ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 329, 2017-01-04 09:30

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: אני חברת כנסת מירב בן ארי, אני אחליף את חבר הכנסת יעקב מרגי, יו"ר הוועדה.

מירב בן ארי: אנחנו נפתח את ועדת החינוך התרבות והספורט בישיבה מיוחדת לכבוד תלמידים זוכי מדליות באולימפיאדות מדעיות.

מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה כמובן לברך את כולכם, גם על זה שהגעתם לוועדה, אבל גם על הזכייה שלכם.

מירב בן ארי: בשבוע שעבר היה פרסום על המצב של תלמידי ישראל בספורט.

מירב בן ארי: לא יודעת אם ראיתם שאנחנו הכי גרועים בעולם בספורט ב-OECD.

מירב בן ארי: אני גם בוועדת המשנה לספורט פה, גם בשדולת הספורט וביקשתי דיון בוועדת החינוך כדי להבין למה המצב שלנו כזה גרוע.

מירב בן ארי: מה שמנחם הוא שלפחות בזמן שלא עושים ספורט עושים דברים אחרים חשובים ואנחנו מתנחמים בזה קצת, אבל כמובן זה לא אומר שלא צריך לעשות ספורט, כן?

מירב בן ארי: שלא תבינו אותי לא נכון, אבל לפחות אם אתה לא עושה ספורט אתה מנצל את הזמן כראוי ואני מניחה שהעובדה שזכיתם במדליות היא כי באמת הרבה מהזמן שלכם אתם עסוקים בנושא המדעי, שמשאיר אתכם שעות נוספות בכיתה, בבית הספר, במעבדות, מול המחשב הרבה פעמים.

מירב בן ארי: גם עקבתי אחרי חלק מכם, לא זוכרת שמות, אבל עקבתי וקראתי.

מירב בן ארי: באופן אישי זה מעניין אותי.

מירב בן ארי: וכן, אני חושבת שאנחנו כמדינה לא מספיק יודעים להכיר תודה לכם, לכן חשוב שהוועדה הזו מתכנסת.

מירב בן ארי: זה כבוד גדול לוועדה שהגעתם לכאן וגם כבוד כמובן שלנו לציין את הזכייה שלכם.

מירב בן ארי: נכון שזה לא מושלם ונכון שהיינו מעדיפים שלפחות לזוכֶה או זוכָה תהיה תמונת שער כמו של ירדן ג'רבי שזכתה במדליית ארד, כן, שגם אתם תהיו בפוסטר באמצע העיתון עם המדליה שלכם, כי אתם לא פחות, לא פחות.

מירב בן ארי: אני לא אגיד יותר או פחות, אבל בטח לא פחות מן המצטיינים שלנו בספורט.

מירב בן ארי: אתמול, אגב, היה אירוע, אני לא יודעת אם אתם יודעים, לספורטאים מצטיינים, עם שרת הספורט, עם ערן זהבי וספורטאים אחרים ואני חושבת שגם לכם מגיעים הוקרה וחיבוק, לא רק שלנו אלא גם של התקשורת.

מירב בן ארי: לכן, כאיזושהי הקדמה אומר לכם שמכאן, מהוועדה, אנחנו מברכים אתכם ואתכן ואנחנו גאים בכם ואתם מוסיפים הרבה כבוד למדינת ישראל, גם לכם באופן אישי, אבל בעיקר למדינה, למורה, למנהלת בית הספר, לעיר שלכם, למשפחה שלכם ובטח למדינה שלכם.

מירב בן ארי: עם מי נתחיל?

מירב בן ארי: משרד החינוך פה?

מירב בן ארי: אז בואו נתחיל עם משרד החינוך.

מירב בן ארי: שם ותפקיד.

מירב בן ארי: כל מי שמדבר, בגלל שאתם חדשים בוועדה, הציגו את שמכם.

מירב בן ארי: בבקשה, אדוני.

<יגאל דור: שלום, יגאל דור ממשרד החינוך, אני המרכז החדש של הנושא של האולימפיאדות במשרד.

<יגאל דור: יש ארבעה סוגים של אולימפיאדות בינלאומיות, מתימטיקה, פיזיקה, כימיה ומדעי המחשב.

<יגאל דור: נמצאים פה נציגים של הפיזיקה והמתימטיקה, כימיה עדיין לא הגיעו ומדעי המחשב - - -

<חנית גלילי: מדעי המחשב פה.

מירב בן ארי: אז רק כימיה חסרה?

<יגאל דור: כן.

<יגאל דור: כנראה נתקעו בגלל שביתת האוטובוסים פה.

<יגאל דור: פרופ' גרוס אמור להגיע.

מירב בן ארי: שלום לחבר הכנסת גנאים.

מירב בן ארי: כן, בבקשה, אדוני.

<יגאל דור: האולימפיאדה בעצם, מי שלוקח את החסות האקדמית זה האוניברסיטאות עצמן, הטכניון לוקח על הפיזיקה והכימיה, אוניברסיטת תל אביב עובדים על המתימטיקה ומדעי המחשב.

<יגאל דור: המשרד תומך באוניברסיטאות האלו, גם בטכניון וגם באוניברסיטת תל אביב בתחומים האלה, אל"ף, בזה שהוא עושה את ההפצה של כל החלק הראשון.

<יגאל דור: הרי גם התחרות עצמה מתנהלת בכמה שלבים, יש את שלב א', ממנו עולים לשלב ב', עד שמגיעים לנבחרת שהיא מונה בערך סדר גודל של בין 20 ל-30 תלמידים, תלוי באיזה מקצוע וממנה הם עוברים ממש אימונים כמו שאת אומרת בספורט, ממנה נבחרת משלחת שהיא יוצאת לייצג אותנו באולימפיאדה הבינלאומית.

מירב בן ארי: איפה הייתה האולימפיאדה האחרונה?

<יגאל דור: תלוי באיזה נושא.

<יגאל דור: יש במתימטיקה - - -

מירב בן ארי: כל נושא יש לו ארץ אחרת?

<יגאל דור: כן.

<יגאל דור: בפיזיקה יש גם אולימפיאדת אסיה, חוץ מהאולימפיאדה הבינלאומית.

<יגאל דור: במתימטיקה יש משהו חדש השנה, שיש אולימפיאדת מתימטיקה לנערות, שזה חוץ מהאולימפיאדה הרגילה הבינלאומית.

<יגאל דור: מלבד זאת המשרד תומך כספית, דרך ועדת תמיכות, בגופים האלה ובנוסף כל תלמיד שנמצא פה בעצם זכאי לציון בגרות בלי לגשת לבחינה עצמה, במקצוע שהוא ניגש בו ובעוד מקצוע אחר שהוא בוחר ואז הוא מקבל את הציון בלי לגשת לבחינה כדי לפנות אותם בזמן הזה.

מירב בן ארי: מאיזה גיל ניגשים לאולימפיאדה, מאיזו כיתה?

<יגאל דור: אפשר לגשת בכיתה י'.

מירב בן ארי: מכיתה י'.

<יגאל דור: יש כל מיני אולימפיאדות לחטיבות הביניים, אבל בעיקר הבינלאומיות זה לחטיבה עליונה.

מירב בן ארי: עד י"ב?

<יגאל דור: כן.

מירב בן ארי: מהו הליווי?

מירב בן ארי: תלמיד שרוצה להשתתף, זה דרך בית הספר?

<יגאל דור: בשלב א' המבחן, התלמיד ניגש למבחן בבית הספר.

<יגאל דור: מי שבודק את זה הם המורים למתימטיקה.

<יגאל דור: אין לנו בעיה כזאת של מתאים, לא מתאים, בגלל שהמערכת מסננת אותם לקראת הסוף.

<יגאל דור: בשלב הבא יש את האולימפיאדה הארצית, התחרות הארצית, שלשם מגיעים סדרי גודל, במתימטיקה ניגשים 10,000 איש לשלב הראשון, לשלב השני, כבר לתחרות הארצית, מגיעים 300 תלמידים, שממנה יש שוב סינון ומגיעים לנבחרת 30 תלמידים.

מירב בן ארי: 30 תלמידים הולכים לעולמי?

<יגאל דור: לא.

<יגאל דור: לנבחרת.

מירב בן ארי: ואז כמה עולים?

<יגאל דור: סדר גודל של בין 5 ל-8 תלמידים שיוצאים לייצג אותנו במשלחת הבינלאומית.

מירב בן ארי: מי מממן להם את השהות שם?

<יגאל דור: הכול דרך ועדת התמיכות של המשרד וחלק כמובן האוניברסיטאות עצמן.

מירב בן ארי: כמה משרד החינוך משקיע בזה מבחינה כספית?

<יגאל דור: רק לארבע האולימפיאדות האלו סדר גודל של 2 מיליון שקל בשנה.

מירב בן ארי: זה מספיק לממן נסיעות לחו"ל ושהות?

מירב בן ארי: כמה זמן זה?

<יגאל דור: האולימפיאדה זה בין שבוע לעשרה ימים.

<יגאל דור: תלוי איפה, אבל כן - - -

מירב בן ארי: אתה אומר שזה חדש במשרד החינוך.

<יגאל דור: לא, אני חדש.

מירב בן ארי: אתה חדש, כמה זמן כבר האולימפיאדות האלה?

<יגאל דור: אני אציג את אלי רז, הוא מנהל המשלחת לפיזיקה והוא מארגן את כל הנושא של פיזיקה.

מירב בן ארי: הוא ידבר אחריך.

<יגאל דור: רק הדבר האחרון שאני רוצה לציין, ויכול להיות שלכאן כן נצטרך יותר תקציבים, הוא שישראל עומדת לארח ב-2019 את האולימפיאדה הבינלאומית לפיזיקה.

מירב בן ארי: פעם ראשונה שישראל מארחת?

<יגאל דור: היא אירחה את האולימפיאדה הבינלאומית לאסיה לפני חמש, שש שנים, ב-2011, אבל ב-2019 יגיעו לפה משהו כמו 85 מדינות שיתחרו בפיזיקה.

מירב בן ארי: יפה מאוד.

מירב בן ארי: מאוד מרשים.

מירב בן ארי: איפה תהיה האולימפיאדה הזו?

<יגאל דור: אנחנו עכשיו הוצאנו מכרזים.

<יגאל דור: שני מכרזים, אחד לפן הלוגיסטי, האירוח וכו', והצד השני הוא הפן האקדמי.

<יגאל דור: זה יכול להיות - - -

מסעוד גנאים: זה באחת האוניברסיטאות?

<יגאל דור: כן.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: מאוד מעניין.

מירב בן ארי: אתה רוצה להוסיף עוד משהו?

מירב בן ארי: אוקיי, אז בבקשה, אדוני.

<אלי רז: שלום, שמי אלי רז, אני עומד בראש האולימפיאדה לפיזיקה מעל 20 שנה.

<אלי רז: אני חבר סגל באורט בראודה ומרצה בטכניון.

<אלי רז: האולימפיאדה מתבצעת כשהגוף המבצע הוא הטכניון.

<אלי רז: אני רוצה לומר כמה מלים על האידיאולוגיה מאחורי האולימפיאדות והאולימפיאדה לפיזיקה בפרט.

<אלי רז: המסר שאנחנו מנסים למסור לכלל התלמידים זה חינוך לחשיבה.

<אלי רז: אם אתם תפתחו את אתר האולימפיאדה לפיזיקה, כאלה שהם בוגרי פיזיקה ותעיינו בסוגי השאלות, תראו שזה לא שאלות של שינון, זה לא שאלות של ידע, למרות שהן קצת מבוססות ידע, אלו שאלות אתגר, שהתלמיד מפיק מזה הנאה אחרי שהוא מנסה להתמודד ואחרי שהוא גם מעיין בפתרונות.

<אלי רז: עם השנים אנחנו רואים שבתי הספר אוהבים זאת.

<אלי רז: הם פונים אלינו ושואלים מתי האולי

<אלי רז: מפיאדה הקרובה - - -

מסעוד גנאים: נהנים כי זה יוקרה?

<אלי רז: נהנים מהתהליך.

<אלי רז: זה תורם.

<אלי רז: הרעיון הוא שמשרד החינוך משקיע כספים, הרעיון הוא לא רק לתמוך, כלומר, אם המטרה הייתה הישגים באולימפיאדה הבינלאומית אני חושב שכל הצוות שלנו היה עוזב את זה.

<אלי רז: הרעיון הוא שזה מחלחל למטה.

<אלי רז: מספיק שתלמיד מספר לחבר שלו על שאלה יפה, מספיק שתלמיד השתתף ולא זכה בכלום, השתתף בשלב א' בלבד, בשלב א' בפיזיקה השתתפו בשנה האחרונה 4,000 תלמידים, אז אם תלמיד חזר משלב א' והייתה שאלה אחת שמצאה חן בעיניו והוא חשב עליה, עשינו את שלנו מבחינת הראייה.

<אלי רז: יחד עם זאת, כואב לי כאב רב מאוד שמערכת התקשורת במדינת ישראל מזלזלת.

<אלי רז: לא אכפת לה, אדישה, ואני אתן לכם דוגמאות שהדברים האלה יהיו ברורים.

<אלי רז: אם אני חוזר מאולימפיאדה עם מדליית זהב, נניח משלחת של חמישה תלמידים, אחד מדליית זהב וכל הארבעה לא זכו בכלום, התקשורת תעשה מהנושא הזה ענין גדול.

<אלי רז: למה?

מסעוד גנאים: אלה שלא זכו?

<אלי רז: לבחור שזכה במדליית זהב.

<אלי רז: למה?

<אלי רז: מפני שהתפיסה שלהם לא רואה את ההשקעה של משרד החינוך, לא רואה את ההשקעה של המערכת, התפיסה שלהם זה שיש גאון מולד.

<אלי רז: יש לי כאן תלמידים של האולימפיאדות והם יספרו לכם שהדברים הם לא כך, התפיסה של מערכת התקשורת שיש גאון מולד, אותו צריך לשבח ואת המערכת המסייעת רק צריך לבוא אליה בביקורת.

<אלי רז: אנחנו פעם אחת חזרנו עם ארבע מדליות כסף ומדליית ארד.

<אלי רז: אף עיתון לא היה מוכן לפרסם משהו מפני שאם זה ארבע מדליות כסף אז אין לנו כאן מישהו שהוא יוצא דופן, אז למי ניתן את הקרדיט, למערכת?

<אלי רז: למערכת אסור לתת קרדיט.

<אלי רז: הם לא מבינים שבזה שלא הופכים ומה שצריכה המערכת והתקשורת לעשות, להפוך את הנושא הזה לסמל תרבות, לסמל של חיקוי, לסמל שתלמידים אחרים יבואו ויחקו את אותם תלמידים.

<אלי רז: חבל שהמצב הזה הוא לא כזה, כי החבר'ה האלה הם לא רק מצטיינים בפיזיקה ומתימטיקה.

<אלי רז: אם אתם תראיינו, אנחנו מכירים אותם אישית, הם מטיילים והם מנגנים והם ספורטאים והם ממש שמנה וסלתה של החברה הישראלית.

<אלי רז: הלוואי, הלוואי והיינו יכולים להרים את בסיס הפירמידה יותר באמצעות המשיכה של הקדקוד.

מירב בן ארי: אפרופו פיזיקה, אתה אומר.

<אלי רז: עכשיו אני אתאר קצת את התהליך.

<אלי רז: שלב א' מתקיים בבתי ספר.

<אלי רז: הוא שלב אמריקאי.

<אלי רז: משתתפים בו כ-4,000 תלמידים, בערך בין 130 ל-150 בתי ספר, לצערי הרב לא מעט בתי ספר לא משתתפים.

<יהודית גידלי: למה?

<אלי רז: בואי נציג לך שאלה כזו.

<אלי רז: תלמיד פונה אלייך, ואני חושב שזו אחת הסיבות - - -

<יהודית גידלי: אליי בתור מה, מורה?

<אלי רז: למורה.

<אלי רז: את כמורה בבית ספר.

<אלי רז: תלמיד פונה אלייך מיד אחרי הבחינה ושואל אותך מהו הפתרון, איזו תשובה מבין ארבע התשובות נכונה לשאלה מספר 11.

<יהודית גידלי: אני אומרת לו, לא יודעת.

<אלי רז: אבל למורה יש מעמד והמורה שלא מרגיש מספיק חזק - - -

מסעוד גנאים: בדרך כלל המורה צריך לדעת הכול.

<אלי רז: הוא לא יודע הכול, אני רוצה להגיד לך שגם המדריכים שלי באולימפיאדה שפותרים את השאלות הם לא יודעים הכול.

<אלי רז: זה לא נורא, החשוב הוא התמודדות.

<אלי רז: זו אחת הסיבות.

<אלי רז: סיבה נוספת, זה כאב ראש, זו התעסקות, זו עבודה התנדבותית, בתי ספר מתנדבים לעשות את זה, אז אני בנושא - - -

<יהודית גידלי: אתה חושב שתגמול מורים ישפר את המצב?

מירב בן ארי: אם הוא לא יידע את התשובה אז מה זה משנה?

<יהודית גידלי: לא, לא, לא, הוא אומר שהם עושים את זה בהתנדבות ולכן - - -

מירב בן ארי: כן, אבל אם הוא לא יודע את התשובה אז מה זה משנה כמה כסף יתנו לו?

<אלי רז: צריך לנסות לעשות מאמץ לעודד אותם.

<אלי רז: בשלב ב' משתתפים סדר גודל של 350 תלמידים.

<אלי רז: אגב, בשלב א' כשביעית מהתלמידים הן בנות ובאותו יחס הם גם עולים לשלב ב'.

<אלי רז: יש לנו בקבוצה בת אחת שזכתה במדליית אסיה.

<יהודית גידלי: תאמין לי שספרנו.

מירב בן ארי: כן, כן, ראינו.

מירב בן ארי: למרות פה יש מספיק בנות.

<אלי רז: שלב ב' מתקיים במרכזים אזוריים ולשלב ב' כבר התלמיד צריך לנסוע למרכז, אז קודם כל חלק לא מגיעים למרות שהם עלו לשלב ב' ואחוז הלא מגיעים מקרב הבנות הוא משמעותית גדול יותר, מהבנות שעלו לשלב ב'.

<אלי רז: אחרי שלב ב' מתוך 350 יש כ-35 תלמידים שעולים למחנה קיץ ואחרי מחנה קיץ של שבועיים בטכניון מתבצעת עיקר העבודה.

<אלי רז: עיקר העבודה זה לקבל שיעורי בית.

<אלי רז: כל שבוע התלמיד משקיע במשך שנה סדר גודל של כ-15 שעות שבועיות.

<אלי רז: אני יכול להגיד לכם שבפיזיקה, אני מניח שזה אותו דבר באולימפיאדות האחרות, כל בוגרי האולימפיאדה הפכו למן מועדון כזה.

<אלי רז: זה ממש מחמם את הלב לראות איך בוגרים של שנים קודמות מגיעים לשדה תעופה אפילו שזה בשלוש לפנות בוקר ומברכים את המשלחת.

<אלי רז: אתם לא מתארים לעצמכם כמה שהדבר הזה מרגש, מרגש אותי ומרגש את המשלחת.

מסעוד גנאים: יש פילוח?

מסעוד גנאים: הכוונה היא, הילדים, מאיזה בתי ספר באים?

מסעוד גנאים: אם יש פריפריה, מרכז, מצב סוציואקונומי חזק, נמוך.

<אלי רז: אני אפתיע אותך.

מסעוד גנאים: תפתיע לטובה.

<אלי רז: עשיתי בדיקה של מקומות מגורים ואני מגלה, למרות מה שאתה מצפה, מאחר ועיקר האוכלוסייה זה מתל אביב רבתי, שהחלק שלהם הרבה יותר קטן באולימפיאדה מאשר באוכלוסייה.

<אלי רז: בוא ניקח - - -

מירב בן ארי: תיכף אנחנו נעשה.

<אלי רז: תעשה היכרויות מאיפה החבר'ה האלה מגיעים בארץ ואתה תראה שזה מגוון.

<יגאל דור: אם אפשר להמשיך עם מנהלי המשלחות, יש פה את לב שהוא המנהל של המשלחת והמאמן הראשי במתימטיקה.

מירב בן ארי: כן, רשמתי לעצמי.

<קריאה: אני בכימיה.

<קריאה: אני ממדעי המחשב.

<יגאל דור: הם המאמנים.

מירב בן ארי: בואו נשמע את המדריך.

<לב רדזיוילובסקי: אוקיי, אז התהליך באולימפיאדה במתימטיקה זה - - -

מירב בן ארי: רגע, מאיפה אתה?

<לב רדזיוילובסקי: אני גר בפתח תקווה.

מירב בן ארי: באיזו אוניברסיטה אתה מדריך?

<לב רדזיוילובסקי: באוניברסיטת תל אביב.

<לב רדזיוילובסקי: מתעסק באולימפיאדה באופן רשמי שש שנים וחצי.

<לב רדזיוילובסקי: לפני כן זה היה תחביב.

<לב רדזיוילובסקי: השתתפתי באולימפיאדה ב-94', 95', 96' והבאתי שלוש מדליות לנבחרת ישראל.

<לב רדזיוילובסקי: כרגע יש לנו, בדומה למה שאלי אמר, שהמטרה היא איכשהו להציב אתגר ולספר דברים שהם מעבר לתכנית הלימודים.

<לב רדזיוילובסקי: אנחנו בדיוק עכשיו, אחרי בדיקה של האולימפיאדות הארציות, השנה היה לנו שיא, בשלב א' שלנו השתתפו 17,000 תלמידים - - -

<יגאל דור: יחסית ל-10,000 שנה שעברה.

<לב רדזיוילובסקי: כן, התרגלנו למספרים בסביבות 10,000 והשנה זה 17,000.

<לב רדזיוילובסקי: אני מקווה שזה עוד יגדל, יש הרבה מקום לגידול.

<לב רדזיוילובסקי: איכשהו יש יותר תלמידים שלומדים מתימטיקה, זה גם מתחיל - - -

<יגאל דור: יש גם משהו שנעשה מאחורי הקלעים, אולי אתה לא יודע אבל כל בתי הספר של העתודה חויבו במרכאות להכניס את התלמידים שלהם לשלב א' בתחרות.

<לב רדזיוילובסקי: יכול להיות שזה זה, אנחנו נשמח לכל דרך להגדיל, כי זה שתלמיד השתתף בשלב א' זה אומר שהוא במשך שעה וחצי חשב על שאלות שלא כזה ברור איך לפתור אותם וזה ערך עצמאי.

מירב בן ארי: תתמקד במה שאתה עושה.

מירב בן ארי: אתה מכשיר אותם לפני שהם הולכים וגם תוך כדי האולימפיאדה אתה איתם?

<לב רדזיוילובסקי: בפעם האחרונה לא נסעתי לאולימפיאדה, נתתי לאנשים יותר צעירים לנסוע, אבל היו כמה פעמים שנסעתי.

<לב רדזיוילובסקי: בגדול, זה כמו עם האולימפיאדה לפיזיקה, זה מערכת שמכילה את עצמה, כלומר, תלמידים שזכו באולימפיאדה בשנים קודמות הם באים ועוזרים, הם ממציאים שאלות, הם בודקים עבודות, הם נותנים הרצאות.

<לב רדזיוילובסקי: אפילו יש פה כאלה שכבר סיימו בשנה שעברה והצטרפו לצוות.

<לב רדזיוילובסקי: פה יש אחד ואני איכשהו מרכז את כל זה.

<לב רדזיוילובסקי: התהליך של סינון הוא בעיקר מבוסס על האולימפיאדה הארצית שהיא שלב א' שהוא מאוד רחב, בכמה מאות בתי ספר בכל רחבי הארץ ויש את האולימפיאדה הארצית שהיא מפוצלת לחטיבת ביניים ותיכון.

<לב רדזיוילובסקי: בסך הכול השתתפו בסביבות 800 תלמידים.

<לב רדזיוילובסקי: באולימפיאדה הארצית הם כבר צריכים לשבת כמה שעות ולחשוב כדי לפתור שאלות יותר קשות.

<לב רדזיוילובסקי: שתי אולימפיאדה היו בסוף ספטמבר אז בדיוק סיימנו לבדוק עבודות.

<לב רדזיוילובסקי: אנחנו עושים גם כמה מחנות אימונים, בערך ארבעה בשנה, של שבוע מינוס, בלי סופ"שים.

<לב רדזיוילובסקי: במחנות האימונים אנחנו מסבירים איך לפתור כאלו שאלות ונותנים גם לתלמידים להתנסות בפתרון וגם מספרים על מתימטיקה מעבר למה שהם ישמעו במקום אחר.

<לב רדזיוילובסקי: יש כזה מחנה פעם בכמה חודשים ויש לנו גם פגישות שבועיות עם התלמידים גם בתל אביב וגם בחיפה.

<לב רדזיוילובסקי: מבחינת מה ששאלת לגבי הפריסה הארצית אז בגדול כל אחד מבית ספר אחר בדרך כלל.

<לב רדזיוילובסקי: ספציפית בשנה שעברה היו שניים מאותו בית ספר, אבל זה צירוף מקרים.

<לב רדזיוילובסקי: כלומר, אין איזה בית ספר שכולם באים ממנו.

<לב רדזיוילובסקי: בעיקר כנראה מאזור המרכז.

<לב רדזיוילובסקי: יש הרבה מחיפה, לא מתל אביב עצמה, אבל מכל המקומות מסביב לתל אביב, חולון, יבנה.

מירב בן ארי: נדבר עם הילדים.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: מי מהתלמידים רוצה להתחיל?

מירב בן ארי: נשמע תלמיד ואחרי זה נשמע מדריכה.

מירב בן ארי: מי מהתלמידים רוצה לשתף אותנו קצת?

מירב בן ארי: אל תתביישו.

<עידו פרידמן: אני אשמח.

מירב בן ארי: איך קוראים לך?

<עידו פרידמן: שלום, אני עידו פרידמן, אני משתתף באולימפיאדה בפיזיקה.

<עידו פרידמן: השתתפתי בשנים 2015 ו-2016.

מירב בן ארי: באיזו כיתה אתה?

<עידו פרידמן: אני עכשיו סיימתי י"ב ואני מחכה לגיוס.

מירב בן ארי: מהי המדליה?

מירב בן ארי: במה זכית?

<עידו פרידמן: זאת מדלית כסף מהאולימפיאדה הבינלאומית בשווייץ השנה.

<עידו פרידמן: זכיתי במדליית כסף.

מירב בן ארי: איזו אולימפיאדה?

<עידו פרידמן: אולימפיאדה לפיזיקה.

<עידו פרידמן: הייתי רוצה לספר כמה דברים.

<עידו פרידמן: דבר ראשון, שאלתם על הפיזור הגיאוגרפי של התלמידים אז אני יכול להגיד, אני מהוד השרון, אני הכי מרכזניק שתוכלו למצוא פה, השנה אין אף אחד מאזור המרכז, מאזור גוש דן, תוכלו לעבור ולשאול, יש פה חבר'ה ממודיעין, יש מעיירות שכוחות אל בצפון.

מירב בן ארי: לא, הן לא שכוחות אל.

<קריאה: עיירות.

<עידו פרידמן: בשנה שעברה, הכי קרוב למרכז שהיה חוץ ממני זה תלמיד מראש העין, זה באמת יחסית מאוד פריפריאלי.

<עידו פרידמן: חוץ מזה יש כמה דברים שלי אישית מאוד חשוב להגיד בקשר לאולימפיאדה בפיזיקה.

<עידו פרידמן: דבר ראשון, כמו שאלי אמר, זה הרבה יותר מרק להוציא מדליה.

<עידו פרידמן: זה הרבה יותר מסתם לשלוח תלמידים שיילכו להוציא מדליות, להצטלם יפה, זה ממש לא הכול.

<עידו פרידמן: זה אפילו לא הרוב.

<עידו פרידמן: בעצם מהניסיון שלי באולימפיאדה בפיזיקה, מה שמתעסקים בו בעיקר זה, אל"ף, ליצור היכרות של תלמידים שיכולים וחזקים ומוכשרים עם עולם הפיזיקה.

<עידו פרידמן: אני יודע שלי לא היה מושג מהי פיזיקה אמתית, לא ידעתי שאני אוהב את זה לפני שנחשפתי לאולימפיאדה לפיזיקה.

<עידו פרידמן: זה שינה לי לגמרי את כל התפיסה לגבי זה.

<עידו פרידמן: הדבר השני זה גם להעניק ידע וגם להעניק למי שמשתתף בה איזושהי הבנה יותר עמוקה, מעבר לכל הנוסחאות ולכל הדברים שאנחנו מקבלים בבית הספר.

<עידו פרידמן: יש הבנה יותר עמוקה של תופעות, של הסברים, גם לנו תמיד אומרים, עזבו את האלגברה - - -

מסעוד גנאים: הכוונה שאתה נהנית מזה, גילית משהו גם ביכולות שלך בגלל האתגרים האלה.

מירב בן ארי: דברים שהוא לא הכיר בעצמו.

<עידו פרידמן: כן, דברים שלא הכרתי.

<עידו פרידמן: אני ידעתי על עצמי שאני אוהב מתימטיקה, פיזיקה נראה לי נחמד.

<עידו פרידמן: הייתי בכמה שיעורים בתיכון, אבל לא היה לי באמת מושג מה זה, לא הייתה לי הבנה של איך באמת עובדים הדברים.

מירב בן ארי: שלום ליושב ראש ועדת החינוך.

יעקב מרגי: לא, את ממשיכה להחליף אותי.

מירב בן ארי: עידו, אם אתה לא גרופי של פיזיקה למה בעצם הלכת?

<עידו פרידמן: לא הייתי גרופי של פיזיקה, עכשיו אני כן.

מירב בן ארי: לא היית לפני כן.

מירב בן ארי: מה גרם לך ללכת להשתתף באולימפיאדה הזו?

<עידו פרידמן: אני אגיד לך חד וחלק, אני לומד בכפר הירוק, הלכתי באחד השבילים בבית הספר, פתאום ניגש אלי המורה לפיזיקה ביום של המבחן, לא ידעתי עליו בכלל, הייתי בכיתה י' כשלרוב נבחנים בכיתה י"א, והוא אמר לי, "שמע, יש עכשיו איזה מבחן בפיזיקה לך, כנס, תראה.

<עידו פרידמן: אולי תצליח משהו".

<עידו פרידמן: נכנסתי, עשיתי, שכחתי מזה, אחרי יומיים קיבלתי הודעה, הלכתי לשלב ב', לא ציפיתי שאני אעבור, עברתי גם אותו והגעתי למחנה קיץ.

<עידו פרידמן: פה התחיל הדבר האמתי.

<עידו פרידמן: אל"ף, בכלל לא ידעתי בשלב הזה שיש טיסה, לא ידעתי שיש טיסה, לא ידעתי שיש אולימפיאדה בינלאומית, לא ידעתי שיש כלום.

<עידו פרידמן: הלכתי לשם כי ראיתי משהו שונה, ראיתי מקום שעסוק בלתת ולהעניק לתלמידים חוויה.

<עידו פרידמן: נחשפתי - - -

יעקב מרגי: אפרופו הדיונים שלנו בוועדה.

<עידו פרידמן: בשבועיים אלה נחשפתי לכל כך הרבה דברים חדשים ומעניינים.

<עידו פרידמן: אם להגיד בצורה הכי פשוטה, אני כבר לא מסתכל על נדנדות באותה צורה, אני לא מסתכל על עצים שנעים ברוח באותה צורה.

<עידו פרידמן: באיזשהו מקום זה שינה לי את כל התפיסה, חוץ מזה שנחשפתי לאנשים מדהימים.

<עידו פרידמן: בימים האחרונים התחילו לדבר איתנו על האולימפיאדה אז הבנתי שהחמצתי פה איזה משהו ובאמת יש משהו כזה.

<עידו פרידמן: עברתי את מחנה הקיץ ואז התחילה, כמו שאלי סיפר, השנה של האימונים.

<עידו פרידמן: זו הייתה שנה, אני חייב להגיד, ממש קשה.

<עידו פרידמן: אני כל החיים שלי, ואני מנחש שעוד הרבה מאוד סביב השולחן הזה יסכימו איתי, היינו רגילים שהכול הולך לנו קל.

<עידו פרידמן: היינו רגילים שביסודי קל ואנחנו משתעממים, בחטיבה קל ומשתעממים - - -

מסעוד גנאים: מה שלמדת, וזו לדעתי שאלה חשובה לגבי מה שלומדים בבית הספר, למשל בפיזיקה, הרגשת שזה עזר לך?

מירב בן ארי: זה קשור?

<עידו פרידמן: זה קשור, אבל זה ממש הבסיס.

<עידו פרידמן: זה קצה הקרחון.

יעקב מרגי: אם אפשר, ברשותך?

מירב בן ארי: כן.

יעקב מרגי: אנחנו פה בדיונים תוהים תמיד אם לא הגיע הזמן לעשות שינוי בתפיסת החינוך וההוראה במדינת ישראל, והרבה פעמים באים כאן תלמידים ובוגרים, אנחנו שואלים אותם דברים בסיסיים, הוא אומר לך שהם אחרי תעודת בגרות ואנחנו מתפלאים, איך?

יעקב מרגי: הוא אומר: "אל תתפלאו", התלמידים ככה, בהאי לישנה, "אנחנו בולעים, בולעים, בולעים, מקיאים ושוכחים".

יעקב מרגי: בצורה שאתה מדבר, אם חידדתי את השאלה, בחוויה שעברת, לי אין ספק שגם אם תשכח זה יהיה באחוזים בודדים.

יעקב מרגי: זה הלימוד, זה הלימוד החווייתי, זה להיכנס, להסתכל וזה גם להתמקד בנושא אחד.

יעקב מרגי: נחנו במערכת החינוך מתמקדים בפס רחב על הכול וכמעט לא מקבלים מכלום כלום, מתחילים הכול מחדש וזו התהייה שלנו.

יעקב מרגי: אנחנו תמיד רוצים לקבל את הריקושטים האלה לא מהצוותים המקצועיים במשרד החינוך, כי הם עושים עבודה טובה, אבל הם מקובעים, כל אחד שומר על חלקת אלוקים הקטנה שלו.

יעקב מרגי: אני תמיד אומר, אני לפני 40 שנה גמרתי תיכון והבן שלי היום בי"א, אני רואה מערכת שעות שלי ומערכת שעות שלו, אחת על אחת אני שם אותן, לא השתנה כלום.

יעקב מרגי: הגענו לחלל, שלחנו לוויינים, התקדמנו בכל התחומים, אותו הדבר, למה?

<עידו פרידמן: אני מסכים איתך לגמרי.

<עידו פרידמן: זה בדיוק מה שאני חושב, שהאולימפיאדה מביאה משהו שונה.

<עידו פרידמן: אם אני אתן את החוויה שלי, אני בתיכון השתעממתי בשיעורי פיזיקה ובטח שלא למדנו כלום.

<עידו פרידמן: אני אגיד, לא רק שאני לא למדתי כלום כי ידעתי משהו כביכול, אני לא ידעתי בזמנו, גם אף אחד מהאחרים שישבו איתי בכיתה לא למדו כלום.

<עידו פרידמן: את הפיזיקה שהם היו צריכים ללמוד לבגרות הם בהחלט בלעו, אבל אפילו לא מהמורה, כי המורה אפילו את זה לא הצליחה להעביר.

יעקב מרגי: אני באתי מדיון אחר.

יעקב מרגי: זה כיף, חוויה, לשבת פה לפעמים.

מירב בן ארי: רגע, תגיד שוב את השם שלך, עידו?

<עידו פרידמן: עידו, בדיוק עמדתי להגיד שאני אגיד את השם שלי שוב.

מירב בן ארי: כי חבר הכנסת טרכטנברג גם הצטרף אלינו.

מירב בן ארי: עידו זכה במדליה בשוויץ באולימפיאדת בפיזיקה.

<עידו פרידמן: אבל זה באמת לא העיקר.

<עידו פרידמן: שוכחים מהמדליה הזאת מאוד מהר.

מירב בן ארי: תגיד, לאן תלך עכשיו בצבא?

<עידו פרידמן: אני הולך לתכנית תלפיות, אם אתם מכירים.

<עידו פרידמן: דרך אגב, יש הרבה מאוד מיוצאי האולימפיאדה לפיזיקה שהולכים לתלפיות, ואני אגיד יותר מזה, הסיבה היא שזה בדיוק הערכים של תכנית תלפיות והערכים שצה"ל רוצה, של מצוינות ושל הבנה ושל רצון ומוטיבציה וסקרנות, אלה הערכים שמטפחים באולימפיאדה בפיזיקה ואני חייב להגיד שששום סיכוי שהייתי מגיע לתכנית הזו או אפילו חושב על התכנית הזאת בלי האולימפיאדה לפיזיקה.

<עידו פרידמן: במובן הזה האולימפיאדה ממש משנה חיים, ולא רק שלי, אלא של הרבה מאוד אנשים.

<עידו פרידמן: אז אם אני רק אענה לשאלתך, אדוני היושב ראש - - -

יעקב מרגי: לא ,לא, חבר הכנסת מרגי.

מסעוד גנאים: עכשיו היא יושבת הראש.

<עידו פרידמן: אז לפני שמעביר את רשות הדיבור, כי דיברתי די הרבה, כן, באמת, אני מבין אתכם לגמרי וניכר שאתם שומעים את הקולות שעולים, כי מערכת החינוך היא באמת מיושנת, התלמידים רק בולעים ומקיאים והיא לא מספקת את החוויה.

<עידו פרידמן: במובן הזה האולימפיאדה לפיזיקה היא בדיוק הדרך שבה אמור להיות מותווה, לפי דעתי וכתלמיד שחווה את זה, הפתרון.

יעקב מרגי: מירב, משפט, אני רוצה עוד משפט.

מירב בן ארי: כן, כן, בבקשה.

יעקב מרגי: אני אומר לך, הבן שלי היה בעתודה קדם אקדמית, אחרי ישיבה שחורה, להנדסה.

יעקב מרגי: לא הצליחו להעביר לכיתה את חווית לימוד הפיזיקה, מה ששבר את רוב הכיתה ולא המשיכו לעתודה, בחוויית הלימוד של הפיזיקה.

יעקב מרגי: צורת הלימוד.

יעקב מרגי: הערה בלי לפגוע, גם אין לנו כוחות הוראה איכותיים במקצועות הפיזיקה, לא בתיכונים ולא באקדמיה, אם אתם יורדים לסוף דעתי.

<עידו פרידמן: אני לא יודעת מה הפתרון לזה, קטונתי מלדעת, אבל הבסיס לפי דעתי זה לראות מה שעושים פה וללמוד.

<עידו פרידמן: אני לא ידעתי שאפשר ללמד ולהעביר חומר וחוויה בצורה כזאת עד שהגעתי לאולימפיאדה, ואני בטוח שזה ככה גם עם כל האולימפיאדות האחרות ושזה לא ייחודי לאולימפיאדה בפיזיקה.

<עידו פרידמן: הלימוד דרך חוויה, יצירת המועדון הזה, כי האנשים האלה, הרי את מי אני אפגוש אחרי כן בחיים שלי?

<עידו פרידמן: לא את החברים שהיו איתי בכיתה, כמה שאני אוהב ומעריך אותם, אלא בדיוק את האנשים האלה.

<עידו פרידמן: לגבי החוויות, כשעושים ניסוי באמצע מחנה מאוד אינטנסיבי, עושים הפסקה ומשחקים איתך עם חנקן נוזלי או עם על מוליכים, מראים לך בידיים ובעיניים את מה שכל הזמן מדברים עליו בנוסחאות האלו שאף אחד לא אוהב, זה מה שאחרי זה נשאר.

<עידו פרידמן: אז באמת, מפה לפי דעתי אפשר רק ללמוד.

<עידו פרידמן: תודה רבה על השאלות.

מירב בן ארי: תודה, עידו, על הדברים, זה היה מאוד מעניין.

מסעוד גנאים: כל הכבוד.

מירב בן ארי: נשמע את המדריכה, בבקשה, רק תגידי את שמך.

<איזנה ניגל: קוראים לי איזנה ניגל, אני המאמנת של האולימפיאדה בכימיה כבר שנה שלישית.

מירב בן ארי: מאיפה את?

<איזנה ניגל: מהקריות, מהטכניון.

<איזנה ניגל: אני לא אחזור על דברים שנאמרו כי מבחינת השלבים והסינונים, הדברים די רוטיניים ודומים, אבל יש כמה הדגשים שכן חשוב לציין, במיוחד בכימיה.

<איזנה ניגל: בכימיה יש שתי בעיות והכל מתחיל בעיקר בהתחלה מהתיכונים.

<איזנה ניגל: קודם כל המקצוע עם השנים נהיה קצת פחות אקזוטי מפיזיקה, ממחשבים, הרבה בתי ספר סגרו את המגמה הזו כי אין הרבה תלמידים שנחשפים לזה ואני עם השנים נחשפתי לפרויקטים נוספים בנוסף לכימיאדה והרבה תלמידים פנו אליי בשאלה מהי הכימיאדה, איך אפשר לפנות לזה.

<איזנה ניגל: שתי הבעיות העיקריות נובעות גם מהרמה הירודה של הלמידה שמתקיימת באותם בתי הספר שכן יש בהם כימיה.

<איזנה ניגל: אם נשווה אותם לבתי ספר במקומות אחרים במדינות אחרות בעולם אז הרמה שלנו יחסית אליהן היא מאוד מאוד נמוכה.

<איזנה ניגל: כאן אנחנו צריכים להקפיץ את התלמידים לרמה מאוד גבוהה וזה תהליך שנמשך מעבר אפילו לשנה, כי צריך להשלים כמות מטורפת של חומר.

<איזנה ניגל: הבעיה העוד יותר עיקרית, שזה הרבה נובע גם מהמורים שמלמדים.

<איזנה ניגל: זה בא לידי ביטוי גם בחומר שאנחנו מפרסמים לקראת האולימפיאדה ותלמידים מתקשרים אליי עם דברים נורא בסיסיים, והם אומרים שהמורים לא יודעים.

<איזנה ניגל: הרבה מורים מתקשרים אלי ואומרים לי, "תלמידים פונים אליי, אין לי זמן לזה, לא משלמים לי על זה, אין לי זמן מעבר למה שאני מלמד ללמד אותם דברים כאלה".

<איזנה ניגל: עוד דבר, הרבה תלמידים מגיעים אליי ואומרים לי, "אבל המורה אמרה לי ככה וככה ואת אומרת ככה וככה ואני ראיתי שמה שאת אומרת זה נכון והמורה אמרה לא נכון".

יעקב מרגי: אני הייתי עונה לו, "המורה רוצה להוציא ממך לבורנט מקסימום ואנחנו רוצים להוציא ממך מדען".

<איזנה ניגל: נכון.

<איזנה ניגל: אז פה גם נכנסת לדעתי השאלה שנשאלה האם כדאי לתגמל מורים.

<איזנה ניגל: יש כאן נקודה מאוד חשובה כי אולי בתי ספר שכן משתתפים באולימפיאדות ויש מורים שמקדמים את התלמידים שלהם באולימפיאדה בצורה מאוד משמעותית, שכן שווה לפרגן להם, והרבה תלמידים אחרים כן מגיעים לאותם המורים.

<איזנה ניגל: יש בתי ספר מסוימים שיש להם יותר יש בתי ספר שיש פחות, יש תלמידים שמגיעים עצמאית אבל הם מעטים יחסית.

<איזנה ניגל: כשיש מורה נלהב שהוא רוצה שהתלמידים שלו ישתתפו אז מבתי ספר מסוימים יש יותר פנייה.

<איזנה ניגל: אנחנו, בגלל חוסר הפרסום של כימיה התחלנו עם פרופ' זאב גרוס, שהוא בחו"ל כרגע ולא הגיע, שהוא אחראי על האולימפיאדה בכימיה, גם להגיע לבתי ספר ולתת הרצאה קצרה על כימיה, על המקצוע, על האולימפיאדה כי תלמידים פשוט לא נחשפים לזה.

מירב בן ארי: באולימפיאדה האחרונה כמה השתתפו?

<איזנה ניגל: נסענו ארבעה והבאנו שתי מדליות כסף ואחת ארד.

<איזנה ניגל: היינו בשתי תחרויות.

מירב בן ארי: יפה מאוד.

מירב בן ארי: עוד שאלה שדיברנו עליה כאן לפני שחברי הכנסת הגיעו, האם מישהו סיקר אתכם כשחזרתם מבחינת תקשורת?

מירב בן ארי: דיברו עליכם?

מירב בן ארי: איך קיבלו אתכם בבית הספר?

מירב בן ארי: איך בית הספר קיבל?

<איזנה ניגל: את שואלת את התלמידים או אותי?

מירב בן ארי: את ליווית אותם כשהם חזרו, נכון?

<איזנה ניגל: כן, אז התלמידים יכולים גם לענות מבחינת - - -

יעקב מרגי: בוודאי, הכי טוב.

<איזנה ניגל: כן.

<איזנה ניגל: מבחינת תקשורת, אנחנו אלה שיותר יוצרים אתם קשר.

<איזנה ניגל: מבחינה תקשורתית תמיד משווים מקצוע ומקצוע מבחינת כמות מדליות.

<איזנה ניגל: לדוגמה, פיזיקה הביאו ארבע, כימיה הביאו שתיים, אז תמיד מנסים להשוות, כשאלה דברים שונים ואחרים לגמרי.

<איזנה ניגל: יש תלמידים שיכולים להתאמן שנתיים ולהביא יותר מדליות, יש תלמידים חדשים שהגיעו וזו השנה הראשונה שהם נוסעים, אז הם פחות מביאים והם מתחשלים עם השנים ומביאים יותר.

<איזנה ניגל: לפעמים מגיע מצב שפחות מפרגנים ואז התלמידים שלנו, או בכלל בכל מקצוע, לפעמים המורל שלהם קצת יורד.

<איזנה ניגל: בכלל, להביא מדליה מכל סוג מבחינתי, בתחרות - - -

יעקב מרגי: אני הייתי משכלל את השאלה של היושבת ראש ואומר כך, מי שהיה צריך להתעניין בכם, בנבחרת, הייתי מצפה, האם האקדמיה למדעים התעניינה בכם מאז שחזרתם?

יעקב מרגי: האם מל"ג-ות"ת, מישהו פנה?

יעקב מרגי: חשב?

יעקב מרגי: עשה חשיבה לאור ההישגים?

יעקב מרגי: משרד החינוך, שהשר הוא יו"ר המל"ג, המועצה להשכלה גבוהה, זה הזיז למישהו?

מירב בן ארי: לפני כן, לפני משרד החינוך, שהתלמידה תענה ותספר לנו איך זה היה לחזור עם מדליה.

מירב בן ארי: בבקשה.

<רינה סבוסטיאנוב: אני רינה, אני מאשדוד.

<רינה סבוסטיאנוב: אני נסעתי השנה לאולימפיאדה בכימיה בגיאורגיה.

<רינה סבוסטיאנוב: אני קיבלתי מדליית ארד וכשחזרנו כן היה סיקור תקשורתי, לא רחב, אבל עיתונים מקומיים, אני לא יכולה להגיד שלא היה סיקור בכלל, אבל הוא לא היה נרחב או משהו משמעותי.

<איזנה ניגל: דבר נוסף, יצא לי לקרוא בפייסבוק, פרסמו תמונה עם השר בנט ותלמידים.

<איזנה ניגל: אם תקראו את התגובות של האנשים שכותבים אז זה נורא מעליב ובזיוני - - -

יעקב מרגי: מניסיוני, אל תקראי טוקבקים בחיים.

מירב בן ארי: מניסיוננו בלשון רבים.

יעקב מרגי: סתם משועממים שם וזה לא משקף כלום.

<איזנה ניגל: אני מסכימה, אבל פשוט, אלה דברים שיכולים לפגוע כי אני רואה שתלמידים כן עונים.

מירב בן ארי: צריך להתעלם.

מירב בן ארי: איך בית הספר קיבל את החזרה שלך?

<רינה סבוסטיאנוב: בית הספר ציין, המנהלת אמרה לי 'כל הכבוד' וזהו, פה זה נגמר.

<רינה סבוסטיאנוב: כאילו לא היה משהו.

יעקב מרגי: אני אספר לך, גבירתי.

יעקב מרגי: אני איש הנגב.

יעקב מרגי: יש את הפועל באר שבע, היא זכתה אליפות ותזכה בשנה הזו בעוד כמה תארים.

יעקב מרגי: הם זכו, כל הקבוצה, לביקור במשרד ראש הממשלה יחד עם שרת התרבות.

מנואל טרכטנברג: מסיבת ניצחון בעירייה.

יעקב מרגי: גם בעירייה.

יעקב מרגי: חיברו שירים והכול.

יעקב מרגי: שלא תבינו לא נכון, יש לי פינה חמה לפועל באר שבע אבל, אני הייתי מצפה שיש מדליסטים מדעיים, שאלה המדענים הבאים, זה הגרעין שיכול למשוך, אני הייתי מצפה ששר המדע, ששר החינוך, שראש הממשלה יקבלו אותם באותה התלהבות, באותה צבעוניות ובאותה ססגוניות.

<אלי רז: שר החינוך עושה את זה.

מירב בן ארי: נכון, שר החינוך, ראינו שהוא - - -

<אלי רז: גם לפני שהם יוצאים וגם אחרי.

יעקב מרגי: יפה, רציתי לדעת, לכן שאלתי קודם.

מירב בן ארי: כן, ראינו בעיתון.

יעקב מרגי: אם מנהלת הוועדה לא הייתה מציעה לי את זה, וכאן מגיעה לה תודה על זה, יכול להיות שגם אני הייתי עובר על זה כיו"ר ועדת חינוך ולא מקיים את הדיון הזה.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לעשות, לשים לנגד עינינו מה חשוב לא פחות.

מסעוד גנאים: הוא דיבר על משהו חשוב, מי הדוגמה, מי האידיאל.

מירב בן ארי: נכון.

מסעוד גנאים: לצעירים, לכולם.

מסעוד גנאים: כאשר אנחנו מקדמים צעירים כאלה, זוכים כאלה ולא רק את שחקן הכדורגל.

יעקב מרגי: הבאתי בכוונה דוגמה מהכדורגל.

מירב בן ארי: לא, דווקא באמת ייאמר לזכותו של שר החינוך שגם לפני שהם יצאו וגם אחרי, כך ראיתי בעתון, הוא הצטלם איתם ופרגן להם.

מירב בן ארי: לפני שבאת אמרתי, כשדיברנו בעניין של התקשורת, אתה הזכרת את זה, תגיד לי רק את השם עוד פעם, ד"ר אלי, אתה דיברת על זה, אני אמרתי שכמו שיש פוסטר באמצע של ירדן ג'רבי צריך להיות פוסטר באמצע של זוכה מדליית זהב במדעים ואז גם אתם תהיו דמויות לחיקוי, כי בסוף זה לא הפוסטר, זה זה שחבר'ה צעירים רואים אתכם ושואפים להיות כמוכם.

מירב בן ארי: זו הנקודה שאנחנו צריכים לעודד והתקשורת היא פלטפורמה מצוינת.

מירב בן ארי: אגב, גם אם באת לבית הספר ותוך כדי אירוע מרכזי, שגם ככה קיים בבית הספר, הרי כל הזמן עושים אירועים, מכנסים את בית הספר למפגשים, אז כן לקרוא לך וכן לתת לך תעודה מבית ספר, שכל התלמידים יראו.

מירב בן ארי: לא ציפיתי שתהיי בשלטי חוצות, שזה גם לא רע, אבל לפחות בבית הספר, שכל בית הספר יידע.

מירב בן ארי: יש כנסים וטקסים כל הזמן, אז מה הבעיה להעלות אותך ולפרגן כמו שצריך?

מירב בן ארי: אנחנו רוצים לקדם את האורחים שלנו, תלמידי י"ב מאור תורה רמות ירושלים.

מירב בן ארי: ברוכים הבאים ודווקא באתם לדיון מאוד מעניין.

מירב בן ארי: טוב, תמיד מעניין בוועדת חינוך.

מירב בן ארי: חבר הכנסת טרכטנברג, אתה רוצה להתייחס?

מנואל טרכטנברג: כן, בהחלט, אני אשמח.

מנואל טרכטנברג: בוקר טוב לכולכם.

מנואל טרכטנברג: האמת שלשבת באירוע כזה זה מרענן, זה מאוד משמח, אנחנו יושבים בהרבה ועדות כאן בכנסת, הוויכוחים לעתים סוערים ולא בנושאים שאפשר לצאת מהם עם חיוך על הפנים, אבל הפעם כן.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה להגיד כך, תראו, במדינת ישראל התברכנו קודם כל בכישרון גולמי אדיר של הדור שלנו.

מנואל טרכטנברג: אני מכיר מה שקורה בארצות אחרות בעולם ואין אח ורע לכישרון שיש כאן.

מנואל טרכטנברג: זה בא לידי ביטוי בהישגים, בהישגים המדעיים, בטכנולוגיה וכדומה.

מנואל טרכטנברג: יש גם נכסים אקדמיים מדעיים אדירים במדינת ישראל, אבל איכשהו שני הדברים האלה לא מתחברים לרמת החינוך המדעי במדינת ישראל, למקום שראוי לו.

מנואל טרכטנברג: יש כשל פה.

מנואל טרכטנברג: אתם בעצם הגעתם להישגים האלה על אף הכשל של המערכת.

מנואל טרכטנברג: לא בזכות המערכת אלא על אף העובדה, כמו שתיארת את, שאין את המורים המתאימים ואין את תשומת הלב ואין את המשאבים וכו' להוראת המדעים.

מנואל טרכטנברג: תראו, כדי לייצר בסופו של דבר את הקדקוד, את השיא הזה, שזה אתם, המדליסטים, צריך פירמידה שלמה.

מנואל טרכטנברג: זה קורה בכל ההקשרים, אם הזכרת את הספורט, אתה יודע, כל ארבע שנים אולימפיאדות ואנחנו שואלים את עצמנו "איך זה שלא בלה בלה בלה?".

מנואל טרכטנברג: מאוד פשוט, כי אם אין לך את כל התשתית, את כל הרבדים, מהגיל הרך, הנוער, הבוגרים יותר ואת המאמנים וכו', אז זה לא יהיה בסוף.

מנואל טרכטנברג: אותו דבר במדעים, בוודאי במדעים שזה עוד יותר קשה.

מנואל טרכטנברג: תראו, עולם המדע כיום הוא עולם מדהים.

מנואל טרכטנברג: אנחנו לפני עידן של Brave New World עולם חדש ומלהיב של התפתחויות מדעיות מטורפות באמת שזה נשמע כמו מדע בדיוני.

מנואל טרכטנברג: הייתה לי הזכות להיות ב- CERN שבז'נבה, פעמיים, המאיץ הגדול שם, הגדול ביותר בעולם, ויש מספר רב של ישראלים ששיחקו תפקיד מרכזי בהקמה ובעיצוב של המתקן ב- CERN וכמובן כיום בהפעלה וכו' וכו' וזה המיזם המדעי הכי גדול בעולם.

מנואל טרכטנברג: יש לנו יד ורגל בזה.

מנואל טרכטנברג: אנחנו חברים מלאים בסרן, זכינו לזה, המדינה היחידה מחוץ לאירופה שחברה מלאה בסרן.

מנואל טרכטנברג: כדי שזה יקרה צריך את הצעירים האלה, הם אלה שיישאו את הדגל ל- CERN הבא ולהתפתחויות הבאות שיהיו.

מנואל טרכטנברג: זה תפקידנו, אדוני היושב ראש וגבירתי היושבת ראש היום, תפקידנו פה לבוא ולהתריס ולהגיד, רבותיי, לא יכול להיות.

מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות שאין לנו מורים ראויים למקצועות האלה.

מנואל טרכטנברג: המערכת, המכללות להוראה, לא יודעת לייצר את המורים האלה.

מנואל טרכטנברג: זה לא מכיוון שאין, היא לא יודעת לעשות את זה.

מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות ששיטות ההוראה מקובעות מסוף המאה ה-19 בערך, איך מלמדים את המקצועות האלה.

מנואל טרכטנברג: אני יודע את זה היטב, לא רק כמי שהיה בראש המערכת להשכלה גבוהה.

מנואל טרכטנברג: יש לי בת ברוך ה' שעושה דוקטורט בפיזיקה, הבת הבכורה שלי, והיא עושה דוקטורט בפיזיקה על אף מה שקרה בבית הספר.

מנואל טרכטנברג: על אף, ממש כך.

מנואל טרכטנברג: אני ראיתי את הפער בין מה שהיא רוצה ללמוד לבין מה שמלמדים אותה שם.

מנואל טרכטנברג: יש שיטות הוראה מדהימות, חדישות לחלוטין, זה לא מגיע בכלל לשם.

מנואל טרכטנברג: עוד פעם, זה רק הנוסחאות היבשות ולא החשיפה לתופעות עצמן שהיום אפשר להמחיש אותן.

מנואל טרכטנברג: לא צריך את המעבדות המאוד יקרות, אתה יכול באמצעים מתוקשבים להמחיש חלק, לא את הכול, אבל חלק מהדברים האלה.

מנואל טרכטנברג: אתה יכול היום לנהל אקספרימנטים מרחוק, אתה לא צריך להיות שם.

מנואל טרכטנברג: זה עולם אחר.

מנואל טרכטנברג: אנחנו לא עושים את זה.

מנואל טרכטנברג: אז אני קורא לנו, לוועדת החינוך, להרים קול, להרים קול זעקה כדי שמדינת ישראל תוכל להגיע להישגים שהיא בעצמה מסוגלת, לא למשהו אחר, והצעירים האלה שם הם ההבטחה שלנו.

מסעוד גנאים: מוכרחים.

מירב בן ארי: תודה, תודה רבה.

מירב בן ארי: אנחנו שמענו גם מתימטיקה, גם פיזיקה, גם כימיה ואם יש פה ממדעי המחשב, בבקשה.

<חנית גלילי: שלום, שמי חנית גלילי, אני מאמנת במדעי המחשב, אני מייצגת פה את הקבוצה ואת ד"ר דוד גינת שלא הצליח להגיע היום.

<חנית גלילי: אנחנו דיברנו פה הרבה גם על המדליות וגם על האתגר ואני רוצה לחזק את העניין של האתגר.

<חנית גלילי: המטרה שלנו, מעבר לזה שאנחנו בסוף מגיעים לאולימפיאדה הבינלאומית עם הארבעה שהם באמת בטופ - - -

מירב בן ארי: כמה מדינות בסוף משתתפות באולימפיאדה?

<חנית גלילי: 50 ומשהו.

<יגאל דור: 83.

<יגאל דור: בכל נושא זה - - -

יעקב מרגי: בכל מקצוע, בכל תחום.

<חנית גלילי: אצלנו, הוא מעדכן, 83 השתתפו השנה, ארבעה נציגים מכל מדינה שהם באמת הארבעה המוכשרים ביותר, אבל המטרה שלנו היא להפיץ את הבשורה להרבה יותר תלמידים.

<חנית גלילי: אם היינו יכולים ואם היו לנו את המשאבים לזה אנחנו רוצים להרחיב את הבסיס הזה של הפירמידה שבסוף, כשאנחנו בוחרים את הארבעה, היינו מאוד רוצים שהוא יהיה רחב.

<חנית גלילי: כרגע אנחנו במדעי המחשב קצת סובלים, אני מניחה, מאותה תופעה של הכימיה, שאנחנו מתחילים, לא כמו המתימטיקה עם 17,000 אלא עם 3,000 או משהו כזה שבכלל ניגשים לשלב א', שאת זה היינו רוצים מאוד מאוד להרחיב.

<חנית גלילי: למעשה מבחינתנו, כל תלמיד שנהנה גם ממתימטיקה או שיש לו איזשהו פוטנציאל של חשיבה מתמטית, מבחינתי הוא מקור נפלא להרים אותו ולחזק אותו במדעי המחשב.

<חנית גלילי: למעשה מה שקורה, בגלל שאנחנו נתמכים על ידי בתי הספר, מגיעים אלינו כמעט רק תלמידי מדעי המחשב שזה ממש ממש מעט מהפוטנציאל.

<חנית גלילי: זה משהו שאנחנו מרגישים ואנחנו מאוד היינו רוצים לפרוץ אותו ולהפיץ את זה להרבה יותר תלמידים, כדי שיותר תלמידים ייהנו מהאפשרות הזו לאתגרים.

מירב בן ארי: מי השתתף שנמצא פה, האם יש לידך מישהו שהשתתף?

<חנית גלילי: יש פה ממדעי המחשב וכימיה.

<חנית גלילי: עוד מישהו ממדעי המחשב - - -

מירב בן ארי: מי מתלמידי מדעי המחשב רוצה לדבר?

<לירן מרקין: אני אשמח.

<לירן מרקין: בנוסף למה שחנית אמרה - - -

מירב בן ארי: איך קוראים לך?

<לירן מרקין: לירן מרקין.

מירב בן ארי: מאיפה?

<לירן מרקין: אני מחנתון, זה יישוב בגליל התחתון.

מירב בן ארי: כיתה?

<לירן מרקין: סיימתי י"ב.

<לירן מרקין: עכשיו אני לפני גיוס, אני עושה דחיית שרות שנה אחת, מסיים תואר ראשון ואז אני מתגייס.

<לירן מרקין: במדעי המחשב - - -

מירב בן ארי: דחית את השירות כדי לסיים את התואר?

מירב בן ארי: איך עושים תואר של ארבע שנים בשנה?

<לירן מרקין: זה לא בשנה, אנחנו מתחילים בתיכון.

מירב בן ארי: התחלת בתיכון את התואר הראשון?

<לירן מרקין: אני מאמין שהרוב פה עשו תכנית דומה.

מירב בן ארי: אחרי זה אתה יודע לאן תלך בצבא?

<לירן מרקין: עדיין לא, אבל יש מסלולים שהצבא נותן.

מירב בן ארי: מיוחדים לעתודאים?

<לירן מרקין: קוראי לזה אקדמיזטורים.

מירב בן ארי: ספר לנו.

<לירן מרקין: בנוסף למה שחנית אמרה אני רוצה להגיד שאני מהנקודה האישית שלי, בכיתה י' שמעתי מחבר על האולימפיאדה הזו, שמעתי במקרה במסדרון ולא עניין אותי כל כך.

<לירן מרקין: יום לפני התחרות הארצית קיבלתי מכתב, בבית הספר שלנו לא היה את מבחן השלב הבית ספרי.

<לירן מרקין: כיום זה 3,000, אבל לפני שלוש שנים זה היה 2,000 תלמידים ובבית הספר שלנו לא היה את שלב א', אז כדי להשתתף היה צריך לנסוע עד לתל אביב ואני גר בצפון.

מירב בן ארי: זה אפרופו לשאלה שלך על הפריפריה.

<לירן מרקין: יום לפני - - -

מירב בן ארי: הוא מהגליל תחתון.

מירב בן ארי: מחנתון לנסוע לתל אביב בשביל להשתתף.

<לירן מרקין: יום לפני ראיתי באינטרנט דוגמה לשאלות והחלטתי כן ללכת.

<לירן מרקין: אני ממש שמח על ההחלטה הזאת כי כמו שאמרתָ, זה באמת משנה את כל התפיסה.

<לירן מרקין: במקום ללמוד את המחשבים שלומדים בבית הספר אנחנו לומדים חשיבה יצירתית ופתרון בעיות ברמה שונה לגמרי.

<לירן מרקין: זה עוזר לנו גם אחר כך בהייטק, זה מה שמחפשים בראיונות ובאקדמיה בכלל, זו שיטת הוראה - - -

מירב בן ארי: שנה שעברה היית צריך לנסוע, השנה כבר יש בצפון?

מירב בן ארי: אמרת שצריך לנסוע לתל אביב בשביל המבחן.

<לירן מרקין: כן, האימונים הם פעם בשבוע.

מירב בן ארי: רק בתל אביב.

<לירן מרקין: פעם בשבוע בתל אביב.

<לירן מרקין: זו נסיעה.

<לירן מרקין: כן, זה לא נוח, אנחנו צריכים לנסוע כל שבוע לתל אביב.

יעקב מרגי: רק מלחשוב לעזוב את הנופים של הגליל ולהיכנס לסבך הזה של תל אביב, הייתי מוותר על האולימפיאדה.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

מירב בן ארי: רגע, אז אתם נוסעים מטעם בית הספר?

<לירן מרקין: בשלב הארצי יש קבוצה מכל בית ספר שנוסעת אבל באימונים יש רק 30 מכל הארץ.

מירב בן ארי: צריך להגיע עצמאית?

מירב בן ארי: על חשבונך?

<לירן מרקין: מגיעים עצמאית, על חשבוננו, כן, זה לא נוח וזה קשה, אבל זה שווה את זה.

מנואל טרכטנברג: איפה בתל אביב?

<קריאה: אוניברסיטת תל אביב.

מירב בן ארי: למה לא בטכניון או באוניברסיטת חיפה?

מסעוד גנאים: מי מממן את זה, הכול מימון עצמי?

<קריאה: זה משרד החינוך.

מירב בן ארי: לגבי המימון, לפני שבאתם הוא הציג את המימון של המשרד, זה לנסיעה לאולימפיאדה.

<יגאל דור: כל התהליך.

מסעוד גנאים: הכול, מא' עד ת'?

מירב בן ארי: אבל עדיין, הוא צריך לנסוע על חשבונו לתל אביב, אז יש לנו פה שתי שאלות.

מירב בן ארי: האחת, למה אין בטכניון כשיש פה הרבה נציגים ושתיים - - -

יעקב מרגי: הוא אומֵר לך 30, אז זה כיתה אחת.

יעקב מרגי: תראה, אני עשיתי מבדקי טיס, הצבא נתן לי שוברי נסיעה מבאר שבע לתל השומר.

<לירן מרקין: הצבא נותן שוברי נסיעה, דווקא לאולימפיאדה - - -

יעקב מרגי: אני אומר כדי שמשרד החינוך ישמע.

יעקב מרגי: קחו את זה לתשומת לבכם.

מירב בן ארי: מה רצית לומר?

<שירה בן דור: אני שירה, הייתי באולימפיאדה של בנות במתימטיקה, אני מירושלים.

<שירה בן דור: יש בעיה באולימפיאדת מדעי המחשב שצריך כל שבוע להגיע ליום אימונים בתל אביב.

<שירה בן דור: אם זה היה כמו באולימפיאדת מתימטיקה, עם תקציב קצת יותר גדול, אז היו יכולים לעשות מחנות אימונים כמו שעושים במתימטיקה, לקחת יותר מדריכים כמו שעושים במתימטיקה, הכול היה קצת יותר טוב אם זה היה, אז אולי כדאי לעשות את זה.

מירב בן ארי: אז זה רק במדעי המחשב שצריך לבוא?

<חנית גלילי: עד כמה שאני יודעת, לפחות אצלנו, אנחנו עובדים באופן שונה משאר האולימפיאדות.

<חנית גלילי: אנחנו מאמינים שהלימוד והעשייה צריכים להיעשות לאורך כל השנה והמפגשים שלנו נעשים אחת לשבוע.

<חנית גלילי: הלוואי שהיו לנו תקציבים וכוח אדם לעשות אימון אחד בתל אביב, אימון אחד בבאר שבע ואימון אחד בחיפה, רק שאנחנו גם ככה מספר מאוד מאוד מאוד מצומצם של אנשים שמתוקצבים על הפרויקט הזה.

מירב בן ארי: עד כדי כך שאפילו הנסיעות על חשבונם?

<חנית גלילי: הנסיעות על חשבונם, כן.

<חנית גלילי: לא אני מחלקת את ה - - -

מנואל טרכטנברג: יש לי רעיון.

מירב בן ארי: כן, רגע, אולי נשמע את התגובה של משרד החינוך לשאלה למה תלמיד שהולך לאולימפיאדה - - -

<קריאה: במתימטיקה יש בכל עיר.

מירב בן ארי: כן, הבנתי אותך.

מירב בן ארי: אני עדיין פה רוצה את מדעי המחשב להבין.

<חנית גלילי: אצלנו יש כיתה אחת למעשה שאנחנו עושים ואין לנו מדריכים שאנחנו יכולים להפיץ - - -

יעקב מרגי: את הלנת והצטערת שרק 3,000 ניגשים למבחן.

יעקב מרגי: לו יצויר שהיו ניגשים 10,000, השאלה אם היית מקבלת מענה ל-90 תלמידים.

<חנית גלילי: קודם כל ברור שזה עניין גם תקציבי.

<חנית גלילי: כרגע, עם התקציב שיש לנו אנחנו לא יכולים לתמוך ב-90 תלמידים.

יעקב מרגי: אז מה זה שווה שאני אביא לך עכשיו 100,000?

<חנית גלילי: אני אגיד לך מה זה שווה.

<חנית גלילי: גם אם היינו פורסים את זה יותר היינו מצליחים להגיע ליותר תלמידים פוטנציאליים שיגיעו - - -

מירב בן ארי: העניין הוא שגם אם יגיע אלייך תלמיד פוטנציאלי שגר ביישוב שהוא רחוק או שמבחינה כלכלית קשה לו אז אנחנו לא ניתן לו את האפשרות ולכן אני לא רוצה להכניס עוד ועוד ילדים כשאני לא מסוגלת לתת להם אפילו דמי נסיעות לתל אביב.

<חנית גלילי: השאלה היא גם מי מגיע אלינו בסופו של דבר ל-30.

<חנית גלילי: אני חושבת שגם ה-30 האלה - - -

מירב בן ארי: כן, אבל את מראש, זו לא את כמובן, אבל מראש אנחנו מתחילים מעמדה של חוסר שוויון, כי מראש, אם אתה לא מגיע ממשפחה שתומכת בך, איך תיסע כל שבוע לתל אביב, שלא לדבר על השאלה אם יש לך תחבורה ציבורית, אני מניחה שגם היישוב שאתה גר בו - - -

<לירן מרקין: כן, במקרה - - -

יעקב מרגי: הוא לא ליד מסילת הרכבת, בוא נאמר כך.

מירב בן ארי: מה רצית להגיד, פרופ' טרכטנברג?

מנואל טרכטנברג: רק שאלה ואז אני אגיד.

מנואל טרכטנברג: מה קורה בכימיה?

<איזנה ניגל: החבר'ה לא כל כך מתלוננים.

מנואל טרכטנברג: לא, אבל איפה הם לומדים?

מנואל טרכטנברג: כמה פעמים בשבוע ואיפה?

מירב בן ארי: בצפון?

<איזנה ניגל: זה משתנה, כי אם יש לנו חבר'ה שהם כבר שנה שנייה, בדרך כלל אנחנו נפגשים אחת לשבוע, אבל חבר'ה שממשיכים - - -

מנואל טרכטנברג: איפה?

<איזנה ניגל: בטכניון.

מירב בן ארי: היא מהקריות.

מנואל טרכטנברג: השאלה היא האם יש מקום יחיד?

יעקב מרגי: מקום יחיד בארץ?

<איזנה ניגל: כן.

מנואל טרכטנברג: אוקיי, אז מה שאני מציע וזו הצעה פרקטית.

מנואל טרכטנברג: אנחנו צריכים לצאת בקריאה לטכניון, לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת בן גוריון, שכל אחד מהמוסדות האלה יהיה ספונסר של לפחות שניים מהארבעה.

מנואל טרכטנברג: אני מבין שיש מדעי המחשב, פיזיקה, כימיה ומה עוד?

מירב בן ארי: מדעי המחשב, כימיה, פיזיקה ומתימטיקה.

מנואל טרכטנברג: אז כל מוסד כזה, באזור שלו, שיהיה ספונסר - - -

מירב בן ארי: אבל הנציג של משרד החינוך אמר שהם מממנים.

<יגאל דור: הרבה יותר קל לנו, כמשרד, לשלם לתלמיד נסיעות - - -

מנואל טרכטנברג: זה לא עניין של נסיעות.

מנואל טרכטנברג: מה שאני מתכוון הוא שצריכים להיות שלושה מרכזים לכל מקצוע.

מנואל טרכטנברג: לא יכול להיות שלא יהיה כיסוי גיאוגרפי.

מנואל טרכטנברג: עד כמה מדינת ישראל גדולה?

מנואל טרכטנברג: אחר כך אפשר להתחשבן בעניין של נסיעות.

מנואל טרכטנברג: שיהיו שלושה מוקדים כאלה בכל התחומים ושה- sponsorship הזאת תתבטא גם בכוח אדם.

מנואל טרכטנברג: תראה, יש סטודנטים מתקדמים, לצורך העניין הבת שלי יכולה ללמד גם בקבוצה כזו בפיזיקה, שהאוניברסיטאות יתרמו לא רק את המקום ולא רק את הנגישות ולא רק את המעבדות, אלא גם כוח אדם איכותי, שיכול להשתלב במאמץ הזה ואז צריך לעשות את זה בשותפות עם משרד החינוך.

מנואל טרכטנברג: זה לא משאבים רבים, זה לא כסף רב, זה עניין של רצון טוב ושל קריאה שלנו חד משמעית.

<אלי רז: אני יכול להעיר בנושא הזה?

מירב בן ארי: כן, בבקשה.

<אלי רז: באולימפיאדה לפיזיקה למרות שהטכניון - - -

יעקב מרגי: מי הדובר, סליחה?

מירב בן ארי: ד"ר אלי רז.

<אלי רז: למרות שהטכניון הוא הגוף המבצע, אני רוצה לציין שאוניברסיטת בן גוריון על חשבונה מקיימת כל שנה מחנה חנוכה בשטחה ומשקיעה בבנייה של ציוד.

<אלי רז: מכון ויצמן כל שנה מקיים במכון ויצמן מחנה בפגרת הפסח.

מנואל טרכטנברג: השאלה אם זה משתלב - - -

<אלי רז: לתלמידי האולימפיאדה בפיזיקה.

מנואל טרכטנברג: אוקיי, אבל זה לא המוקד המרכזי?

<אלי רז: לא, יש מחנה קיץ בטכניון, מחנה חנוכה בבאר שבע, מחנה אביב במכון ויצמן, אבל הדבר החשוב שהוא מאפיין הוא שיש הרבה מאוד תלמידים.

<אלי רז: אם אתה תשאל תלמיד בוגר אולימפיאדה כאן, הוא יגיד לך שהוא נתקל בלפחות 30 תלמידים בוגרי אולימפיאדות קודמות, שהם כל אחד באזור שלו מדריך את הנוער החדש.

מנואל טרכטנברג: למה זה לא קורה במדעי המחשב או בכימיה?

<אלי רז: זה עניין של זמן.

מירב בן ארי: הנקודה ברורה, אנחנו נעשה גם פנייה למל"ג בעניין הזה.

מירב בן ארי: דווקא זה שיש בפיזיקה זה נהדר, אבל אם יש במדעי המחשב, שזה דווקא מקצוע שנלמד בכל האוניברסיטאות ובמכללות ושהכי קל למצוא שם גם דוקטורנטים, דווקא בזה ה facilities הרבה יותר פשוטים.

מירב בן ארי: היא אומרת שבכימיה, ובצדק, יש פחות ופחות אנשים שגם באוניברסיטה הולכים, אבל מדעי המחשב?

מירב בן ארי: כל מכללה היום פותחת פקולטה למדעי המחשב, לכן אני אומרת שזה גם יותר זמין.

מירב בן ארי: בטח שאפשר לעשות בצפון ובבאר שבע.

מירב בן ארי: ההצעה של חבר הכנסת טרכטנברג היא מאוד הגיונית, אנחנו נפנה כוועדה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת גנאים, אתה רצית להוסיף משהו, בבקשה, אדוני.

אוסאמה סעדי: כן, כמחנך לשעבר ומורה להיסטוריה לשעבר בתיכון, אני רק רציתי להעיר בקשר לניגוד הזה בין התכניות של בתי הספר, מה שמלמדים, מערבבים בין הכלי לבין המטרה.

אוסאמה סעדי: המבחן הוא כלי, החומר בבית הספר הוא כלי, הוא לא מטרה, בסוף המטרה היא שהתלמידים הבוגרים תחילה ייהנו, ייהנו מהלימודים, זה אחת.

אוסאמה סעדי: שתיים, יגלו את היכולות שלהם, יגלו את עצמם ואת היכולות שיש בהם.

אוסאמה סעדי: לכן תמיד שאלתי כאשר הייתי בבית הספר את המנהל, הרי את השרשרת הזו, מי המורה המצליח בעיניו של מנהל?

אוסאמה סעדי: זה שהתלמידים שלו מביאים את הציונים הגבוהים בבגרות, ובעיני המפקח, מי המנהל המצליח?

אוסאמה סעדי: אותו דבר בעיני משרד החינוך את השרשרת הזו, לפי דעתי - - - אני עשיתי ניסיון, כשאני לימדתי פעם ראשונה, זה היה ב 98' או ב 99' בבית ספר תיכון.

אוסאמה סעדי: סיימתי באוניברסיטת חיפה לימודי הוראה והיה לנו מורה, תמיד המורה הוא, לפי דעתי הוא הבסיס.

אוסאמה סעדי: אם יש לך מורה שמסקרן, מאתגר, מלהיב אותך והוא מתלהב והוא אוהב את החומר שהוא מלמד, תאמין לי, הוא עושה את המלאכה של כל מערכת החינוך, כל המטרה, הוא מגלה באמת אם מדען, אם משורר, אם סופר - - - אז רציתי לעשות איזה ניסיון, חשבתי שאני חכם ורציתי לעשות משהו שונה, אז פעם נתתי מבחן לתלמידים, לא נתתי להם שאלות, נתתי להם תשובות והם נתנו את השאלות.

מנואל טרכטנברג: מי החכם?

מנואל טרכטנברג: היודע לשאול.

אוסאמה סעדי: זהו.

אוסאמה סעדי: זה לא קל, זה לא קל, אבל בסוף המנהל בא אליי ואמר לי, "בסוף יש חומר, אתה צריך להעביר, איזו שיטה עשית, של דיאלוג ושל ניתוח ואתה לא מעביר חומר".

אוסאמה סעדי: בסוף אני שילמתי המחיר, כי התלמידים, לא העברתי את כל החומר ובסוף המבחן הוא כמותי והבגרות כמותית ולא איכותית והניסיון שלי לא צלח בבית הספר.

אוסאמה סעדי: במקום שהתלמידים, כמו שחשבתי שההנאה היא הבסיס, חשבתי גם לאתגר אותם בבסיס, אבל בסוף התברר שבמערכת החינוך הכמות שאתה שופך בסוף על הדפים במבחן והולך הביתה, לצערי, זה החשוב.

אוסאמה סעדי: אז אני מברך אתכם, כל הכבוד ובהצלחה ושיהיו גם הרבה כמותכם.

מירב בן ארי: האם יש עוד מישהו מהתלמידים שרוצה לשתף אותנו או לומר משהו לוועדה?

מירב בן ארי: בבקשה.

<איתמר חסון: אני לא תלמיד שהשתתף בשנה האחרונה.

<איתמר חסון: שמי איתמר, אני השתתפתי בשנת 2009 באולימפיאדה בפיזיקה וזכיתי במדליית זהב במקסיקו.

מירב בן ארי: מה אתה עושה היום?

<איתמר חסון: היום אני דוקטורנט בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב ואני מדריך באולימפיאדה.

<איתמר חסון: נסעתי מספר פעמים עם המשלחות לאולימפיאדות הבינלאומיות, השתתפתי גם בארגון של האולימפיאדה האסיאתית שהתקיימה בארץ ב-2011.

<איתמר חסון: אני רוצה להעיר בנוגע לסוגיה שכל הזמן עלתה בנוגע לניגוד שיש בין ההצלחה של חלק מהאולימפיאדות, כל שנה יותר או פחות, אבל באופן כללי ישראל ממוקמת במקום מאוד טוב באולימפיאדות הבינלאומיות, בניגוד למיקום של ישראל ברמת החינוך הכללית.

<איתמר חסון: אני חושב שאחד הגורמים המרכזיים לזה הוא הניסיון לנהל את המערכת בצורה ריכוזית מלמעלה ולא לאפשר חופש למנהלים, לתלמידים, להורים, לנהל את עצמם בצורה נכונה.

<איתמר חסון: אולי אחד הסימפטומים, אולי אחד מהדברים שמעידים על כך שזאת הבעיה והבעיה היא לא תקציבית, או לבחור בצורה ריכוזית במשרד החינוך את שיטת ההוראה הנכונה, או להגדיר מחדש את חומרי הלימוד, ואחת העדויות לכך היא שתקציב החינוך התנפח בצורה מאוד מאוד מאוד משמעותית בעשר השנים האחרונות ובוודאי בעשרים השנים האחרונות ותוצאות בשטח כמעט ולא רואים, אולי אפילו רואים ההיפך.

יעקב מרגי: אתה מוזמן להחליף אותי לפעמים.

<איתמר חסון: אני הייתי רוצה לשאול את הוועדה, האם הוועדה דנה לאחרונה, או אפילו בשנים האחרונות, בשיטות שונות לניהול מערכת החינוך, שיטות שנוסו במספר מדינות בעולם וזכו להצלחה, שיטות כמו שיטת הוואוצ'רים.

<איתמר חסון: תגידו אתם אם דנתם בסוגיה הזאת ואם לא דנתם אני מפציר בכם לדון ביישום של הוואוצ'רים בישראל או לפחות בניסיון ליישם אותה.

<איתמר חסון: התקציב היום שמוקצה פר תלמיד, אם עושים חשבון, הוא תקציב אדיר.

<איתמר חסון: עם תקציב כזה אפשר היה להביא את המורים הטובים ביותר בארץ ואנשים היו חפצים לעסוק במקצוע ההוראה והיה אפשר לייצר כיתות קטנות.

<איתמר חסון: הבעיה היא שהתקציב הולך היום על מערכת מסואבת ובירוקרטית, מערכת שהיא לא מספיק גמישה בגלל שהכול מנוהל מלמעלה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך שהועדה הזו, ובעיקר יו"ר הוועדה הקבוע שלה, עוסקת המון, אנחנו עוסקים היום בנושא של שיטות לימוד ויושבים כאן המון עם המשרדים הרלבנטיים כדי - - -

יעקב מרגי: לא בהצלחה רבה.

מירב בן ארי: זהו, מה שעמדתי להגיד הוא שבסוף ההחלטה על שינוי שיטות לימוד היא החלטה מקצועית נטו.

מירב בן ארי: זה לא נכון מה שאמרת על מערכת בירוקרטית, זה נכון ש-90% מתקציב משרד החינוך הולך על שכר.

מירב בן ארי: זה קודם כל שתדע.

<איתמר חסון: אבל את יודעת - - -

מירב בן ארי: רגע, שנייה, זה לא עניין של בירוקרטיה כמו העניין שזו מערכת גדולה מאוד שהתרחבה, כמו שאנחנו יודעים, גם עם "אופק חדש" וגם עם "עוז ותמורה" ולכן, 90% מגיע לשכר.

<איתמר חסון: כמה מגיע לשכר מורים?

יעקב מרגי: כוח ההוראה זה הרוב.

<איתמר חסון: לא, זה לא נכון.

<איתמר חסון: תבדקו בנתונים.

<איתמר חסון: 40% בכלל מסך תקציב החינוך הולך למורים, שאר התקציב הולך למפקחים וכל מיני בירוקרטים.

יעקב מרגי: בסדר, זה עדיין - - -

<איתמר חסון: לא, זה לא בסדר, זה עיקר הגידול בתקציב.

יעקב מרגי: אם היינו סומכים על העובדים בכל תחום אז לא היה צריך את מבקר המדינה, לא צריך את מבקר המשרד, לא צריך את מבקר העיריה.

יעקב מרגי: אין מציאות כזו שלא תשים פיקוח, פיקוח הוא חלק, הוא עמוד השדרה המרכזי.

יעקב מרגי: אני לא הייתי ישן טוב בלילה אם הייתי יודע שאני לא משקיע בפיקוח ובקרה.

יעקב מרגי: פיקוח ובקרה נדרשים.

יעקב מרגי: אני מסכים איתך שמשרד החינוך הוא משרד שגדל וגדל לא עם רה ארגון כל פעם מחדש אלא עם עוד חללית בת ועוד חללית בת וזה נהיה משהו מסורבל.

יעקב מרגי: אם אתה שואל אותי, אני תמיד אומר שהשר היה צריך בשנה הראשונה שלו לומר למנכ"לית, "תנהלי את המשרד", ולהקים צוות מומחים, לסגור עליהם חדר, לא לצאת משם, להביא לנו מודל חדש מתאים, לא לשנת 2016, אלא צופה פני עתיד עשרים שנה קדימה.

יעקב מרגי: אנחנו לא שם לצערי הרב, כי כל אחד לגמור את הקדנציה שלו עם איזה ticket של רפורמה כזו או אחרת.

יעקב מרגי: יש השקעה רבה, אנחנו מתוסכלים, אנחנו מדברים הרבה על הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אין ספק, אמרת ונגעת בתחילת דבריך, יש השקעה רבה, התקציב גדל, אנחנו לא מוצאים תמורות ותפוקות בחינוך, לצערי הרב.

יעקב מרגי: כשאומרים "תלמידי ישראל במיצ"ב" אני מתפוצץ.

יעקב מרגי: אני אומר, זה לא תלמידי ישראל במיצ"ב, זה מורי ישראל ומערכת החינוך במיצ"ב שנבחנים, לא התלמידים, התלמידים לא נבחנו במיצ"ב, נכון שהם האמצעי אבל זו המערכת, זה מה שהיא נותנת.

יעקב מרגי: מסכים איתך, צריך לעשות את השינוי הזה, המיוחל, לתת את חווית הלימוד המאתגרת.

יעקב מרגי: כוחות ההוראה, לא צריך להתבייש, אנחנו לא מזלזלים במעמד המורה, אנחנו רוצים להעצים את כוחו ומעמדו של המורה.

יעקב מרגי: תכניות והשתלמויות, הדרכה, הכשרת המורים, המורים צריכים להיות, תמיד אני אומר, החלום של מדינת ישראל זה שתשאל את הילד כשהוא קטן מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול והוא יאמר לך מורה.

יעקב מרגי: לא בגלל שזו ברירת המחדל, המקצוע האקדמי הכי נגיש והכי קל.

יעקב מרגי: היום זה המצב, שבן אדם או תלמיד בוגר או בוגרת מתלבטים לאן הם הולכים אחרי הלימודים, הוא עושה את החשבון, הכנסה, השקעה, הולך לברירת מחדל.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: זו צריכה להיות שאיפה.

יעקב מרגי: אני הייתי רוצה 780 נקודות בכניסה להוראה, לא לפסיכולוגיה או לקלינאי תקשורת.

יעקב מרגי: יש לנו מחסור במדינה של קלינאי תקשורת, בגלל שיש פקולטה אחת או שתיים ומרימים את הניקוד לגובה שהוא בשמים.

יעקב מרגי: להוראה הייתי שם 780 ומעלה את השכר ונותן להם כיווני חשיבה אחרים.

יעקב מרגי: כמו שדיברתי בסבב הקודם, הפס הרחב הזה, חינוך בפס רחב, זה לא עוזר.

יעקב מרגי: פעם היו מנקים בסיסים בעבודות רס"ר בפס רחב.

יעקב מרגי: היום צריכים להיות ממוקד מטרה, חווייתי, מאתגר.

<איתמר חסון: אני רוצה להציע ליושב ראש הוועדה - - -

מירב בן ארי: אנחנו מסיימים.

<איתמר חסון: במשפט אחד, אני רק רוצה להציע ליושב ראש הוועדה ללמוד את הנושא שהעליתי, של שיטת הוואוצ'רים, כי מן השיח אני מבין שהנושא לא עלה פה בוועדה, בוודאי לא בשנים האחרונות - - -

יעקב מרגי: נגענו תחומים מסוימים שקיימת שיטת הוואוצ'רים.

<איתמר חסון: שיטת הוואוצ'רים למיטב ידיעתי לא קיימת בארץ בכלל.

יעקב מרגי: בתחומים מסוימים כן.

<איתמר חסון: אוקיי, זה טוב לשמוע, אבל היה רצוי להרחיב אותה.

<איתמר חסון: בשיטת הוואוצ'רים לא צריך פיקוח, הפיקוח נעשה מעצמו כמו שבשוק מתקיים בפני עצמו וראוי לדון בשיטה.

יעקב מרגי: אנחנו עכשיו בישיבה שכולה חדשנות.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

מירב בן ארי: מה רצית להוסיף, עידו?

<עידו פרידמן: אם יותר לי רק דבר קטן.

<עידו פרידמן: דיברתם פה הרבה על העניין של המורים, איך אפשר לגרום למורים שאכפת להם יותר.

<עידו פרידמן: אני חושב שיש פוטנציאל אדיר מבוזבז, וזה מהניסיון שלי, שזה התלמידים עצמם.

<עידו פרידמן: יש לנו בישראל המון, כל כך הרבה תלמידי תיכון שהם יודעים ויש להם מוטיבציה והם רק רוצים איכשהו לחלוק את הידע ולצערי, מהניסיון שלי ושל חברים שלי ואנשים שאני מכיר, הרבה פעמים הפרה רוצה להניק יותר ממה שהעגל רוצה לינוק והרבה פעמים בתי הספר לא משתפים פעולה.

<עידו פרידמן: אז אני חושב שאולי יש מקום להתחיל כבר מהתלמידים.

<עידו פרידמן: הרבה פעמים שמעתי על מורים שעושים את זה, מורים יחידים שעושים את זה על דעת עצמם, לוקחים תלמידים להיות עוזרי הוראה, לעבוד איתם, לעזור, לעשות פרויקטים.

מירב בן ארי: כן, חדשנות.

יעקב מרגי: הישיבה הזו שווה כל דקה.

<עידו פרידמן: צריך לעשות משהו כולל שיאפשר לנוער עצמו לממש את הפוטנציאל.

<עידו פרידמן: ואז גם אולי יחזרו למערכת החינוך יותר מורים שאכפת להם.

<לירן מרקין: עידו הזכיר שמורים פחות יודעים מה עושים אצלנו ופחות יודעים איך להתמודד עם השאלות - - -

יעקב מרגי: כי מנווטים אותם, שוב, גם אותם מנווטים להישגים.

יעקב מרגי: אמר לך פה מורה שהוא היה מתוסכל, שהוא הלך לכיוון הזה, של החדשנות.

<לירן מרקין: נכון, בעצם מורה בבית ספר מקבל הנחיות בדף והוא לא יודע איך לפעול.

<לירן מרקין: אני מכיר את התכנית החדשה של משרד החינוך, יש תחרות ארצית, הם קוראים לזה תחרות הסייבר ובעצם יש השתלמויות למורים שמועברות במימון בכמה מקומות בארץ.

<לירן מרקין: אני הייתי באחת מההשתלמויות האלו עכשיו, כמנטור בתחרות הזו, הם מעבירים את זה בחוויה מאוד נחמדה, כמו שאנחנו כתלמידים מקבלים את זה באימונים שלנו.

<לירן מרקין: אם מורים יגיעו להשתלמויות - - -

מירב בן ארי: כן, אני יודעת שהשר הוא בעניין של אליפות הסייבר.

<לירן מרקין: אם מורים יגיעו - - -

מירב בן ארי: אנחנו ממש חייבים לסיים, אז אני רוצה לסכם.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להודות ליו"ר הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, שנתן לי לנהל את הוועדה החשובה הזו במקומו.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות לכולכם, לכל מי שהגיע, מדריכים, התלמידים, רובם כבר סיימו להיות תלמידים, וכמובן למשרד החינוך שמלווה את כל התהליך הזה.

מירב בן ארי: המורים, המרצים, כל אותם אנשים שלוקחים חלק בהצלחות שלכם.

מירב בן ארי: אי אפשר לקרוא לכם תלמידים, כי רובכם כבר סיימתם, אבל בהצלחות שלכם, להגיע להישגים.

מירב בן ארי: אין ספק שעם כל הרצון הטוב והכישרון הרב שיש, כמו שחבר הכנסת טרכטנברג אמר, עדיין אנחנו צריכים פלטפורמה, אנחנו צריכים את המורה שייקח ואת האוניברסיטה שתעשה את המחנה הזה וכמובן בסוף את משרד החינוך שייקח אתכם לאולימפיאדה.

מירב בן ארי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להגדיל את התקציב כדי לחשוף יותר תלמידים שיוכלו לקחת חלק בעניין.

מירב בן ארי: אין ספק שאחד הדברים שצריך לתת לגביו החלטה זה הנסיעות.

מירב בן ארי: אנחנו נפנה גם לשר החינוך, אבל גם אתם, חשוב שתעבירי את הקריאה של הוועדה שהמינימום זה לוודא שתלמידים יכולים להגיע.

מירב בן ארי: אנחנו גם תיכף נדבר על המל"ג, אבל כל עוד תלמיד הולך למחנה, כשבסוף הוא נציג של מדינת ישראל, והוא צריך לנסוע ובוא נגיד שזה לא פשוט, בטח בנושא של מדעי המחשב, הבנתי שבשאר המקצועות אתם די מפוזרים בארץ.

מירב בן ארי: אנחנו כמובן נאמץ את מה שהציע חבר הכנסת טרכטנברג ונקרא לאוניברסיטאות, גם לטכניון, לאוניברסיטת חיפה, תל אביב ובאר שבע, לתמוך לפחות בשניים או בארבעה מקצועות שיש בהם אולימפיאדות במדעים, כדי שגם הם ייקחו חלק בעניין.

מירב בן ארי: יש דוקטורנטים שנמצאים באוניברסיטאות, חבר הכנסת טרכטנברג נתן את הדוגמה של הבת שלו, אבל יש עוד הרבה דוקטורנטים באוניברסיטאות שונות שיכולים, דיברת על עוזרי הוראה, לקחת וללוות את החבר'ה האלה.

מירב בן ארי: כמובן שאנחנו גם קוראים, אני לא יכולה לקרוא מפה לתקשורת, אבל אני כן יכולה - - -

יעקב מרגי: אנחנו מצרים על כך שהתקשורת לא - - -

מירב בן ארי: בדיוק, שהתקשורת לא מספיק נותנת את הפלטפורמה מכובדת והחשיפה הראויה.

מירב בן ארי: במקביל אפשר גם - - -

יעקב מרגי: לפחות כמו שהם נותנים חשיפה להתבטאויות של אחד מהח"כים החדשים שלא אגיד את שמו.

מירב בן ארי: כן, אני דווקא דיברתי על החשיפה לספורט.

מירב בן ארי: כדורגל זה ספורט לאומי, למרות שההישגים שלנו לא עוברים אפילו את ה - - -

יעקב מרגי: הלו.

מירב בן ארי: עזוב, נו, זה מביך, אנחנו הפסדנו למלטה.

מירב בן ארי: אנחנו צריכים לבוא ולעודד אתכם ובמקביל לתמונה של ירדן ג'רבי לשים תמונת אמצע של זוכה במדליית כסף או ארד או זהב, כי אנחנו רוצים שהילדים ישאפו גם להיות לצורך העניין אלופי ג'ודו, כמו שיהיו אלופים במדעים.

מירב בן ארי: זה לא פחות ולא יותר, זה שווה וזה צריך לקבל את החשיפה ראויה.

מירב בן ארי: ואגב, אם לאו דווקא כחשיפה, אז אפילו ראשי ערים, מנהלי בתי ספר, כשאותו אחד או אותה אחת חוזרים עם מדלייה הם יקבלו את הפלטפורמה הראויה ואת הכבוד המגיע להם, גם אם לא מגיע לפתוח את העיתון, אבל בפני בית הספר, בפני ראש העיר, להזמין ללשכת ראש העיר.

מירב בן ארי: באמת ייאמר לזכותו של השר שראיתי בעיתון שהוא כל הזמן מדבר על זה, הוא גם מדבר הרבה על הבנות, הרבה על העניין של המדעים.

מירב בן ארי: אז כן, צריך להפיץ את זה בכל הארץ.

מירב בן ארי: אנחנו כמובן קוראים גם להשכלה הגבוהה וגם לסמינרים, לשנות את מערכת הלימוד, שתהיה יותר מאתגרת, עם יותר אפשרות לייצר מורים ראויים כדי שבשנה הבאה כשנקיים, ואני חושבת, אדוני היושב ראש, שנהפוך את זה למסורת, שכל שנה, באמת תודה ליהודית, מנהלת הוועדה, פעם בשנה נתכנס פה ואנחנו כוועדת חינוך ניתן לכם את הכבוד הראוי ונפרגן לכם ונתמוך בכם כל שנה בכינוס של הוועדה.

מירב בן ארי: ואני מקווה שבשנה הבאה גם השורה השנייה תהיה מלאה בכל אותם זוכים, שדאגנו להם לנסיעות והם כבר באו ונסעו והבאנו לכאן מכל המגזרים של מדינת ישראל.

מירב בן ארי: אני מצטטת את השר שלי, את השר כחלון, שהוא כל הזמן אמר בקמפיין שילד עני הוא לא ילד טיפש.

מירב בן ארי: וזה מאוד מאוד נכון, כי השכל נמצא, ומנואל יודע יותר מכולם, רק צריך לתת לו את האפשרות, את הנגישות ואת היכולת.

מירב בן ארי: דיברת דרך אגב, עידו, על עיירות שכוחות אל, הם פספסו אותך, אין עיירות שכוחות אל, יש פשוט עיירות שאנחנו צריכים יותר לקדם אותן ולתת להן את האפשרות, שכמו שאתה הגעת מהוד השרון או מחניאל או מראש העין, אז גם אותו ילד שנמצא, או בכפר בדואי או בכפר דרוזי או אפילו בשכונת הארגזים בתל אביב או בשכונה בדימונה, יקבלו את אותה הזדמנות כמו שאתם קיבלתם.

מירב בן ארי: אני מודה לכולכם, אני מאחת לכם הרבה הצלחה בהמשך הדרך, נראה לי שהדרך שלכם סלולה פה, לפחות מי ששמענו - - -

יעקב מרגי: לפחות לפי הדוגמאות שיש לנו כאן.

מירב בן ארי: כן, ותצליחו ויישר כוח על ההצלחות שלכם.

מירב בן ארי: תודה רבה.