוע, לא יכול להיות שהוא בכלל נציג של הממשלה, לא יכול להיות שהוא נציג של משרד ממשלתי.

<עמוס ארבל: למה לא יכול להיות?

<עמוס ארבל: אתה אחראי ואתה קובע מי יהיה הנציג ומי לא יהיה הנציג?

<יצחק מולה: לא.

<יצחק מולה: אני אגיד לך מה.

<יצחק מולה: יש כאן משפחות שסובלות ולא יכול להיות שאתם שולחים בן אדם שממרר להן את החיים.

<יצחק מולה: אתה בטח היית שם ואתה יודע.

<עמוס ארבל: אני הייתי שם.

<עמוס ארבל: אני לא אכנס אתך כרגע לעימות.

<עמוס ארבל: הוא עובד מדינה.

<עמוס ארבל: הוא עושה את תפקידו על פי ההנחיות כפי שאני אומר לו על פי החלטת הממשלה והוא לא ממציא שם שום דבר מיוזמתו האישית.

<עמוס ארבל: הוא לא מסכל עלייה ולא תפקידו להכניס מקלות היכן שלא צריך.

<עמוס ארבל: הוא עושה בדיוק על פי מה שמתחייב בתפקידו, על פי החלטת הממשלה ובזה נגמר העניין.

<עמוס ארבל: אם יש משהו פרטני שאתה יודע ואני לא יודע, אני מוכן לשמוע וכשיחזור לישראל לטפל בו ברמה הפרטנית על מקרה כזה או מקרה אחר.

<עמוס ארבל: מעבר לזה, הוא עושה את עבודתו נאמנה ואני מכיר את טדי קצת יותר טוב ממך.

אברהם נגוסה: מולה, תסכם כי יש עוד דוברים.

<יצחק מולה: חלק מהדברים הם הכשלים והמחדלים כאשר מאז החלטת הממשלה הראשונה עברו כבר שנתיים.

<יצחק מולה: מאז ההחלטה החדשה עברו כבר שמונה חודשים.

<יצחק מולה: במבחן התוצאה יש כאן כשל ומחדל כשלא הבאתם ולו בן אדם אחד תחת שתי ההחלטות האלה.

<יצחק מולה: יש כאן כישלון נחרץ.

אברהם נגוסה: כשל מערכתי.

<יצחק מולה: כשל מערכתי כשזה נופל בהדרגה.

<יצחק מולה: איך בכלל אפשר לתרץ?

<יצחק מולה: הרי לא הבאתם ולו בן אדם אחד.

<יצחק מולה: צריך לפנות למבקר המדינה וזה מה שנעשה כי אז אפשר באמת לבקר אותם ולראות את הכשלים ואיך אפשר לייעל דברים.

אברהם נגוסה: הכול נעשה.

אברהם נגוסה: כמו ששמעת קודם מדודי אמסלם.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע את מלסה.

<אלהיין מלסה: תודה רבה אדוני.

<אלהיין מלסה: מה שהולך בישראל, כל אחד יודע מה עברנו באתיופיה במשך שמונה שנים ועכשיו יותר מ-15 שנים.

<אלהיין מלסה: כל דבר מתייקר שם.

<אלהיין מלסה: חיים שם במטרים ספורים.

<אלהיין מלסה: עד עכשיו יותר משמונה חודשים, אמרו שקיבלו אישור, הממשלה אישרה אבל עדיין שום דבר לא זז.

<אלהיין מלסה: השאלה שלי למשרד הפנים.

<אלהיין מלסה: קודם כל, למה צריך תעודת זהות של אתיופיה?

<אלהיין מלסה: למה צריך להביא?

<אלהיין מלסה: אם אתה רוצה לקבל את תעודת הזהות, אתה צריך לשלם אלפיים שקלים.

<אלהיין מלסה: אני רוצה תשובה.

אברהם נגוסה: זאת לא בדיוק תעודת זהות.

אברהם נגוסה: אישור של תושבות קבע בגונדר.

<אלהיין מלסה: כן.

<אלהיין מלסה: שחיים שם.

אברהם נגוסה: של העירייה.

<אלהיין מלסה: כן.

<אלהיין מלסה: אמרו שלא משנה האם הוא יהודי או אימא שלו או אבא שלו.

<אלהיין מלסה: מי שיש לו שם אנשים וחלק מהמשפחה שלו כאן, לא מתעקשים עליו.

<אלהיין מלסה: אין לך שם משפחה – בוא.

<אלהיין מלסה: כך צריך להיות?

<אלהיין מלסה: לא.

<אלהיין מלסה: נותנים כל מיני סיבות.

<אלהיין מלסה: אומרים שלך יש שם משפחה, תהיה שם.

<אלהיין מלסה: אם אין לו משפחה, הוא יכול לבוא.

<אלהיין מלסה: גם זה לא התקיים עד עכשיו וכלום לא קורה.

<אלהיין מלסה: לא ראינו את 1,300 האנשים.

<אלהיין מלסה: איפה הם?

<אלהיין מלסה: שום דבר לא זז.

אברהם נגוסה: המסר ברור.

<אלהיין מלסה: אני רוצה לדעת מי קבע שצריך להביא תעודת זהות ולאן הולך הכסף.

<אלהיין מלסה: את זה אני רוצה לשמוע.

<יהלן: תודה רבה.

<יהלן: אני לא יכול לדבר בעברית אלא באמהרית.

אברהם נגוסה: תנסה בעברית.

אברהם נגוסה: זה יותר טוב כי הם ישמעו אותך.

<יהלן: אנחנו יודעים מה עברנו באתיופיה.

<יהלן: גם אתם הלכתם לשם וראיתם.

<יהלן: שני ילדים שלי, בגיל 9 ו-11, נשארו שם לבד בלי ההורים.

<יהלן: עד עכשיו כבר שש שנים.

אברהם נגוסה: בני כמה הם עכשיו?

<יהלן: הגדול בן 24 והבת בת 23.

<יהלן: עדיין לא קיבלו אישור.

אברהם נגוסה: רק הם נשארו?

<יהלן: רק הם נשארו.

<יהלן: אני מבקש כל הזמן ואומר שהגיע הזמן שלהם, הגיע הגיל שלהם ואומרים לי שאלה לא הילדים שלי.

<יהלן: לפני כן לא אמרו לי אבל עכשיו אומרים לי שאלה לא הילדים שלי.

<יהלן: נתתי דם לבדיקה ועשיתי הכול וקיבלתי אישור שאכן זה נכון, אלה הילדים שלי.

<יהלן: הם אומרים שהיום יבואו, מחר יבואו וכבר שנתיים.

אברהם נגוסה: מאז הוכחת על ידי בדיקת דם שאלה הילדים שלך שנתיים אתה מחכה.

<יהלן: כן.

אברהם נגוסה: כמה שנים עברו מאז נפרדת מהם?

<יהלן: 16 שנים.

<יהלן: אני רוצה לשמוע תשובה נכונה ממשרד הפנים.

<יהלן: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: דנקיטו זוודה.

<דנקיטו זוודה: אני רוצה לשאול את משרד הפנים.

<דנקיטו זוודה: יש לי אחות שממתינה 19 שנים בגונדר.

<דנקיטו זוודה: היא בסכנה.

<דנקיטו זוודה: היא חולה.

<דנקיטו זוודה: יש לה במשפחה שבע נפשות.

<דנקיטו זוודה: הגשתי הרבה פעמים בקשה, שלחתי למשרד הפנים כמה פעמים, רציתי לשאול מה קורה.

<דנקיטו זוודה: הלכתי ביום שלישי שעבר לקבל.

<דנקיטו זוודה: אף אחד לא נותן שירות.

<דנקיטו זוודה: שאלתי.

<דנקיטו זוודה: נתנו לי שלושה מספרים.

<דנקיטו זוודה: רציתי לדעת מי מופיע.

<דנקיטו זוודה: יכול להיות שהיא מופיעה ברשימות או לא.

<דנקיטו זוודה: אני לא יודעת מה צריך לעשות.

<דנקיטו זוודה: זאת חובתכם.

<דנקיטו זוודה: תנו לנו בבקשה את השירות.

<דנקיטו זוודה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: גלגאי טפרה.

<גלגאי טפרה: תודה רבה.

<גלגאי טפרה: אני גר במבשרת.

<גלגאי טפרה: תודה רבה ליושב ראש הוועדה.

<גלגאי טפרה: דיברתם אבל מה שהכי קשה לי זה לשמוע מאתיופיה.

<גלגאי טפרה: באתיופיה סיפר חבר שביקשו ממנו תעודה ואמרו לו שהם לא ישראלים אלא נוצרים.

<גלגאי טפרה: באתיופיה לא הייתה להם תעודה.

<גלגאי טפרה: ביקשתם טלפונים אבל עד עכשיו אין להם טלפון.

<גלגאי טפרה: למה אתם מבקשים טלפון?

<גלגאי טפרה: דבר שני.

<גלגאי טפרה: מה קשור לפוליטיקה אתיופיה לעובדים של משרד שלך?

<גלגאי טפרה: העובדים של משרד הפנים.

<גלגאי טפרה: היום אני דיברתי והם שולחים להם ואומרים להם שבגלל שאני דיברתי בקשר לזה וזה, הם לא הולכים.

<גלגאי טפרה: קרוב משפחה שלי, החזירו אותו.

<גלגאי טפרה: קראו לו לראיון והחזירו אותו.

<גלגאי טפרה: מה זה קשור?

אברהם נגוסה: בגלל שאתה דיברת בכנסת?

<גלגאי טפרה: אני דיברתי בכנסת.

<גלגאי טפרה: אמרו לו שאם אתה חבר שלך, הולך עם אברהם.

<גלגאי טפרה: מה קשור לפוליטיקה?

<גלגאי טפרה: תעלה אותם לפי החלטית הממשלה.

<גלגאי טפרה: להגיש מכתב למשרד הפנים לבד או תגיד לנו כתובת שקובעת ולא הממשלה.

אברהם נגוסה: אם כך, כל מי שהגיע היום לוועדה, הקרובים שלו לא יגיעו.

<גלגאי טפרה: באמת אין לי תקווה.

<גלגאי טפרה: אני אומר באמת.

<גלגאי טפרה: אין לי תקווה.

<גלגאי טפרה: הקרובים שלי בוכים באתיופיה.

אברהם נגוסה: אתמול החזירו אותם?

<גלגאי טפרה: לפני שבוע.

<גלגאי טפרה: התקשרתי לשם.

<גלגאי טפרה: החזירו אותו.

<גלגאי טפרה: מה עשיתי?

<גלגאי טפרה: ימין ושמאל, מה זה קשור לאתיופיה?

<גלגאי טפרה: אנחנו ביקשנו שתעלו אותם.

<גלגאי טפרה: אבא ואימא סובלים עשרים שנים בארץ, הילדים נשארו שם, לא רק האחים שלי אלא כולם.

אברהם נגוסה: תודה.

<אנצ'י: (דבריה מתורגמים מאמהרית לעברית על ידי היושב ראש).

<אנצ'י: אחי באתיופיה, באדיס אבבה, קיבל כבר אישור ועבר את כל ההכנות לעלייה.

<אנצ'י: הוא היה צריך לטוס לארץ ביום רביעי הקודם וביום שני הזמינו אותו ואמרו לו שהוא לא עולה.

<אנצ'י: עכשיו הוא תקוע באדיס אבבה.

אברהם נגוסה: אם יש לו אישור, הסוכנות, אתם צריכים להעלות אותו.

<יהודה שרף: אני שומע את זה עכשיו פעם ראשונה.

אברהם נגוסה: דמלש בלאי, בבקשה, בקיצור.

<דמלש בלאי: תודה רבה על ההזדמנות שניתנה לי לדבר כאן.

<דמלש בלאי: זה מרגש אותי.

<דמלש בלאי: אני רוצה לדבר באופן כללי.

<דמלש בלאי: אני עליתי ארצה ב-2006.

<דמלש בלאי: מה שמרגש, לפני עשר שנים עת פניתי באתיופיה, אני מבין מה קורה שם.

<דמלש בלאי: יכול להיות שמי שלא היה שם, לא מבין.

<דמלש בלאי: אני מדבר באופן כללי.

<דמלש בלאי: היו שם אנשים סובלים.

<דמלש בלאי: הדבר הזה עד עכשיו לא נפתר.

<דמלש בלאי: עכשיו אנחנו רואים את קרן השמש אבל מביאים לנו מגוון תירוצים על מנת לסכל על העלייה.

<דמלש בלאי: אני מבקש, תפנימו את הקשיים שלנו, את הבעיות שלנו, האנשים שם אין להם מה לאכול, מה לתת ומה להלביש את הילדים שלהם.

<דמלש בלאי: אני שומע כל מיני דברים כאן.

<דמלש בלאי: אנחנו מבקשים להביא אותם ולשלב את המשפחות שלנו, את האחיות שלנו ואת האחים שלנו.

<דמלש בלאי: באופן ספציפי אני מדבר על האחיות שלי.

<דמלש בלאי: כשאני הייתי באדיס, לא ראיתי אותן שנים.

<דמלש בלאי: כל פעם אנחנו מתחילים לראות דבר טוב אבל הוא לא מתקיים.

<דמלש בלאי: אנחנו מבקשים, כמו שהממשלה החליטה, שההחלטה תתקיים כלשונה.

<דמלש בלאי: המשפחות שלנו שם סובלות.

<דמלש בלאי: כל מי שיש לו אחריות, בבקשה להביא אותם כדי שישתלבו במשפחות שלהם.

<דמלש בלאי: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אדלה טגניה.

<אדלה טגנה: (דבריו מתורגמים מאמהרית לעברית על ידי היושב ראש).

<אדלה טגנה: אנחנו נמצאים כאן כנציגים של אלה שההורים שלהם שם, הבנים והבנות שלהם שם, האחים והאחיות שלהם שם.

<אדלה טגנה: אנחנו מחכים ליישום החלטת הממשלה.

<אדלה טגנה: כאשר שמענו שיש החלטה, שמחנו אבל מאז ההחלטה אנחנו לא רואים את המשפחות שלנו כאן.

<אדלה טגנה: אין להם בית לגור, אין להן אפילו מקום להיקבר.

<אדלה טגנה: בית הקברות מלא.

<אדלה טגנה: לכן אנחנו מבקשים שתבצעו את החלטת הממשלה ותביאו את המשפחות שלנו.

<אדלה טגנה: יש שם אישה שקיבלה אישור ועברה את כל החיסונים והבדיקות, אבל היא תקועה שם, בגונדר.

<אדלה טגנה: השם שלה חנה.

<אדלה טגנה: למה לא נותנים לנו לפחות שעתיים ביום להתקשר ושתתנו לנו הסבר לשאלות שעולות גם משם וגם מכאן?

<אדלה טגנה: אני מבקש שיהיה מענה טלפוני לפחות שעתיים ביום.

אברהם נגוסה: הנושא הזה של המענה הטלפוני שוב חוזר.

<קריאה: (דבריו מתורגמים מאמהרית לעברית על ידי היושב ראש).

<קריאה: עלו שאלות שאני לא רוצה לחזור עליהן אבל יש לי שאלה עקרונית שעד עכשיו אני לא מבין אותה.

<קריאה: אנחנו עלינו לכאן אחרי שבדקו אותנו שאכן אנחנו שייכים לעם הזה, למדינה הזאת.

<קריאה: משאירים חלק מהמשפחה שלנו ולא נפגשים עשרים שנים ולא מצליחים להיפגש ובסוף הם מתים או אנחנו מתים כאן ולא נפגשים.

<קריאה: למה הגזרה הזאת חלה רק על יהודי אתיופיה?

<קריאה: אנחנו יודעים שבמדינות אחרות, רק שיסכימו לעלות, שרק יסכימו לבוא.

<קריאה: מביאים אותם לכאן ללא דיונים, ללא הפגנות, ללא בג"צים.

<קריאה: למה רק ליהודי אתיופיה זה קורה?

<קריאה: הדבר השני.

<קריאה: אחרי כל המאמץ שאנחנו עשינו אותו, בסוף הממשלה מחליטה אבל האנשים למטה, הפקידים שצריכים לבצע את החלטות הממשלה, הם נותנים לנו לסבול והם לא מבצעים את ההחלטות.

<קריאה: לפחות לאלה שלאחר החלטת הממשלה שלא מבצעים אותה, החוק לא יכול לשאול אותם?

<קריאה: אין חוק שיכול להביא אותם לפעול בצורה תקינה ליישם את החלטות הממשלה?

אברהם נגוסה: זאת השאלה שלו.

אברהם נגוסה: עמוס, בבקשה תתייחס לשאלות שעלו.

אברהם נגוסה: נשמע גם את הסוכנות וגם את משרד החוץ, אם יש להם מה לומר לגבי הדברים שנאמרו.

<טמצ'ו: אני רוצה להגיד כמה דברים.

<טמצ'ו: זה חשוב.

אברהם נגוסה: בסדר.

אברהם נגוסה: הדובר האחרון.

<טמצ'ו: שלום לכולם.

<טמצ'ו: כבוד יושב ראש הוועדה דוקטור אברהם נגוסה.

<טמצ'ו: אני מאוד מודה לך שאתה מייצג אותנו בכל הבעיות שיש לנו.

<טמצ'ו: יש לי שאלה.

<טמצ'ו: החלטת הממשלה להביא את כל יהודי אתיופיה, לא משנה אם מצד אבא או מצד אימא.

<טמצ'ו: אנחנו קיבלנו טלפון.

<טמצ'ו: יש לנו שם משפחות וקיבלנו טלפון מעובדת שהתקשרה ואמרה שחלק מהמשפחות יוזמנו לראיון אבל את חלקן לא.

<טמצ'ו: שאלתי אותה למה.

<טמצ'ו: לזה אימא שלו שם והאחים שלו שם, ויכול להיות שהוא יתחיל למשוך את המשפחות שלו כבר בעתיד כך שהסיכוי שלו יותר נמוך.

<טמצ'ו: אם אתה זוכר, בחנוכה ישבנו ודיברת אתנו ים שעות והסברת לנו את הכול.

<טמצ'ו: אמרת שלא משנה מה, אם אבא שלו כאן, מעל גיל 18, יכול לעלות לישראל ואין לו שום בעיה.

אברהם נגוסה: אם הוא יהודי מצד אביו.

<טמצ'ו: כן, אם אבא שלו יהודי.

<טמצ'ו: הוא גר בגונדר כבר 23 שנים, הוא בן 23.

<טמצ'ו: הוא נמצא שם מאז הוא נולד.

<טמצ'ו: הוא שם ואבא שלו כאן ואחותו כאן.

<טמצ'ו: יש לו אחות יחידה שהיא כאן.

<טמצ'ו: הם שלושה אבל שניים גרים עם אימא שלהם בכפר.

<טמצ'ו: דיברה אתנו ושאלה מה קורה עם האחים שלו.

<טמצ'ו: גם הם מעל גיל 18.

<טמצ'ו: היא אמרה, לא, הסיכוי שלו יותר נמוך.

<טמצ'ו: אבל הסיכויים של אחרים שאין להם שם משפחה, בודדים יכולים לעלות.

אברהם נגוסה: אתה אומר שבגלל שיש לו אחים.

<טמצ'ו: כן.

<טמצ'ו: זה מה שהיא אמרה לי במשרד הפנים העובדת שהתקשרה.

<טמצ'ו: היא אמרה לנו כך בפנים.

<טמצ'ו: כך היא דיברה אתנו.

<טמצ'ו: אני רוצה לדעת אם יש משהו שאנחנו לא יודעים בהחלטת הממשלה, משהו שונה, אנחנו רוצים להבין.

<טמצ'ו: אנחנו רוצים לדעת אם יש החלטה אחרת.

<טמצ'ו: אם כבר החלטתם, הממשלה החליטה שאפשר להביא את כל יהודי אתיופיה, שהם יהודים ולא משנה מצד אבא או מצד אימא והם מעל גיל 18 והם זכאים לעלות, אני רוצה לדעת אם זה נכון או לא.

<טמצ'ו: אם אמרתם שאתם מעלים אותם, מעלים את כולם.

<טמצ'ו: אבל אנחנו מקבלים טלפון ממשרד הפנים ואומרים לנו שחלק יכולים לבוא וחלק לא יכולים לבוא.

<טמצ'ו: מה הסיבה לכך?

<טמצ'ו: יש החלטה אחרת במשרד הפנים?

<טמצ'ו: אני רוצה לדעת על כך.

<טמצ'ו: תודה שאתה עושה לנו דוקטור אברהם נגוסה ושאתה מייצג אותנו ועושה הכול יום ולילה אבל לבד אתה לא יכול לעשות הכול.

אברהם נגוסה: המפתח לא בידי.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: הם יענו על כך.

<עמוס ארבל: אדוני היושב ראש, ראשית, אי אפשר כמובן להתייחס כאן למקרים פרטניים שעלו כאן.

<עמוס ארבל: מן הסתם אין לי את הפרטים ואין לי את המקרים.

<עמוס ארבל: אפשר להתייחס רק ברמה כללית לסוגיות שעלו כאן על לידי מספר אנשים.

<עמוס ארבל: אנחנו לא קובעי מדיניות.

<עמוס ארבל: אנחנו מבצעים של מדיניות.

<עמוס ארבל: עובדי רשות האוכלוסין, עובדי משרד הפנים, מיישמים ומבצעים את החלטות הממשלה ואת החקיקה בכנסת ואנחנו עושים את עבודתנו נאמנה עד כמה שניתן.

<עמוס ארבל: תמיד יהיו תקלות ותמיד יהיו בעיות.

<עמוס ארבל: אנחנו מנסים לצמצם את זה עד כמה שאפשר ללא הבדל דת, גזע, מין, לאום וכל מה שאתם רוצים.

<עמוס ארבל: זה נכון לישראל וזה נכון לגבי כל הפעילות שלנו בחוץ לארץ דרך הקונסוליות הישראליות שם.

<עמוס ארבל: כדי לא להתבלבל וגם אם זה לא נחמד עכשיו להגיד את זה, אנחנו לא מדברים על קבוצה שהיא זכאית על פי חוק השבות.

<עמוס ארבל: אם הייתה זכאות על פי חוק השבות, לא היה כאן דיון.

<עמוס ארבל: לא היינו יושבים כאן היום.

<עמוס ארבל: אפשר לדבר על זה מאה פעמים, אפשר לדבר על זה 7,000 פעמים, אין קבוצה בעולם שהיא זכאית על פי חוק השבות לבוא למדינת ישראל כעולים חדשים והיא לא מטופלת.

<עמוס ארבל: גם באתיופיה.

<עמוס ארבל: פה פספסו אחד, שם פספסו אחד, אבל בגדול גם באתיופיה כל אדם שתוכח זכאותו על פי חוק השבות עולה לישראל כעולה חדש ולא צריך אותי, לא את אברהם ולא אף אחד אחר כדי שיעשה לו טובה, לא צריך דיונים ולא צריך החלטות ממשלה.

<עמוס ארבל: הוא עולה לכאן על פי חוק השבות והוא מקבל את זכויות העולה שלו על פי חוק השבות, הוא והמשפחה שלו עד דור שלישי, על פי אותה חקיקה.

<עמוס ארבל: כאן מדובר בהחלטת ממשלה שהיא ייחודית, שהיא משלימה החלטות ממשלה קודמות.

<עמוס ארבל: אני לא מספיק בהיסטוריה אבל לפחות כעשרים שנים יש החלטות ממשלה שקשורות לעולי אתיופיה, לבני העדה האתיופית באתיופיה.

<עמוס ארבל: מי שמכיר ומי שיודע, החלטת הממשלה ב-2010, הבאנו לכאן בסביבות 7,000 אנשים מאתיופיה.

<עמוס ארבל: העבודה שם התבצעה על פי החלטת הממשלה.

<עמוס ארבל: אנשים נתנו את הנשמה שלהם, ישבו שם עד 12 בלילה, גם אני ביקרתי שם, וישבו כאן בישראל והיה כאן קצב מטורף כדי לבצע את החלטת הממשלה עד אחרון האנשים שהיה זכאי על פי אותה החלטת ממשלה.

<עמוס ארבל: זרע ישראל מצד אימותיהם.

<עמוס ארבל: סיימנו את כל הפוטנציאל שהיה על פי אותה החלטת ממשלה.

<עמוס ארבל: יש החלטת ממשלה חדשה עכשיו שהיא מאוגוסט האחרון והיא לא התבצעה או הייתה התמהמהות בביצוע שלה מכל מיני סיבות שחלקן קשורות בנו וחלקן קשורות באתיופיה.

<עמוס ארבל: התחלנו לממש אותה בחודש האחרון דרך הראיונות באתיופיה.

<עמוס ארבל: אנחנו נבצע את החלטת הממשלה כלשונה.

<עמוס ארבל: אנחנו פקידים בשירות הציבורי.

<עמוס ארבל: טדי, משה, יהודה, זה לא חשוב בכלל.

<עמוס ארבל: זה התפקיד שלנו, לבצע את החלטת הממשלה.

<עמוס ארבל: היכן שנעשה טעויות – נתקן.

<עמוס ארבל: אנחנו לא צריכים לא בג"ץ ולא כנסת כדי להכיר בטעויות ולתקן אותן.

<עמוס ארבל: אנחנו מבצעים את החלטת הממשלה ללא קשר למפלגה, ללא קשר לימין או לשמאל, איזה דובר אתה ואיזה חבר כנסת אתה.

<עמוס ארבל: זה מאוד לא מעניין.

<עמוס ארבל: זה מאוד לא רלוונטי וכך אנחנו פועלים.

<עמוס ארבל: אני אומר לכם שגם שלושת העובדים שנמצאים באתיופיה, הם היו שותפים להחלטת ממשלה קודמת ב-2010 והם עשו את עבודתם נאמנה עד אחרון האנשים שטיפלנו בהם.

<עמוס ארבל: גם החלטת הממשלה הזאת תבוצע עד אחרון האנשים.

<עמוס ארבל: יהיו חלק שלא יעלו כי הם לא זכאים.

<עמוס ארבל: מי שיהיה זכאי, נעשה את הכול כדי שזה יקרה ויקרה מהר.

<עמוס ארבל: לגבי המסמכים שאנחנו דורשים שם.

<עמוס ארבל: אין שינוי בין החלטות הממשלה הקודמות לבין החלטת הממשלה הזו מבחינת המסמכים.

<עמוס ארבל: צריך מסמכים בסיסיים כדי להוכיח את הזכאות או להוכיח את הזהות של הבן אדם.

<עמוס ארבל: בן אדם שאומר שאלה הילדים שלו, צריך להראות תעודות לידה.

<עמוס ארבל: יש כבר תעודות לידה באתיופיה בשנים האחרונות.

<עמוס ארבל: זה לא מה שהיה לפני ארבעים וחמישים שנים.

<עמוס ארבל: אותו כנ"ל לגבי תעודת נישואין ואותו כנ"ל עד כמה שיש אותה תעודה קטנה שמביאים מהמתחם בגונדר כדי שיראה את התושבות שלו, ממתי הוא נמצא שם.

אברהם נגוסה: הבעיה היא שלא נותנים להם.

אברהם נגוסה: אם היו נותנים להם, אין ויכוח.

אברהם נגוסה: אבל הם לא נותנים להם.

<עמוס ארבל: מי זה לא נותנים?

אברהם נגוסה: העירייה.

אברהם נגוסה: השכונה, האזור.

אברהם נגוסה: הם לא נותנים להם מכיוון שהם באו מהכפרים.

אברהם נגוסה: לכן הם לא נותנים להם.

אברהם נגוסה: כמו שאמרו כאן, יש בעיה.

אברהם נגוסה: אני לא רוצה להיכנס לזה.

<עמוס ארבל: אני שומע את זה עכשיו פעם ראשונה.

אברהם נגוסה: הם חשופים לזה.

אברהם נגוסה: אם היו נותנים להם, אין לנו התנגדות.

אברהם נגוסה: אבל הם לא נותנים להם.

אברהם נגוסה: בעבר השימוש היה התעודה של הקהילה, שהם שייכים לקהילה או מכתב מהקהילה.

אברהם נגוסה: הקהילה שם מוכרת ברמה פדרלית.

אברהם נגוסה: ממשלת אתיופיה מכירה בה ברמה פדרלית, מכירה בארגון של הקהילה כקהילה יהודית.

אברהם נגוסה: לכן איך אתם לא רוצים להכיר בבית הכנסת שלהם?

אברהם נגוסה: לא מזמינים אותם בתוך בית הכנסת כדי לא להכיר בבית הכנסת.

<עמוס ארבל: אנחנו לא עוסקים להכיר בבית כנסת או לא.

אברהם נגוסה: תסביר לי את הלוגיסטיקה.

אברהם נגוסה: תסביר לי את הסיבה למה הם צריכים להתקשר למשפחה שלהם כאן ולמה לא מזמינים אותם שם בבית הכנסת ומקריאים את השמות שלהם כפי שנעשה בעבר.

<עמוס ארבל: הטלפונים ימשיכו להיעשות גם כאן בישראל וגם שם כדי לעשות בירורים.

אברהם נגוסה: זה כן.

<עמוס ארבל: אני לא ארחיב כאן כרגע ואפרט את העבודה המקצועית של השליחים שלנו שם.

<עמוס ארבל: העובדים האלה היו גם בהחלטת הממשלה הקודמת והם מבצעים את עבודתם נאמנה, במקצועיות, ביסודיות והם לא באו להכשיל את העלייה מאתיופיה.

אברהם נגוסה: מילה אחת שכחת.

אברהם נגוסה: שקיפות.

<עמוס ארבל: גם שקיפות.

אברהם נגוסה: אין שקיפות.

<עמוס ארבל: גם שקיפות.

<עמוס ארבל: שקיפות, אפשר לקבל נתונים ממני.

<עמוס ארבל: לא צריך לשבת על העובד שם באתיופיה.

אברהם נגוסה: אתה כאן.

<עמוס ארבל: אני כאן ולכן אני אתן את כל מה שהוועדה צריכה.

<עמוס ארבל: העובד באתיופיה לא אמור לספק לשלושה חברי כנסת שנוחתים עליו ולענות על כל מיני שאלות.

אברהם נגוסה: תזמינו את המועמדים בבית הכנסת ואחר כך תעשו בירורים כפי שאתם רוצים.

<עמוס ארבל: עושים גם מתוך בית הכנסת.

<עמוס ארבל: לגבי התיעוד, אני שומע על כך פעם ראשונה.

<עמוס ארבל: אני אעשה בירור מול השליחים שם על מנת להשתמש בתיעוד הקיים.

<עמוס ארבל: אם התעודה של התושבות כפי שהיא נקראת שם, של הקהילה שניתנת, היא תעודה מספיק חזקה, אין צורך להביא תעודה נוספת ולא צריך לבקש דבר חדש שלא היה קודם.

<עמוס ארבל: יש לנו מספיק תעודות אחרות וקשרי המשפחה וכל התחקיר וכל הדברים שמסביב, כדי לספק את המידע מי הם בני המשפחה.

<עמוס ארבל: לגבי כאלה שקיבלו אישור זכאות.

<עמוס ארבל: אני לא יודע על אחד אפילו שקיבל אישור ונמצא באתיופיה.

<עמוס ארבל: זאת שאלה שאולי הסוכנות תוכל לענות עליה יותר טוב.

<עמוס ארבל: לגבי המענה הטלפוני שהגברת כאן העלתה.

<עמוס ארבל: אמרתי את זה עוד קודם בהתייחסות שלך שאנחנו נשקול אפשרות של שעתיים ביום, שלוש שעות ביום, מענה טלפוני כדי שאנשים יוכלו לדבר עם העובדים שלנו ויוכלו לקבל תשובות לשאלות שיעלו.

<עמוס ארבל: אני מבין את התחושות שלכם, אני מבין את ההרגשה הלא טובה והלא נעימה, כל אחד שיחפש את המילה כדי לקרוא לה.

<עמוס ארבל: אין שום דבר, בטח לבני העדה, לעשות משהו שהוא נגד החלטת הממשלה.

<עמוס ארבל: אנחנו לא רלוונטיים בכלל.

<עמוס ארבל: אנחנו פקידים.

<עמוס ארבל: אנחנו עובדי מדינה שאמורים לממש וליישם את החלטת הממשלה בדיוק כלשונה.

<עמוס ארבל: יכולים להיות חמישה אחוזים טעות ימינה, חמישה אחוזים שמאלה, בסדר, זה כמו בכל מקום שבני אדם עובדים אבל בגדול החלטת הממשלה הזו תבוצע והיא תבוצע כלשונה עד אחרון האנשים שיהיה זכאי על פי החלטת הממשלה להגיע למדינת ישראל.

<עמוס ארבל: אני עומד מאחורי זה.

<עמוס ארבל: הייתי בהחלטת הממשלה ב-2010, בסביבות 7,000 אנשים הגיעו לכאן מאתיופיה על פי אותה החלטת ממשלה וכך תתבצע גם ההחלטה הזו.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לסיים את הדיון בשעה 10:00.

אברהם נגוסה: אני לא יכול לאפשר לאחרים לדבר.

אברהם נגוסה: הוא אמר שהוא לא יכנס לפרטים, למקרים של אנשים פרטיים.

אברהם נגוסה: בסדר.

אברהם נגוסה: נעביר אליו את השמות של אלה שתקועים והוא יבדוק אותם.

אברהם נגוסה: יהודה, אתה רוצה להתייחס?

<יהודה שרף: לא.

<קריאה: אם עמוס יתקשר לעובדים במשרד הפנים, כי משלמים שם אלפיים שקלים עבור הכרטיס הזה.

אברהם נגוסה: כן, בעניין התעודה.

אברהם נגוסה: עדיף שתעשה את זה מהר.

אברהם נגוסה: הוא יעשה את זה.

אברהם נגוסה: בסדר.

אברהם נגוסה: אם ליהודה אין התייחסות, מה עם נציגת משרד החוץ?

אברהם נגוסה: יש לך מה להגיד?

<גלית אפרים: אני חושבת שהתמונה שהוצגה כאן היא תמונה שגויה.

<גלית אפרים: משרד החוץ מאוד מחויב.

<גלית אפרים: תהליך בינוי לוקח זמן.

<גלית אפרים: אנחנו עושים כל מה שאפשר כדי לזרז אותו.

<גלית אפרים: גם השגרירה מאוד מחויבת לתהליך וגם קצין המינהלה שם שנרתם לזה במלוא הכוח.

<גלית אפרים: אני מאוד מקווה שעד אחרי פסח ייגמר תהליך הבנייה.

<גלית אפרים: בינתיים העמדנו דירה אחת, פינינו אותה לטובת הצרכים.

אברהם נגוסה: אבל הם לא מקבלים את הדירה.

<גלית אפרים: הדירה עומדת לרשותם.

<יהודה שרף: אתה באמת חושב שצריך את כל הפורום הזה?

אברהם נגוסה: לא.

אברהם נגוסה: אני מדבר מבחינה עובדתית.

<גלית אפרים: יש אילוצים נוספים.

אברהם נגוסה: עובדה שאתה לא קיבלת את הדירה כי אמרת שלא מתאים לך.

אברהם נגוסה: זו האמת.

אברהם נגוסה: לכן אני שואל.

אברהם נגוסה: גיליתי משהו חדש?

אברהם נגוסה: אני אומר שנציגת משרד החוץ לא תגיד לי שהכול הוצג לא נכון.

אברהם נגוסה: אנחנו עשינו את זה אפילו בעדינות.

אברהם נגוסה: הנציג שאת החלפת אותו היום, מי שהיה כאן לפני חודש, הוא אמר לנו שהתהליך בתהליך בנייה ובעוד חודש וחצי יהיה מוכן.

אברהם נגוסה: אנחנו היינו שם וראינו את זה, אין תהליך בנייה, אין אפילו מדידה.

אברהם נגוסה: חיפשתי, אולי חפרו היכן שהולכים להעמיד את המבנה, אבל אין שריטה.

אברהם נגוסה: את חושבת שזה נוהל תקין לבוא לוועדת הכנסת ולספר דברים כאלה?

אברהם נגוסה: את חושבת שזה נכון?

אברהם נגוסה: זה לא נכון.

אברהם נגוסה: השגרירה פתחה לנו ואמרה.

אברהם נגוסה: אני מבין שאתם הצעתם לסוכנות לקחת את המבנה של שלושת החדרים ועוד שניים ואז הסוכנות מטעמה אמרה שלא מתאים לה.

אברהם נגוסה: אתם נתתם, נכון, אבל אל תגידי כאילו אנחנו אומרים שאתם צדיקים.

אברהם נגוסה: מי שטרפד את העניין הזה באדיס, אני אומר באדיס, זה משרד החוץ.

אברהם נגוסה: בואו לא נטעה.

אברהם נגוסה: יש שותפות של שלושת המשרדים האלה ואף אחד לא יכול לשכנע אותי אחרת.

אברהם נגוסה: זה כל העניין.

<יהודה שרף: אני מוחה.

אברהם נגוסה: אתה יכול להתנגד אבל זאת העובדה.

<יהודה שרף: אני לא מתנגד.

<יהודה שרף: אני מוחה על זה.

<יהודה שרף: אני מקבל עכשיו ציטוט מהתקשורת שנאמר כאן בוועדה שמשרד החוץ, משרד הפנים והסוכנות היהודית מסכלת את העלייה מאתיופיה.

אברהם נגוסה: נכון.

אברהם נגוסה: אני עומד על זה.

<יהודה שרף: זכותך.

<יהודה שרף: אבל מותר לי למחות.

אברהם נגוסה: אני עומד על זה.

אברהם נגוסה: אתם חברתם יחד כדי לא לבצע את החלטת הממשלה.

אברהם נגוסה: אני יודע שזה לא קשור לנציגי משרדים אחרים.

אברהם נגוסה: הרב פרץ, אני לא פונה אליך כי אין לך עולים.

אברהם נגוסה: אם היו עולים, הייתי פונה אליך.

אברהם נגוסה: אני מבין שאתם מחכים שהם יגיעו כדי לקבל אותם כאן.

יצחק פרץ: בשמחה רבה.

אברהם נגוסה: אם יש לך במה לשתף אותנו, בבקשה, אנחנו נשמח.

אברהם נגוסה: אם אתם רוצים להגיד משהו, נשמח.

אברהם נגוסה: אין לי שאלות להפנות אליכם כי העולים עוד לא כאן, לצערי הרב.

אברהם נגוסה: אני מסכם את הדיון כפי שסיכם יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה חבר הכנסת דוד אמסלם.

אברהם נגוסה: אנחנו מקיימים דיון משותף במהלך הפגרה, מיד אחרי פסח.

אברהם נגוסה: האנשים עליהם דיברו קודם, אלה שקיבלו אישור, עברו את כל התהליכים והם תקועים באדיס ובגונדר, לפחות ציינתם שמות של שלושה אנשים, תעבירו לנו את המקרים האלה כדי שנוכל להעביר למשרד הפנים ולסוכנות היהודית.

אברהם נגוסה: תעבירו את שמות האנשים האלה לוועדה, אלה שיש להם אישור והם תקועים שם.

אברהם נגוסה: אם יש עוד, תעבירו אל מנהלת הוועדה דנה גורדון את השמות.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכל המשתתפים.

אברהם נגוסה: אנחנו מסיימים כי חרגנו מהזמן שלנו.

אברהם נגוסה: אני מודה לנציגי המשרדים ולנציגי הקהילה.

אברהם נגוסה: כאמור, אנחנו נקיים את הדיון המשותף יחד עם ועדת הפנים והגנת הסביבה מיד אחרי פסח, במהלך הפגרה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: הישיבה נעולה.