הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 138, 2017-03-07 09:30

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני ברשותכם פותחת את דיון הוועדה בנושא מיגור תופעת שכחת ילדים ברכב, נושא שבעצם התחלנו לעסוק בו בצורה מאד מאד אינטנסיבית בקיץ האחרון, בעיקר בסוף חודש יולי, עם ריבוי המקרים שזעזעו את כולם והבנו שמדובר באמת במגיפה ולא באיזה שהוא אירוע חולף.

יפעת שאשא ביטון: הבנו מה שהיה לנו קצת קשה להפנים אולי במקרים שלפני כן, או בכלל בשנים שלפני כן, שזו תופעה שיכולה לתפוס כל אחד.

יפעת שאשא ביטון: היא לא שייכת למגזר מסוים ולא לפלח אוכלוסייה מסוים, אלא באופן באמת בלתי נתפס, עדיין בלתי נתפס, זה יכול לקרות לכל אחד.

יפעת שאשא ביטון: ישבנו בצוות מקצועי, כששר הבריאות בעצם ליווה אותנו בתהליך והסכים גם שהמשרד ייקח וירכז את כל הנושא.

יפעת שאשא ביטון: החלטנו שאנחנו הולכים למהלך שהוא מערכתי.

יפעת שאשא ביטון: בהתחלה נגענו בסוגיה של מערכת החינוך, אבל הבנו שהיא לבדה לא תוכל לעשות את העבודה ואנחנו באמת צריכים ללכת למהלכים מקיפים, שכוללים את משרד התחבורה וכוללים את משרד הבריאות מבחינת ההסברה בטיפות החלב וכל מי שיכול לשים ידו בנושא הזה, כדי שאנחנו נוכל למנוע את האסונות הבאים – ישב סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: הגענו לכמה החלטות, חלקן כבר יצאו לדרך בתחילת השנה, אבל אנחנו רגע לפני הקיץ והתחושה שלי שיש דברים שעדיין לא סגורים עד הסוף, בעיקר בכל מה שקשור למשרד התחבורה ותיכף אנחנו נרחיב על זה.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אנחנו כאן, לפני שמגיע הקיץ, כדי לנסות ולהיות ערוכים ואני מקווה – אני אומרת את זה כבר בראשית דבריי, שהדיון הזה הוא לא לשווא, אבל הוא יהיה זה שימנע בעצם את האסונות הבאים של הקיץ ושאנחנו נעבור קיץ שקט ונגיד שאולי, בקצת, זו גם התרומה של מי שיושב כאן סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם מירי.

יפעת שאשא ביטון: מירי, תתני לנו קצת סקירה על מה שהיה, כדי שאנחנו נכניס את כולם לתוך המסגרת ואחר כך אנחנו נמשיך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<מירי כהן: בוקר טוב.

<מירי כהן: אז כפי שאמרה יושבת ראש הוועדה, אכן שנה שעברה, בעקבות ריבוי המקרים והזעזוע של כולנו מכל המקרים והתובנה, כפי שנאמר, שזה יכול לקרות לכולנו, להורים נורמטיביים, ולכן אנחנו לא מדברים כאן על איזה שהוא סוג של ענישה וכו', אלא בעצם לעזור להורים, לעזור לכולנו כדי למנוע את אותם מקרים טרגיים.

<מירי כהן: לכן גייסנו ושילבנו כוחות, כולם כל משרדי הממשלה, ואני באמת מודה ומציינת כאן לחיוב את כל שיתופי הפעולה, גם של הגופים וגם של הגופים החוץ משרדיים, שעבדו איתנו והייתה נכונות מאד רבה גם מצד המעונות וגופים נוספים, כדי לבוא ולנסות לטפל בבעיה הזאת, לצמצם אותה ולמנוע אותה ככל שניתן.

<מירי כהן: אנחנו כמשרד הבריאות, מטבע הדברים, התמקדנו בנושא של ההסברה, כי שם בעצם נמצאת היכולת שלנו, כי סמכויות רגולטוריות, חוקיות, אין לנו ממש בנמצא.

<מירי כהן: כלומר משרד התחבורה יכול לקבוע תקנים וכו', אנחנו לא שם.

<מירי כהן: לכן אנחנו מיקדנו מאמץ בנושא ההסברה שעשינו את זה בשיתופי פעולה עם כל משרדי הממשלה וכל הגופים הנוספים.

<מירי כהן: היה פה באמת שיתוף פעולה, שיתוף של ידע וניסיון וכו' ועבדנו יחד עם לשכת הפרסום הממשלתית וגופים נוספים, כדי להביא את הידע ולהגיע ככל שניתן לפלחים ולקבוצות, שוב אני אומרת, בתוך הממשלה ומחוץ לממשלה ואנחנו קוראים כאן לכולם לגייס כוחות ולשלב ידיים ולהגיע לכולם.

<מירי כהן: אנחנו נתנו גם את הדגשים והפצנו את דפי המידע והתובנות שלנו לכל מי שניתן ואנחנו כמובן מתכוונים להמשיך בזה גם השנה.

<מירי כהן: אצלנו בבית עשינו את זה בטיפות החלב.

<מירי כהן: אני חושבת שטיפות החלב הן גורם מאד מרכזי שבעצם נמצא בממשק מאד חשוב ונכון בשלבים הראשונים בעצם של החיים וההורות, ויש להן בעצם איזו שהיא יכולת להעביר את המסרים בצורה נכונה.

<מירי כהן: אבל זה לא מספיק טיפות חלב, צריך בעצם את כולם.

יפעת שאשא ביטון: צריך מעונות וצריך גנים.

<מירי כהן: נכון.

<מירי כהן: את כולם ואנחנו באמת קוראים גם השנה להמשיך בשילוב ידיים גם בנושא ההסברה וכפי שציינה יושבת ראש הוועדה לא מספיקה ההסברה לבד, צריך לעשות את כל התהליכים, גם הטכנולוגים, גם הדברים הנוספים.

<מירי כהן: גם השנה אנחנו מתכוונים להמשיך בזה, בכל המהלכים.

<מירי כהן: אנחנו השנה מתחילים בתכנית הלאומית למניעת היפגעות ילדים וזה אחד הנושאים המרכזיים שהתכנסו לזה.

<מירי כהן: אנחנו ניתן דגש כבר לקראת הקיץ הקרוב.

<מירי כהן: אבל שוב אני אומרת, כל משרדי הממשלה, כל הגופים, גם המעונות, גם הגנים וכו', ללא שיתוף הפעולה, ללא כל אחד שיעשה את כל מה שאפשר ויותר מזה אפילו, אז אנחנו לא נצליח לעשות את הפעולה הזאת כי היא פעולה משולבת.

<מירי כהן: אז אנחנו נראה את זה לקראת הזמן הקרוב.

<מירי כהן: שוב אני אומרת, אני קוראת לכולם להמשיך עם זה, לעשות יותר ממה שנעשה עד עכשיו.

<מירי כהן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מירי, וכן, אנחנו צריכים להיכנס להילוך גבוה בכל נושא ההסברה בדיוק בתקופה הזו, רגע לפני שמתחיל הקיץ.

יפעת שאשא ביטון: גם האביב שלנו הוא מספיק חם כדי שאנחנו נערך לקראתו וזה באמת כולל גם את טיפות החלב, גם מעונות, גם גנים ובכל מקום שבו אנחנו יכולים.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, אנחנו זיהינו גם בשנה הקודמת שגם הסברה בקרב הציבור הרחב מצילה חיים, כי אנחנו זיהינו שיש אזרחים שמגלים ערנות כשהם עוברים ליד כלי רכב ומסתכלים שאין ילד ברכב ואני חושבת שזו באמת משימה לאומית של כולנו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות לעינת ממשרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: עינת, תראי, הסיפור שהיה שנה שעברה הוא כזה: אנחנו הצגנו בפני משרד התחבורה את הדרישה שלנו לתקינה של עזר טכנולוגי, שבעצם ימנע שכחת ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: היה דיון שלם סביב הנושא, שהוא לגיטימי ונכון לחלוטין, את מי מחייבים, האם זה נכון לחייב את כולם ודיברנו על כך כולם בשלב כזה או אחר לוקחים ילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר הצטמצמנו לנקודה שכל רכב שיש בו כיסא בטיחות של ילדים, יצטרך - - -

<עינת סגל: כיסא בטיחות וילד.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני אומרת עוד רגע, אני שמה את הילד בצד לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: יש בו כיסא בטיחות, צריך להיות בו עזר טכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאנחנו לא דורשים מכל אחד שמסיע ילדים, אלא באמת מי שאנחנו יודעים בוודאות שיש לו פוטנציאל להסיע ילדים ואז זה גם ניתן לאכיפה, כי שוטר לצורך העניין עוצר, פותח רכב, רואה שיש כיסא בטיחותך, בודק אם יש עזר טכנולוגי, יש – יופי.

יפעת שאשא ביטון: אין – סימן שיש פה כשל.

יפעת שאשא ביטון: כשהמטרה היא בסוף לא העניין של האכיפה, אלא באמת לעשות הכל כדי לשמור על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: משום מה הסיפור תקוע.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהייתה איזו שהיא התנגדות במשרד התחבורה, שאני לא מצליחה לזהות אותה.

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת מי בעלי האינטרסים שם, אבל בסוף בסוף אני אומרת לך, החיים של הילדים האלה על הראש שלנו.

יפעת שאשא ביטון: על הראש שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו יודעים שיש בידיים שלנו את היכולת – ולו הקטנה – לנסות ולמנוע את המקרים האלה ואנחנו לא עושים את זה - החיים שלהם על הראש שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתתני איזו שהיא סקירה איך מתקדמים, מה הצפי לסיים את התהליך הזה ואחר כך נחשוב איך לקיץ הקרוב אנחנו נותנים איזה שהוא מענה כדי שאנחנו לא נצטרך לחכות עוד שנה ולהגיד טוב, שנה הבאה נציל אותם ולא השנה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עינת סגל: טוב, אז אני אתחיל קודם כל בבשורות הטובות.

<עינת סגל: קודם כל תחנה לחיוב רכבי הסעות תלמידים.

<עינת סגל: היו בעצם שלוש סיבות לשכחת ילדים.

<עינת סגל: סיבה אחת זה ילדים שנכנסים תוך כדי משחק ונכלאים ברכב; סיבה שנייה זה היה הורים שוכחים; וסיבה שלישית, אם אני לא טועה, הייתה הנושא של - - -

יפעת שאשא ביטון: שכחה במסגרת הסעות של תלמידים.

<עינת סגל: כן, נכון.

<עינת סגל: אז אני מדברת בעצם על השכחה במסגרת הסעות.

<עינת סגל: את זה בעצם אנחנו כבר חייבנו.

<עינת סגל: התקנה פורסמה ב-28 בפברואר ברשומות, היא נכנסת לתוקף ב-1 באפריל.

<עינת סגל: לצערי יש רק יצרן אחד, מפתח אחד שעמד בדרישות של התקן הישראלי 6400 חלק 1, שזה איתוראן.

<עינת סגל: למעשה מתחילים להיערך על מנת באמת לייצר את אותם מתקינים מורשים, שיוכלו עכשיו להתקין בכל רכב כזה.

<עינת סגל: יגיע רכב כה של הסעת תלמידים למכון הרישוי כדי לעבור טסט, אם הוא לא מציג שיש לו מערכת כזו מותקנת, הוא לא עובר טסט.

<עינת סגל: זה אומר שבשנה הקרובה כל הרכבים האלה בעצם יותקנו בהם מערכות התראה.

<עינת סגל: אז זו הבשורה החיובית.

<עינת סגל: עכשיו, תוך כדי שבעצם עסקנו לחייב הסעות תלמידים ונכנסנו קצת יותר לקרביים ובנוסף התחלנו לנסח את הקול הקורא, תקצבנו, אפילו ממש שמנו חצי מיליון שקלים לטובת הנושא כדי לעשות את הבדיקות, כי אמרנו אולי לא ניגשים לזה כי הבדיקות יקרות.

<עינת סגל: הבדיקות עולות בין 50,000 ל-60,000 שקלים למערכת.

יפעת שאשא ביטון: אז אתם בעצם מתמרצים את מי שירצה לבוא.

<עינת סגל: רצינו לתמרץ קודם כל שיהיו לנו מערכות כאלה, כי אין מערכות.

<עינת סגל: אני לא יכולה לחייב אם אין מערכת כזו.

<עינת סגל: אני לא יכולה לחייב על דבר שהוא לא קיים.

יפעת שאשא ביטון: את מדברת על רכב פרטי?

<עינת סגל: כן, לרכב פרטי.

<עינת סגל: זאת אומרת במקביל עשינו את שני הדברים.

<עינת סגל: למעשה גילינו שיצרנים מפתחים לא ניגשים לא בגלל שהבדיקה יקרה, אלא בגלל שהאחריות היא מורכבת מאד.

<עינת סגל: הם באו ואמרו גם אם עכשיו תשלמי לי את הבדיקה, אני לא נכנס לזה בכלל.

<עינת סגל: איתוראן – אני אומרת לו יש לך כבר מערכת, מה הבעיה עכשיו לעשות הסבה לרכב פרטי?

<עינת סגל: זה כלום מבחינה טכנולוגית, זה אפס זמן ואפס כסף, למה אתה לא עושה את זה?

<עינת סגל: הוא אומר אני לא אכנס לזה משתי סיבות.

<עינת סגל: אחת האחריות שלו, המורכבות של האחריות שלו כיצרן, שאם המערכת הזו לא תעבוד, שאם לא ישתמשו בה כראוי, שאם יתקינו אותה ויוכלו לנטרל אותה כי מעצבן אותם צפצוף, או מאלץ אותם לעשות איזו שהיא פעולה וכו'.

<עינת סגל: הוא לא יכול לקחת אחריות על אדם פרטי.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם אדם פרטי מנטרל את המערכת ומזהים שהוא נטרל אותה, אז זו כבר אחריות של האדם הפרטי.

<עינת סגל: בדיוק, אבל בשביל לזהות שהוא נטרל אותה את צריכה איזו שהיא מערכת בקרה וזה אומר שאת צריכה עוד מערכת ברכב.

<עינת סגל: ברכב הסעות תלמידים יש מערכת קיימת, איתוראן, שמזהה כל הזמן איפה הוא נמצא.

<עינת סגל: יש קצין בטיחות של החברה, יש ביטוח, יש בעצם מישהו שאחראי על כל הצי הזה ויודע לאכוף את זה, ואם קורה דבר כזה יודע להתקשר אל הנהג ויודע איפה הנהג ותשמע, לך תבדוק, לך תראה וכו' וכו'.

<עינת סגל: אין כאן שום גיבוי, שום דבר - - - ומה לעשות, אין מאה אחוז בשום דבר מבחינת אמינות המערכת.

<עינת סגל: כשאת מכניסה את כל הדברים האלה למשוואה, הוא אומר אני פשוט לא מעוניין להיכנס לזה.

<עינת סגל: המערכת תהיה יקרה בכל מקרה, גם אם אנחנו נייצר את התחרות.

<עינת סגל: היא לא תרד בשום אופן מ-1,000 שקלים וזה רק החד פעמי, אחרי זה יש גם לשלם למערכות תקשורת.

<עינת סגל: בעקבות כל הדברים האלה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא הדברים שדיברו בהם לפני כן.

<עינת סגל: דיברנו על 1,000 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: דיברו בין 500 ל-1,000 שקלים, תלוי בהיקף התחרות שתהיה.

<קריאה: זה עולה הרבה יותר.

<עינת סגל: דיברנו על 1,000 שקלים מינימום, שזה מה שאנחנו מכירים.

<עינת סגל: אמרנו בואו נייצר תחרות כדי להוריד.

<עינת סגל: קיווינו שזה יוריד.

<עינת סגל: אחרי שנכנסנו לתוך זה והתחלנו באמת גם להיפגש עם מפתחים יצרנים כדי לעודד אותם, אף אחד לא מעוניין.

<עינת סגל: בשוק קיימות בו מערכות, הם לא עומדים בתקן 6400.

<עינת סגל: יש מערכות ובאופן וולונטרי כל אחד יכול לבוא ולהתקין, מהדבר הפשוט ביותר שזה השרוך, הרצועה מצילת החיים, שזה עולה כלום כסף ועושה את העבודה ועד מערכות מאד משוכללות של חיישנים וכו', וזה באופן וולונטרי כל אחד יכול לבוא ולקנות ולא סתם לא חייבו בעולם.

<עינת סגל: אין בעולם מדינה אחת שחייבה התקנה של הדברים האלה.

<עינת סגל: לא קיים.

<עינת סגל: זה לא סתם כנראה לא קיים.

<עינת סגל: לצערי אני אומרת את זה, אבל הדברים מדברים בעד עצמם.

<עינת סגל: הבנו שגם אם אנחנו עכשיו נותנים להם כסף - - -

מסעוד גנאים: הכוונה שזה בגלל העלות או האחריות?

יפעת שאשא ביטון: לא, בגלל שהיצרנים לא רוצים לקחת אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה, מה, אנחנו מרימים ידיים?

יפעת שאשא ביטון: כי התשובה היא שאנחנו לא מרימים ידיים.

<קריאה: בגלל שהתקן הוא מחמיר מאד.

<קריאה: פשוט תקן מחמיר מאד.

<עינת סגל: לא, אלף לא מרימים ידיים.

<עינת סגל: מה שאנחנו אומרים, עשינו גם הגבלה לנושא של בייבי סנס, שאף אחד לא מחייב את זה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, דיברנו גם על זה.

<עינת סגל: נכון, ובכל זאת אנשים קונים.

<עינת סגל: נולד הילד הראשון, קונים.

<עינת סגל: זה משמש אחרי זה לכל הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, ששם באמת הם קונים ומשתמשים ויש סוגים שונים וגם אף אחד לא מבטיח שיש שם מאה אחוז של ביטחון.

<עינת סגל: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים לחתור למקום הזה, שאנחנו ממקסמים את היכולת שלנו לשמור עליהם.

<עינת סגל: כן, את יכולה למקסם, אבל את יכולה להציע וליידע ולהגיד, אבל לחייב?

<עינת סגל: מי מחייב מישהו לשים בייבי סנס?

יפעת שאשא ביטון: למה מחייבים לשים אפוד זוהר?

יפעת שאשא ביטון: למה מחייבים לשים חגורה.

<עינת סגל: זה משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: למה מחייבים נהג חדש?

יפעת שאשא ביטון: את מי מעניין שאני נהגת חדשה?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת למה במקומות נוח לנו אנחנו מחייבים ואנחנו עושים את זה, וכשיש פה חיים של ילדים, אז עכשיו אנחנו מתחילים לחשוב כמה זה עולה ומי לוקח אחריות.

<עינת סגל: אין לי בעיה, שיעלה גם 2,000 שקלים, אני יכולה לחייב, אבל זה פשוט לא יהיו - אין את המוצרים בשוק - המוצרים שעומדים בתקן.

<עינת סגל: אני לא יכולה לחייב משהו שלא עומד בתקן.

<עינת סגל: לא יכולה.

<עינת סגל: למה בייבי סנס לא מחייבים?

<עינת סגל: התופעות של ילדים שנהרגים – ושוב, אני לא באה להצדיק, ממש לא – אני בעד לעזור, אבל אומרת בואו נעזור איפה שזה הגיוני ואיפה שזה נכון.

<עינת סגל: אז אם עכשיו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, זה הגיוני וזה נכון.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו צריך למצוא את הדרך.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב איך אנחנו עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה אני עוצרת, עינת.

יפעת שאשא ביטון: יש לי פה נציג של משרד המשפטים?

יפעת שאשא ביטון: מישהו שיכול לתת את הצד המשפטי של הסיפור הזה?

<לילי פוקמונסקי: רק שהגננת לא תהיה הפתרון, כן?

יפעת שאשא ביטון: הגננת היא חלק מהפתרון.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אני לא אחזור לדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: חכי, אנחנו תיכף נגיע אליכן, בזהירות ובנחישות.

<לילי פוקמונסקי: לא, אמרתי לא חלק מהפתרון, שהגננת לא תהיה הפתרון.

יפעת שאשא ביטון: היא לא, אבל היא חלק מהפתרון.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה על החודשים שעברו מאז הסערה הגדולה, שבסופה אמרתי לכם תודה כי בזכותכן זה הוצף וגם בסוף הגענו לפתרון, אבל אני דיברתי עם הרבה מאד גננות ומטפלות במשך כל החודשים האלה.

יפעת שאשא ביטון: סתם, דברים שלא בהכרח קשורים ותמיד זה הגיע לשם והם אמרו מה, אנחנו גם ככה מתקשרות.

יפעת שאשא ביטון: מה, כאילו גננות לא עושות טלפונים במשך היום.

יפעת שאשא ביטון: מה, כאילו גננות לא יוצאות להפסקה חמש דקות.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו תיכף נגיע גם אליכן.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אל תדאגי.

יפעת שאשא ביטון: אתם פקטור מאד משמעותי וחשוב בתוך הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה, אנחנו - - -

<עינת סגל: אני רוצה להוסיף.

<עינת סגל: לא סיימתי.

יפעת שאשא ביטון: לא, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר שרציתי לשמוע נציג של משרד המשפטים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים למצוא איזה שהוא פתרון, אולי גם משפטי, שייתן הגנה, אולי גם ביטוחי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב יצירתי כדי לראות איך פעם אנחנו מרוויחים כן עזר כזה ופעם שנייה באמת מגנים על מי שבסופו של דבר לא עליו צריך להפיל את האחריות, בטח לא במלואה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עינת סגל: אז קודם כל ההצעה שלנו מעבר לפעילות הענפה שעושה פה – ושמעתי גם בפעם הקודמת בוועדה, שזה מדהים – כאילו להעלאת תודעת הציבור, ששם אני חושבת זה צריך להיות.

<עינת סגל: אז להעלות גם את הציבור לתודעת האביזרים הקיימים בשוק.

<עינת סגל: העזרים שבעצם יכולים לעזור לו למנוע את השכחה הזאת, כי בסוף האחריות היא של ההורה, נקודה.

<עינת סגל: ההורה או הנוהג, כי איפה שזה קורה זה דווקא בשבירת שגרה, שפתאום האבא מסיע, או הסבתא, או הדודה וכו', שם בדרך כלל הדברים האלה קורים.

<עינת סגל: אז גם אם אני אחייב את המערכת הזו ובסוף בשעת לחץ אני אתקשר לאחותי, רגע, קחי לי את הילד מהגן ולה אין המערכת באוטו, אז ברור שהיא בסוף תיקח את הילד מהגן.

<עינת סגל: ובסוף שם זה גם יכול לקרות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הסיפור הוא שהיא צריכה את הבוסטר שלו, את הכיסא, ואם זה מחובר לכיסא אז זה כבר נמצא בילד אין.

<עינת סגל: לא קיימות כאלה מערכות היום לגבי הכיסאות, יש למושבי הרכב.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו צריכים לעודד, שזה מה שיהיה.

<עינת סגל: בסדר, ברור.

<עינת סגל: אז מה שאני אומרת יש דברים שהם ניידים, כמו למשל החגורה מצילת חיים.

<עינת סגל: יש דברים שאפשר לנייד מרכב לרכב, אבל זה משהו ששוב, את לא יכולה.

<עינת סגל: את מחייבת, אבל איך את גם בודקת את הדבר הזה?

<עינת סגל: זה בעייתי מאד לאכיפה.

<עינת סגל: אני אומרת להעלות את המודעות של האנשים - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא בעיה של אכיפה, אגב.

יפעת שאשא ביטון: כאשר פתח שוטר את הרכב, ראה ילד, שואל – יש לך עזר?

יפעת שאשא ביטון: זה לא בעיה.

יפעת שאשא ביטון: עזבי, הכל פתיר.

<עינת סגל: אבל סליחה, איך הוא בודק שהעזר הזה עומד בתקינה?

<עינת סגל: אני לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מדברת עכשיו על עומד בתקינה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שאם אנחנו נקבל החלטה כלשהי, אנחנו יכולים לאכוף אותה.

<עינת סגל: כן, אבל אם זה בסוף - - - לא עשיתי כלום, אז בוא תשמשו במה שקיים בשוק.

יפעת שאשא ביטון: תשמעו, אנחנו יכולים על הכל להגיד למה לא.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה גם לשכנע אותך עכשיו למה החגורה לא רק שהיא לא מצילה את החיים שלי, היא יכולה להרוג אותי.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אני אלכד בתוך הרכב ולא אוכל לצאת וזה, מהיום אני לא שמה חגורה.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להראות לך את הכל להכל.

<עינת סגל: אז יש סטטיסטיקה ובסוף מוכיחים גם את זה.

<עינת סגל: הכל מוכיחים במספרים.

<עינת סגל: אין בעיה.

<עינת סגל: כרגע השר החליט שלא לחייב ברכב פרטי.

<עינת סגל: כרגע.

<עינת סגל: בעקבות כל העבודה שעשינו וכל הדברים שהצפנו הוא קבע, הכריע שלא לחייב ברכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זאת החלטה.

יפעת שאשא ביטון: כי אני הייתי מצפה - - -

<עינת סגל: עם זאת אני אומרת, להעלות את המודעות של הדברים - - -

<לילי פוקמונסקי: הם התחייבו למשהו אחר במשרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, רגע, אנחנו נעלה את המודעות, עזבי.

יפעת שאשא ביטון: עם משרד התחבורה ובלי משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה את משרד התחבורה בשביל זה.

<עינת סגל: לא רק את המודעות, רגע.

<עינת סגל: אני מדברת מעבר למודעות של זה יכול לקרות, גם לאביזרים שקיימים.

<עינת סגל: אני חושבת שהרבה לא מכירים.

יפעת שאשא ביטון: אני עכשיו התכתבי פה, כמו שראיתם, עם חבר הכנסת מקלב ואנחנו נקיים דיון משותף עם ועדת המדע ואנחנו נציג, נחשוף, את מה שלא עשינו, אגב בצורה יזומה, כי רצינו לשמור על איזו שהיא סטריליות, אבל אם אין ברירה וכשלב ראשון אנחנו נצטרך לעשות את זה, אנחנו נזמן את כל מי שאפשר - - -

אורי מקלב: לא חשפנו, אבל נתנו קדימות - - -

יפעת שאשא ביטון: כדי לחשוף את הכל.

אורי מקלב: אין בעיה של פתרונות.

אורי מקלב: יש פתרונות טכנולוגיים פשוטים ביותר.

אורי מקלב: יש כמה וכמה פתרונות.

<קריאה: נכון מאד.

אורי מקלב: פתרונות שגם יכולים לעמוד בתקנים שמבקשת - - -

<קריאה: למה חייבתם רק את איתוראן?

יפעת שאשא ביטון: הבעיה שהתקן של משרד התחבורה הוא מאד מחמיר וזה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אין לי בעיה עם זה שהוא מחמיר.

<קריאה: התקן הוא לא של משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: של מכון התקנים.

אורי מקלב: הכדאיות.

אורי מקלב: זה גם מחמיר.

אורי מקלב: מה זה מחמיר?

אורי מקלב: מחמיר זה אומר - - -

<קריאה: יש מונופול ואי אפשר ככה.

אורי מקלב: סליחה שנייה, אני רק רוצה להבהיר את העניין הזה.

אורי מקלב: מה זה מחמיר?

אורי מקלב: המחמיר הזה יש לו פתרונות שיש מחלוקת מה העלויות שלו ומה העלות לבנות אותו, כיחידה אחת.

אורי מקלב: אבל אין ספק שברגע שתהיה דרישה ויהיה ביקוש גדול מאד והייצור יהיה רב, העלות תרד ותרד למשהו שהוא הרבה פחות מהכיסא עצמו.

אורי מקלב: דברים של מאות שקלים ולא דברים מיוחדים ולא כל אחד גם יצטרך לרכוש את זה.

אורי מקלב: אם נניח פתרון כפי שאת אמרת, פתרון שנמצא בכיסא הבטיחות, אז זה רק מי שמשתמש בכיסא הבטיחות.

אורי מקלב: אדם שאין לו ילדים, שלא מסיע ילדים, אז הוא לא צריך את זה.

יפעת שאשא ביטון: כן, הוא לא צריך את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על זה.

אורי מקלב: אז בסופו של דבר יגידו כן, אבל איך נאכוף את זה.

אורי מקלב: הכל נכון.

אורי מקלב: אלף ואחד תירוצים.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא נכון, אפשר לאכוף את זה, חבר הכנסת מקלב.

אורי מקלב: אלף ואחד תירוצים יש, אבל איך להוריד את האחריות, ואני אומר בקריאת ביניים, תרשי לי, האחריות אצלכם.

אורי מקלב: לא תינקו מאחריות.

אורי מקלב: אנחנו עשינו את הכל, הוועדות ישבו, אני לא חושב שיש עוד הרבה נושאים שישבו כל כך הרבה פעמים.

אורי מקלב: הוועדה לזכויות הילד, וועדת המדע, הוועדה המשותפת ומשרד הבריאות.

אורי מקלב: יש מודעות.

אורי מקלב: על מה את מדברת מודעות?

אורי מקלב: איזה מודעות?

אורי מקלב: יש פחד, לא רק מודעות.

אורי מקלב: את מדברת על מודעות?

אורי מקלב: להורים יש פחד להסיע את הילדים מהיסח הדעת למה - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<עינת סגל: אם יש פחד, אז למה לא משתמשים באביזרים?

אורי מקלב: למה?

אורי מקלב: אל תשאלי למה.

אורי מקלב: זה לא התפקיד שלך לשאול למה.

אורי מקלב: תתני פתרונות.

אורי מקלב: למה?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, כי באינסטינקט הבסיסי - - -

אורי מקלב: משרד התחבורה הוא אבי המוסר של הילדים.

<עינת סגל: סליחה, אם אני אקבל את התשובה למה, אני אדע גם לתת פתרון.

<עינת סגל: ומה זה לא התפקיד שלי?

אורי מקלב: אל תחפשי למה.

אורי מקלב: אל תחנכי את ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, חבר הכנסת מקלב.

אורי מקלב: אל תחנכי את ההורים.

אורי מקלב: למה ולמה ולמה.

אורי מקלב: תנו פתרונות ישימים.

אורי מקלב: אל תברחו מאחריות.

<עינת סגל: נתנו כבר פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב - - -

אורי מקלב: זה שאתם לא רוצים לחייב זה בגלל שאתם מסירים אחריות.

אורי מקלב: זה לא פעם ראשונה אצלכם.

<עינת סגל: לא, זה ממש לא בא משם.

אורי מקלב: אתם לא מחייבים חיישני רברס - - -

<עינת סגל: זה לא בא משם.

אורי מקלב: עשרה ילדים כל שנה נהרגים מרברס ואתם לא רוצים לחייב.

אורי מקלב: יש תקינה, אין תקינה, אתם לא יודעים מה לעשות.

אורי מקלב: אתם לא רוצים להיות אחראי.

אורי מקלב: ככה, במגזר הערבי 10 ילדים כל שנה.

אורי מקלב: שש שנים אתם גוררים רגלים.

אורי מקלב: 60 ילדים נהרגו בגללכם.

אורי מקלב: בגלל שאתם לא נותנים פתרון, לא מחייבים עלות של שום דבר.

אורי מקלב: אתם רק יודעים דבר אחד – להסיר אחריות מכם.

אורי מקלב: אתם לא רוצים לחייב ולא רוצים לחייב.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, תשמע, זו קריאת הביניים?

יפעת שאשא ביטון: מה יקרה כשתהיה ברשות דיבור?

אורי מקלב: נכון, כבר לקחתי, כבר נסחפתי.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, אני רוצה רגע לעזור לך, למרות שאתה לא צריך עזרה, אבל רגע קצת לחדד.

יפעת שאשא ביטון: שאלת למה?

יפעת שאשא ביטון: כי באינסטינקט הבסיסי שלנו, ובואי נעבור פה אחד אחד, כולם יגידו שלי זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מודעים, ולי זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נגיד שזה יכול לקרות לכל אחד, גם לנו, אבל לי זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אנחנו חייבים להתערב כאן בסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני אומר לך מה לי הפריע בכל הסיפור של משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: אם שר התחבורה היה בא ואומר אנחנו מחויבים, אנחנו נפעל בתקופה של X זמן כדי למצוא את הפתרונות, כדי לחשוב יצירתי, כדי להתייעץ עם גופים משפטיים – אני לא יודעת – כל תשובה שהוא היה נותן של אנחנו בפנים ואנחנו נעשה הכל כדי שתוך שנה יהיו לנו תשובות – הייתי יכולה לחיות עם זה בשלום.

יפעת שאשא ביטון: אבל להגיד לי אני עכשיו מחליט שאני לא בתוך הסיפור הזה, אז אני אומרת לך, תגידי לשר התחבורה שהחיים של הילדים האלה על הראש שלו.

יפעת שאשא ביטון: לא רק על הראש שלנו, על הראש שלו.

יפעת שאשא ביטון: כי אני מצפה שכולם ירתמו.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, לפחות ברמת ההצהרה, כדי שאנחנו נבין שאנחנו מגויסים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אפילו את זה אני לא מסוגלת לקבל עכשיו.

<עינת סגל: שנייה, אבל רגע, אני רוצה להזכיר שעשינו כבר עבודה מחודש יולי.

<עינת סגל: אנחנו עושים עבודה.

<עינת סגל: אז זה לא נכון להגיד - - -

יפעת שאשא ביטון: שמה?

יפעת שאשא ביטון: שבסופה אנחנו אומרים הורים, תהיו מודעים, אנחנו לא במשוואה.

<עינת סגל: רגע, לא.

<עינת סגל: סליחה, סליחה, עשינו עבודה ובתור עובדה גם יש תוצאות.

<עינת סגל: אתם מתעלמים מהתוצאות.

יפעת שאשא ביטון: אולי מכון התקנים מחמיר?

<עינת סגל: יכול להיות.

<עינת סגל: אני לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: אולי אנחנו יכולים ללכת לעזרים שהם באמת פשוטים יותר, זולים יותר ושאנחנו כן יכולים לאפשר את השימוש בהם?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק מבחינה משפטית איך אנחנו מסירים אחריות מהיצרן לצורך העניין - - -

<עינת סגל: אז בדקנו גם מבחינה משפטית.

יפעת שאשא ביטון: כדי שלא כל האחריות תיפול עליו, בדיוק כמו שדיברנו בהקשר של הגננות.

יפעת שאשא ביטון: הן תהיינה מגויסות, הן תעשנה את מה שצריך, אבל האחריות היא לא עליהן.

יפעת שאשא ביטון: אין להן לא אחריות פלילית ולא שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: הן בסך הכל רצועת ביטחון או עוד איזה שהוא בסיס שעליו אנחנו נוכל להישען כדי למנוע את האסונות האלה.

יפעת שאשא ביטון: מה הבעיה?

<עינת סגל: שנייה רגע.

<עינת סגל: מבחינה משפטית כן התייעצנו ואז ההנחיה שקיבלנו היא שאפשר.

<עינת סגל: קודם כל יש את חוק העונשין שאסור להשאיר ילד ללא השגחה.

יפעת שאשא ביטון: נו, ו-?

<עינת סגל: אמרנו בואו נחדד את העניין, גם בשביל - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה משרד התחבורה בשביל זה.

<קריאה: לא, אבל יש החלטה של הפרקליט לפני חודש.

<עינת סגל: זה לא רלבנטי.

יפעת שאשא ביטון: לא, עינת, יקירתי, אני אסביר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך בצורה בוטה ואני לא זוכרת אם ישבת אצלי בדיונים.

יפעת שאשא ביטון: אני בדרך כלל לא בוטה, אבל אני אגיד לך את זה הכי ישר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה אתכם בשביל זה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה את משרד התחבורה בשביל חוק ההזנה.

<עינת סגל: אבל לא גמרתי לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה את משרד התחבורה בשביל המודעות.

יפעת שאשא ביטון: אלא אם כן אתם רוצים להשתתף בקמפיין, אז אתם יכולים לתמוך גם בזה.

אורי מקלב: את לא צריכה לגמור לדבר, כי - - - כולם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה תקינה שתחייב הורים להשתמש בעזר טכנולוגי או כל עזר שהוא, כדי שננסה למנוע את האסונות האלה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני רוצה.

<עינת סגל: למה אי אפשר לחייב את זה דרך מקום אחר, לא דרך הרכב?

<עינת סגל: סתם דוגמא שאני אשאל.

אורי מקלב: עונש 10 שנים.

<לילי פוקמונסקי: אבל הילד - - -

יפעת שאשא ביטון: איפה הם שוכחים?

<לילי פוקמונסקי: לא שוכחים אותו בבית.

<לילי פוקמונסקי: שוכחים אותו ברכב.

<קריאה: גם בבתי מלון יש גלאי נפח.

<עינת סגל: רק שנייה, אנחנו המלצנו - - -

<קריאה: ובבית הוא לא יכול למות.

<עינת סגל: מעבר לחוק העונשין, אני רוצה לגמור את המשפט לגבי חוק העונשין.

<גלית גלעד: בבית הם מתים הרבה, אבל לא מזה.

יפעת שאשא ביטון: חברה, ככה אין פרוטוקול.

<גלית גלעד: יש שם גם דברים נוראים, של נפל מהחלון וכו'.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו מטפלים.

<עינת סגל: תאמיני לי שאני חיה את זה כל יום.

<עינת סגל: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו מטפלים, עינת.

יפעת שאשא ביטון: בואי לא נברח.

יפעת שאשא ביטון: אל תיקחי על עצמך את כל העולם.

יפעת שאשא ביטון: קחי על עצמך רק את המרחב של הרכב.

<עינת סגל: רגע, אני לא רוצה לברוח משם.

<עינת סגל: בסדר, שנייה רגע.

<עינת סגל: אז אנחנו המלצנו לקבוע חוק, סליחה, תקנה בתוך תקנות התעבורה, על אי השארת ילד ברכב.

<עינת סגל: יש את זה בעולם.

<עינת סגל: אסור להשאיר אותו ללא השגחה.

יפעת שאשא ביטון: יש את זה כבר היום.

אורי מקלב: נו, באמת.

<עינת סגל: אין את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש.

יפעת שאשא ביטון: בטח, בהזנחה.

יפעת שאשא ביטון: בכל מקום.

יפעת שאשא ביטון: אם השארת ילד ללא השגחה - - -

<עינת סגל: זה חוק העונשין.

<עינת סגל: אני אומרת נוריד את זה לרמה של תקנה.

<עינת סגל: לרמה שמדברת ספציפית על רכב.

יפעת שאשא ביטון: יופי, ו-?

<לילי פוקמונסקי: זה לא רלבנטי.

יפעת שאשא ביטון: יופי, וזה אותו דבר.

<קריאה: זה לא רלבנטי.

<קריאה: - - - - הנחייה חדשה, הוא קובע כי בכלל אין להעמיד לדין.

<קריאה: ההנחיה הזאת היא לא רלבנטית.

<קריאה: אין לה הרתעה.

<קריאה: מה שמרתיע שהילד שלך ימות.

יפעת שאשא ביטון: לא, שנייה רגע.

יפעת שאשא ביטון: אין להעמיד לדין במקרה שהילד מת.

<קריאה: בדיוק.

<קריאה: זה מה שאני אומרת, היא חושבת שזה מה שירתיע הורים?

<קריאה: הילד שלהם מת.

<קריאה: הם לא רוצים לשכוח אותו.

<עינת סגל: ברור, זה לאחר מעשה, אבל אני אומרת שברגע שיהיה דבר כזה אולי זה - - -

אורי מקלב: רק רגע, שאלה.

אורי מקלב: פרסמם קול קורא?

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: לא, החוק הזה שאומר לך לא לדבר בטלפונים עוזר, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אני מסתובבת, אני חיה על הכביש.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה את כל אלה שגם ה-3,000 שקלים בחוק מאד מאד מרתיעים אותם.

<עינת סגל: אז למה שם אנחנו לא עושים?

אורי מקלב: פרסמתם קול קורא?

<עינת סגל: איזה חיישן.

אורי מקלב: פרסמתם קול קורא?

<עינת סגל: הקול הקורא כבר גובש, הוא קיים - - -

אורי מקלב: מה את אומרת?

<עינת סגל: תוקצב.

<עינת סגל: רגע, למה אתה - - -

אורי מקלב: לא, אנחנו מדברים וכבר עבר קיץ, עבר חורף והקול הקורא מתוקצב.

אורי מקלב: אני לא מבין איך אתם עובדים.

<עינת סגל: אבל אתם צריכים להבין, סליחה.

אורי מקלב: זה באמת מקומם.

אורי מקלב: לנגד עיני זה הילדים.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אוקיי, עינת.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב - - -

אורי מקלב: אנחנו נפגשנו עם ההורים.

אורי מקלב: למה המנכ"לית לא נמצאת בכזה דיון?

אורי מקלב: מה הזלזול גם בדיון הזה?

אורי מקלב: יש כאן חיי אדם.

<עינת סגל: אף אחד לא מזלזל.

אורי מקלב: אם הייתה שומעת את ההורים.

אורי מקלב: את מדברת על עונשים.

<עינת סגל: אף אחד לא מזלזל.

אורי מקלב: על מודעות.

אורי מקלב: תשמעי את ההורים מדברים, הורים אחראים, הורים עם הרבה מודעות, עם פחד, ומהפחד הזה של - - -

<עינת סגל: אני מנסה לחשוב איך להעלות את המודעות בצורה כזאת ספציפית - - -

אורי מקלב: אל תחשבי.

אורי מקלב: זה לא התפקיד שלך להעלות את המודעות.

<עינת סגל: אוקיי.

אורי מקלב: לא, משרד החינוך עושה את זה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו בתוך הסערה של הדיון - - -

<עינת סגל: אני מסתכלת קצת יותר רחב.

אורי מקלב: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: לא, בואו נאפשר רגע לעינת לסיים.

יפעת שאשא ביטון: גם לא כל המשרד, היא בסופו של דבר מייצגת את המשרד.

יפעת שאשא ביטון: מי שיש לו אחראיות על הסיפור הזה זה השר והמנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: בוא נגיד את הדברים ולא רק הפקידות שנשלחת לכאן.

אורי מקלב: ודאי שלא, זאת הבעיה.

אורי מקלב: לכן שאלתי איפה המנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: אז אי אפשר גם להפיל הכל על הכתפיים שלה.

<עינת סגל: אין לי בעיה.

<עינת סגל: אני נציגת משרד התחבורה ואני לוקחת על עצמי - - -

אורי מקלב: המנכ"לית הייתה צריכה להיות פה.

אורי מקלב: זה זלזול גם בדיון.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: בואי תסיימי.

אורי מקלב: זה זלזול.

אורי מקלב: זה מראה את הגישה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, לא מתאים לך.

<עינת סגל: זה פשוט לא נעים, ההתייחסות שלך.

אורי מקלב: מדברים על חיי אדם.

יפעת שאשא ביטון: עינת, בואי.

אורי מקלב: אני לא מסתכל לא על-.

אורי מקלב: אני מסתכל על התינוקות, על ההורים.

יפעת שאשא ביטון: חברים.

<עינת סגל: גם אני מסתכלת על זה, תאמין לי וגם לי יש ילדים.

אורי מקלב: זה מה שאני מסתכל.

אורי מקלב: אם הייתם מסתכלים.

אורי מקלב: לא חשוב.

אורי מקלב: זה לא אומר שום דבר.

אורי מקלב: אני בטוח שאיכפת לך.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, בואו נעשה את זה מסודר.

יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה לסכם?

יפעת שאשא ביטון: בוא תסכם את הדברים שלך.

אורי מקלב: לא, אני לא רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אה, זהו?

יפעת שאשא ביטון: עינת, בואי תסיימי את הדברים.

<עינת סגל: אני רוצה לסיים.

<עינת סגל: כרגע הוא הכריע לא לחייב, אבל עם זאת אמרנו בואו נבדוק את הנושא האם אני יכולה להצמיד - - -

יפעת שאשא ביטון: מתי יוצא הקול הקורא?

<עינת סגל: רגע.

<עינת סגל: להצמיד את זה לכיסא בטיחות.

<עינת סגל: לא לרכב, אלא לכיסא הבטיחות.

יפעת שאשא ביטון: מצוין, אבל זה מה שדיברנו גם בפעם הקודמת.

יפעת שאשא ביטון: לא חידשנו פה כלום.

<קריאה: הדבר הכי חכם זה להצמיד את זה לכיסא.

<עינת סגל: אין היום.

<עינת סגל: זה לא קיים.

<עינת סגל: זה העניין.

<עינת סגל: אנחנו רוצים - - -

יפעת שאשא ביטון: מתי יוצא הקול הקורא?

יפעת שאשא ביטון: אמר חבר הכנסת מקלב – עבר קיץ, עבר חורף.

<עינת סגל: הקול הקורא מבחינתי יכול לצאת עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: נו, אז למה הוא לא יצא?

<עינת סגל: כי אין מי שיענה לו.

<עינת סגל: אין מי שעומד - - -

יפעת שאשא ביטון: מאיפה את יודעת?

יפעת שאשא ביטון: שגרי אותו החוצה.

<עינת סגל: נשגר אותו החוצה, בבקשה, אבל את תראי שאף אחד לא עונה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה, באמת, אני רוצה לדעת שכל מה שאפשר אנחנו עושים.

יפעת שאשא ביטון: אם כל דבר בחיים אנחנו נגיד לא נעשה כי לא יהיה לזה מענה או לא יהיו לזה תוצאות, אז אנחנו לא נעשה שום דבר.

<עינת סגל: אפשר לעשות ולראות מה יהיו התוצאות.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת - - -

<עינת סגל: אני פשוט רק מנסה להיות גם אפקטיבית ואם - - -

יפעת שאשא ביטון: להיות אפקטיבי זה להכין קול קורא, לתקצב אותו לא לשגר אותו בגלל שלא נקבל עליו מענה?

<עינת סגל: סליחה, אין בעיה לשגר אותו, אבל שוב, לא קיים בשוק הדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: בעיני זה לא רציני.

<עינת סגל: זמן התגובה של המעבדה לבדוק את הדברים, גם יש לו את הזמן שלו.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, ייקח שנה?

יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל מתי שהוא?

יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל מתי שהוא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא בנינו את העולם ביום.

<עינת סגל: אולי צריך רק לכוון אותו לכיסאות בטיחות אבל לא לרכב.

<עינת סגל: לא למערכות ברכב.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שדיברנו.

<קריאה: לדעתי זה חכם יותר, כי גם מישהו שלוקח ילד, לוקח אותו עם הכיסא לאוטו אחר.

<קריאה: בכל מקום.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שדיברנו פה בפעם הקודמת.

יפעת שאשא ביטון: מי זה הבחור שהיה בדיון הקודם?

יפעת שאשא ביטון: שכחתי את השם שלו.

יפעת שאשא ביטון: שי.

יפעת שאשא ביטון: שי היה כאן.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאמרנו.

יפעת שאשא ביטון: לא חידשנו עכשיו בחדר הזה ומי שיקרא את הפרוטוקול יראה שזה בדיוק מה שאמרנו, שזה יכול להיות מוצמד לכיסא בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: ואז שאלו ואם יש כמה כיסאות בטיחות ואם יש כמה - - -

<עינת סגל: אין בעיה, לכל כיסא.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, זה בדיוק הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: בואו נצא בקול קורא, עינת.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת פרקטיות, בואי, אני רוצה להיות פרקטית.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשגר את הקול הקורא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש עזרים שמותקנים, כמו שאת אומרת, נמקד אותו בכיסאות בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את התקנים, לראות שאנחנו לא מחמירים מדי, כדי שאנחנו נאפשר לכמה שיותר יצרנים להשתלב בתוך הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפיץ את הקול הקורא לא באיזה עיתון צדדי במשבצת קטנה, עם אותיות קטנות, אלא אנחנו נעשה את זה באותיות של קידוש לבנה, כדי שכולם יראו; וגם את זה, אגב, אנחנו נוכל להרוויח את זה כחלק מההסברה, כי אנשים יראו שאנחנו על הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת היום, בסדר, אז לא היום, אבל גם אם זה ייצא ביום שלישי אחרי פורים, דיינו.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עינת.

יפעת שאשא ביטון: גלית, בטרם.

<גלית גלעד: עינת, אני גלית מבטרם.

<גלית גלעד: אנחנו היינו שותפים לפורום שחשב - - -

<עינת סגל: עם אביטל.

<גלית גלעד: עם אביטל, נכון.

<גלית גלעד: תשמעי, שבעה ילדים מתו ולא ברכב הסעות לא בהילכדות.

<גלית גלעד: וזה מגמת עלייה.

<גלית גלעד: אנחנו צריכים לתפוס את המגמה הזאת ולעצור אותה.

<גלית גלעד: אתם במשרד התחבורה יש עליכם כל כך הרבה.

<גלית גלעד: אנחנו מבינים את זה.

<גלית גלעד: אי אפשר לפתור את הסוגיה הזאת תוך חודש חודשיים ולעבור כמה ספקים, כמה אנשים, יזמים שעונים.

<גלית גלעד: צריך אורך רוח לדבר הזה.

<גלית גלעד: אנחנו 21 שנים מטפלים בבטיחות ילדים ויודעים כמה זה קשה.

<גלית גלעד: זה שינוי תרבות, עינת.

<גלית גלעד: בואי, אנחנו איתכם.

<גלית גלעד: גם משרד הבריאות עכשיו נכנס לנושא של בטיחות ילדים.

<גלית גלעד: צריך להבין שבטיחות ילדים זה לא דבר שאפשר להבין אותו.

<גלית גלעד: יש פה גם נתון של טכנולוגיה וגם נתון של פסיכולוגיה.

<גלית גלעד: חוק העונשין לא יפתור את הבעיה.

<גלית גלעד: יש פה בעיה הרבה יותר מהותית.

<גלית גלעד: בואו תתנו לזה קצת יותר אורך רוח.

<גלית גלעד: הקול הקורא הזה יוכל להיות מופץ על ידי כל השותפים בשולחן הזה.

<גלית גלעד: אנחנו נגיע.

<גלית גלעד: אלינו מגיעים, מתפקדים על הדלת כל כך הרבה ספקים.

<גלית גלעד: יש לנו קשר עם כל הארגונים הבין לאומיים.

<גלית גלעד: בארצות הברית את יודעת כמה ילדים נשכחים והם מטפלים בבעיה ובסוגיה.

<גלית גלעד: נזמין אותם לשולחן.

<עינת סגל: ומה עשו שם?

<גלית גלעד: אני אבוא אלייך ואני אתן לך את כל הפתרונות.

<עינת סגל: יש לי את ה - - -

יפעת שאשא ביטון: גם אני אגב מקבלת ערימות של פניות ומטעמים אתיים אני לא נפגשת עם אף אחד ולא מקדמת אף אחד, אבל אני אומרת שהשוק מוצף.

<גלית גלעד: אבל עינת, העניין הוא שבמדינת ישראל יש לפעמים סוגי היפגעות שהם קצת שונים מחו"ל.

<גלית גלעד: שימי לב לנושא של אופניים חשמליים.

<גלית גלעד: אין לזה אח ורע בעולם.

<גלית גלעד: לכן אנחנו צריכים להיות יצירתיים וצריך לקחת עוד קצת זמן.

<גלית גלעד: אני מתחייבת בשם בטרם, אנחנו שותפים אתכם, בואו לא נרים ידיים.

<גלית גלעד: זה ברור שלא רק זה.

<עינת סגל: חס וחלילה.

<קריאה: לבוא ולהגיד שלא תהיה תקינה זה להרים ידיים.

<קריאה: או בלי שאפילו הוצאתם קול קורא.

יפעת שאשא ביטון: לא, הנה, אבל השורה התחתונה.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני לא חוזרת אחורה.

יפעת שאשא ביטון: השורה התחתונה, אנחנו סיכמנו עם עינת שיוצא קול קורא.

<עינת סגל: רגע, אני רק רוצה להוסיף משהו, שאולי כן כדאי לעשות, כי זה יכול אולי כן לפתור את הבעיה וזה לא בסמכותי.

<עינת סגל: זה הנושא של התקן הזה, שאני חושבת ש - - -

<גלית גלעד: רביזיה.

<גלית גלעד: לעשות רביזיה.

<עינת סגל: התקן שהוא די חדש גם, ה-6400 הזה.

<עינת סגל: אני חושבת שהוא מאד מאד מחמיר.

<גלית גלעד: כן.

<גלית גלעד: יפעת, אפשר לכתוב מכתב למנכ"ל.

<עינת סגל: וזו הסיבה.

<עינת סגל: כי אם עכשיו היה משהו שהוא - - -

יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג של מכון התקנים?

<גלית גלעד: יפעת, זה מאד מקובל לעשות רביזיה בתקנים, כשרואים שהם לא מתאימים למציאות.

<גלית גלעד: להחזיר את זה לוועדת מומחים.

<גלית גלעד: אנחנו יושבים איתם.

<גלית גלעד: מאד מקובל.

<עינת סגל: כי זה מה שתוקע את הדברים.

<עינת סגל: כי אם הוא לא היה כזה מחמיר, אז ברור שהיו לי גם יותר פונים ומציעים גם להסעות תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שהצעתי.

יפעת שאשא ביטון: כשיוצאים לקול קורא וכשבודקים גם איך אנחנו פחות מחמירים עם ה - - -

<גלית גלעד: מאד מקובל לעשות רביזיה.

<גלית גלעד: זה הליך תקינתי מובהק.

<גלית גלעד: רעיון מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<עינת סגל: לא הרמנו ידיים, כן?

<עינת סגל: אנחנו אתכם שם.

יפעת שאשא ביטון: ואת זה אנחנו דורשים בעצם ממכון התקנים.

<גלית גלעד: פני לשלום ואני אומרת לך – בואי לא נעזוב את זה.

<קריאה: אחת הבעיות שניגשים לבעיות כמו מכון התקנים, הולכים על האידיאל, לא על הריאלי.

<קריאה: צריך להיות ריאלי.

<קריאה: לבוא, אוקיי, עדיף לי פשרה מאשר להיגרר.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, הבנו את הרעיון.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהדברים שאנחנו נדרוש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפעל עם מי שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אני גם אהיה על זה באופן אישי, כדי שגם הקול הקורא יהיה אפקטיבי.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא אומר שאנחנו משהים את הקול הקורא.

יפעת שאשא ביטון: בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עינת ותודה רבה גלית.

יפעת שאשא ביטון: לילי, מה עניינים?

<לילי פוקמונסקי: בסדר.

<קריאה: למה קודם לילי ולא קודם המשרד?

יפעת שאשא ביטון: כי אני רוצה רגע את המקום הקשה שהיה לפרק ואחר כך אנחנו ניתן בכבוד למשרד.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאת מחליפה את סימה.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אנחנו שנה שעברה אמנם היינו באמת בעין הסערה עם כל הסיפור של הגננות.

יפעת שאשא ביטון: הבנו כולנו וגם הגננות בעצמן, באיזה שהוא שלב באו ואמרו תקשיבו, שלא תחשבו שכל המערכת היא כזו, אנחנו כן רוצים להירתם, אנחנו כן רוצים לעזור ואנחנו חוזרים לסיפור של ההתראה בפני הורים כשעה מתחילת שעת הפעילות.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שבהרבה מאד מקומות זה עבד.

יפעת שאשא ביטון: הייתה גם היערכות לפני פתיחת שנת הלימודים.

יפעת שאשא ביטון: המשרד גם יספר על זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לוודא שרגע לפני שאנחנו נכנסים לקיץ, אנחנו יודעים שאלה החודשים הקריטיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על תקופה ארוכה מאד, בטח לא עבור הגנים.

יפעת שאשא ביטון: בואי תגידי לי איך אתם מציפים את זה מחדש ומגייסים את הגננות.

<לילי פוקמונסקי: אני מניחה שהמשרד יוציא עוד פעם הוראות הפעלה, כמו שעשו לפני פתיחת שנת הלימודים.

<לילי פוקמונסקי: בסוף שנת הלימודים כל גננת עושה מפגשי הורים והם יציגו את הנושא, תזכורת והבהרות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: יופי.

יפעת שאשא ביטון: נפגשנו, הבהרנו, כולם הבינו?

יפעת שאשא ביטון: שתו קפה, אכלו עוגה.

יפעת שאשא ביטון: הלכו הביתה.

<לילי פוקמונסקי: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה בבוקר, כשאנחנו רואים ששני ילדים לא הגיעו לגן, כשעה מפתיחת שנת הלימודים.

יפעת שאשא ביטון: מרימים טלפון – כן או לא?

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני יודעת שהיה סידור בחלק מהגנים שעד שעה מסוימת ההורים צריכים להתקשר ומשעה מסוימת, אם ההורים לא התקשרו, אז הגננת מתקשרת.

<לילי פוקמונסקי: היה גם פיילוט עם איזו שהיא מערכת במספר גני ילדים, שקיבלתי גם תוצאות שהיה מאד מוצלח, עם איזה טאבלט שהיה בכניסה לגן.

<לילי פוקמונסקי: אני מקווה.

<לילי פוקמונסקי: העלות היא מינימאלית.

יפעת שאשא ביטון: לילי, הגננות יירתמו לעשות טלפונים למקרה קצה?

<לילי פוקמונסקי: הגננות לא תעשנה טלפונים.

יפעת שאשא ביטון: לא ירימו טלפונים?

יפעת שאשא ביטון: תהיה חקיקה.

<לילי פוקמונסקי: בואי לא נתחיל.

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מתחילים, אנחנו מסיימים.

<לילי פוקמונסקי: כי - - -

יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, אני הייתי בגנים - - -

<לילי פוקמונסקי: יפעת, יפעת - - -

יפעת שאשא ביטון: גננות מטלפנות באמצע היום, מקיימות שיחות טלפון.

<לילי פוקמונסקי: אז - - -

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, לילי.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע.

יפעת שאשא ביטון: בואו נעצור כי אנחנו לא נעשה את כל הדיון שהיה מהתחלה.

<לילי פוקמונסקי: רגע, רגע.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, גננות ומטפלות - - -

<קריאה: אבל היינו בדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני חשבתי שאנחנו אחרי, אבל אני כנראה בן אדם אופטימי מיסודי וכנראה שאני אפילו אופטימית מדי.

יפעת שאשא ביטון: גננות מטלפנות במהלך היום, שולחות SMS במהלך היום, יוצאות להפסקה במהלך היום.

יפעת שאשא ביטון: שותות בחוץ, כי אסור להן לשתות שתייה חמה ליד הילדים במהלך היום.

יפעת שאשא ביטון: יש הפסקות.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת עם הגננות.

יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, כל החודשים האלה, כל הזמן.

<לילי פוקמונסקי: לא בין שמונה ל-.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא.

<לילי פוקמונסקי: סליחה.

יפעת שאשא ביטון: שאלתי שאלה.

יפעת שאשא ביטון: הגננות יירתמו לסיפור?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ל - - -

<לילי פוקמונסקי: הגננות לא תקבלה אישור לצלצל להורים לבדוק איפה הילד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני אפנה בריש גלי לכל הגננות במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לראות את התגובות שלהן - מי מוכנה להירתם.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה הערות ביניים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע מהגננות, כי את יודעת מה, זה לא הלך הרוח בקרב הגננות.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, בואי, את אמרת גננות מצלצלות.

<לילי פוקמונסקי: מרצונן הטוב והמקצועי ולא - - -

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מצילים ילדים מרצוננו הטוב?

<לילי פוקמונסקי: לא, אני לא אתן לחקיקה.

<לילי פוקמונסקי: אם את תעשי חקיקה על זה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לעשות חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאתם תעשו את זה מרצונכם הטוב, כחלק מרשת ביטחון.

<לילי פוקמונסקי: אני לא חייבת לדרוש.

יפעת שאשא ביטון: לילי - - -

<לילי פוקמונסקי: סליחה, בואי, לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, עזבי.

יפעת שאשא ביטון: אני סיימתי פה את השיח.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לנהל את הוויכוח הזה, אני אגיד לך למה.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת למה?

יפעת שאשא ביטון: כי השיח הזה עושה עוול, עושה עוול לקבוצה ענקית של גננות, שנמצאות איתנו, ששלחו אלי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא הצלחתי לעקוב אחרי כל מה שאני קיבלתי בשביל להבין שהרבה גננות כן נמצאות שם.

יפעת שאשא ביטון: אין עליהן אחריות פלילית, אין עליהן שום אחריות מוסרית, חברתית, הכל.

יפעת שאשא ביטון: יש להן חובה - - -

<לילי פוקמונסקי: אז למה צריך להעלות לדיון?

יפעת שאשא ביטון: למה צריך?

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו רוצים - - -

<לילי פוקמונסקי: כי אם גננת עושה את זה מרצונה - - -

יפעת שאשא ביטון: אל תתפסי לחקיקה, יקירתי שם בצד, כי אני אמרתי - - -

<רות ברק: אני?

יפעת שאשא ביטון: כן, את אמרת למה צריך חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה לשמוע את דעתי?

<מאיר אסרף: לא, אבל אנחנו בעד חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע.

<לילי פוקמונסקי: אני בעד חקיקה שההורים ייקחו אחריות גם.

יפעת שאשא ביטון: לילי, את עושה עוול לגננות.

<לילי פוקמונסקי: לא, אני לא עושה עוול לגננות, אני מייצגת אותן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה בעוד שעתיים בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אני אוציא הודעה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את הגננות של מדינת ישראל מה דעתן.

יפעת שאשא ביטון: אם הן מוכנות להירתם בלי אחריות - - -

<לילי פוקמונסקי: יושבת כאן גננת, בבקשה ממך.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר הייתי בסרט הזה שנה שעברה.

<לילי פוקמונסקי: גם אני.

יפעת שאשא ביטון: יופי, אז עכשיו אני רוצה לומר לך.

יפעת שאשא ביטון: אתם שואלים למה צריך חקיקה?

יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת לכם וזה לפרוטוקול: לא צריך חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך חקיקה.

<לילי פוקמונסקי: אז למה את מדברת על זה?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה אני מדברת על זה.

יפעת שאשא ביטון: כי זה יכול להיעשות בלי חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיעשות כחלק משגרה של גן במעונות ששם יש מצוקה מאד מאד גדולה.

יפעת שאשא ביטון: בהרבה מאד מהמעונות עשו את זה.

<לילי פוקמונסקי: אני לא מדברת על המעונות.

<קריאה: אנחנו לא אחראים על המעונות וגיל צעיר זה המעונות, אז שהם ייקחו אחריות.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, הגילאים הם יותר צעירים.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור?

יפעת שאשא ביטון: שהם ייקחו אחריות?

יפעת שאשא ביטון: רגע, אז מה את אומרת?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתרגם את מה שאת אומרת.

יפעת שאשא ביטון: האחריות היא אצל ההורים, מבחינתנו אם שכחו את הילד בעיה שלהם, שימות.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאת אומרת.

<שרה דורות: לא, ממש לא.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אז תסבירי לי את זה במילים אחרות.

<שרה דורות: גם אנחנו הורים.

<שרה דורות: גם אני סבתא, אז מה, אז אני זורקת את זה על אחרים.

יפעת שאשא ביטון: תתרגמי לי את זה.

<שרה דורות: אני לוקחת את האחריות עלי, גם כהורים וגם כסבתא.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לפגוע בך ואני לא רוצה לומר משהו שאת לא מתכוונת.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי לי את זה במילים אחרות.

יפעת שאשא ביטון: אז מה המשמעות של זה?

<שרה דורות: את מדברת אלי?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: מה המשמעות של גננת לא תרים טלפון?

יפעת שאשא ביטון: אחריות של ההורים הסיפור הזה.

<שרה דורות: את אמרת שיש גננות שעושות, אוקיי.

<שרה דורות: מי שמחליטה, אנחנו לא אומרים לאף אחת לא, אבל חוק לא יהיה וחובה לא תהיה.

<שרה דורות: זה הכל.

יפעת שאשא ביטון: אין חוק.

יפעת שאשא ביטון: מה הבעיה שלכם לחייב?

יפעת שאשא ביטון: על מי אתם מגנים בדיוק?

<שרה דורות: על עצמנו.

<שרה דורות: כי אנחנו לא ניקח אחריות כזאת.

יפעת שאשא ביטון: את לא לוקחת אחריות, אבל את מוכנה לסייע?

<שרה דורות: חברת הכנסת, אני גננת בפועל ואני לא אקח אחריות שאני לא יכולה למלא אותה עד תום וזה לא - - -

<קריאה: זה - - -

<שרה דורות: רגע, תתני לי לסיים.

<שרה דורות: ביום שאני לא נמצאת בגן, מי ייקח על זה אחריות?

<שרה דורות: ביום שאני מגיעה - - -

יפעת שאשא ביטון: יש צוותים שם.

<שרה דורות: רגע, תתני לי לסיים.

יפעת שאשא ביטון: אני אחליט מתי את מסיים, זה פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, אני לא ביקשתי ממך לקחת אחריות ויש חוץ ממך, עם כל הכבוד, עוד צוות שלם בגן עם - - -

<שרה דורות: איזה צוות?

<שרה דורות: של עוד סייעת?

יפעת שאשא ביטון: אין צוות?

יפעת שאשא ביטון: הילדים נשארים לבד?

<לילי פוקמונסקי: לפעמים גם אין סייעת.

יפעת שאשא ביטון: סייעת נשארת לבד?

<לילי פוקמונסקי: ו - - - ולהחליף חיתולים.

יפעת שאשא ביטון: הסייעת נשארת לבד?

<שרה דורות: הסייעת ואני נמצאות בגן, 35 ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: מה עושה הסייעת כשאת נמצאת ב - - -

<שרה דורות: היא משחקת עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, כשאת נמצאת עכשיו במפגש - - -

<לילי פוקמונסקי: היא יושבת ושותה קפה.

יפעת שאשא ביטון: מה עושה הסייעת?

יפעת שאשא ביטון: היא לא יכולה להרים טלפון לשני הורים?

<שרה דורות: סליחה דקה.

<שרה דורות: יש אירועים בגן, בוקר שילד חולה, ילד רץ, בורחים מהגן, אנחנו שומעים אירועים.

יפעת שאשא ביטון: ממש סיפור מלחמה.

יפעת שאשא ביטון: מסכנים ההורים שצריכים לשים את הילדים בגנים שלכם אם הילד בורח החוצה - - -

<לילי פוקמונסקי: אוי ואבוי לך.

יפעת שאשא ביטון: רץ, נופל, נפגע, נו, באמת.

<לילי פוקמונסקי: את יודעת מה?

<שרה דורות: ילד מגיע לגן בוכה.

יפעת שאשא ביטון: היינו בשיח הזה.

יפעת שאשא ביטון: היינו בשיח הזה.

<שרה דורות: אז אני לא מבינה למה אנחנו עושות את השיח הזה.

יפעת שאשא ביטון: אתן עושות עוול.

<קריאה: מתי גננת תהיה גננת פדגוגית?

<קריאה: היא מנהלת את כל העולם חוץ מפדגוגיה.

יפעת שאשא ביטון: אתן עושות עוול.

<לילי פוקמונסקי: לא.

<לילי פוקמונסקי: עוול את עושה כשאת יוצאת נגד הגננות.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אני לא יוצאת נגד הגננות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יוצאת נגד הגננות.

<מאיר אסרף: אז תחוקקו חוק.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני מבקשת בלי קריאות ביניים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לכם משהו.

<מאיר אסרף: חוק שגם יגן על הגננות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יוצאת נגד הגננות והשיח שיש פה הוא זה שיוצר עוול כלפי הגננות, שחשוב להן להירתם, שהן רוצות להיות חלק מזה.

יפעת שאשא ביטון: אם את תראי ילד שנפצע מחוץ לגן והוא לא הילד שלך, הוא לא ילד של הגן שלך, את תצאי לתת לו עזרה?

<לילי פוקמונסקי: היא תצא ותרים אותו, כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: אבל יש לך 35 ילדים שמטפסים על סולם, נופלים, בולעים חרוזים, שותים גואש והשד יודע מה.

יפעת שאשא ביטון: אבל את תצאי לעזור להם, נכון?

<לילי פוקמונסקי: תגידי, מה את רוצה מגן הילדים?

<לילי פוקמונסקי: מה קרה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה את השיח.

<קריאה: יין.

<לילי פוקמונסקי: באמת, את יודעת מה?

<לילי פוקמונסקי: אין לך מושג מה קורה בגני הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מציעה לך לחזור בך מהאמירה הזו.

יפעת שאשא ביטון: יש לי מושג מה קורה.

<לילי פוקמונסקי: למה?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה ואני מבקשת להפסיק את המלחמה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, כי אני מבקרת בהרבה מאד גנים.

יפעת שאשא ביטון: הגנים הרבה יותר רגועים - - -

<לילי פוקמונסקי: את מבקרת.

יפעת שאשא ביטון: הגנים הרבה יותר רגועים ממה שאתם מציגים.

יפעת שאשא ביטון: גם כשאני מגיעה, הגננות מתפנות ללוות אותי ולספר לי מה יש בגן.

<לילי פוקמונסקי: אני הצגתי גן לא רגוע?

יפעת שאשא ביטון: ואף ילד, תודה לאל, לא נפצע.

<לילי פוקמונסקי: אני הצגתי גן לא רגוע?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<לילי פוקמונסקי: את טועה.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה שאנחנו נחזיר?

יפעת שאשא ביטון: אפשר להחזיר חזרה אחורה, להראות להם בלייב את מה שנאמר כאן.

<לילי פוקמונסקי: את טועה.

<לילי פוקמונסקי: אני לא אמרתי שהגן לא רגוע.

<קריאה: אני יכולה לומר הכל מהתחלה.

<לילי פוקמונסקי: גן מעולה, לא קורה כלום.

<לילי פוקמונסקי: הכל שקט.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי לילי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחליט - - -

<לילי פוקמונסקי: רק חסר אחר כך, ההורה שהולך ומתלונן על הגננת.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ולפעמים זה גם בצדק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור גם לזה.

<לילי פוקמונסקי: כן, ראינו - - - איזה - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור - - -

<קריאה: בכנסת - - - והכל בסדר - - -

יפעת שאשא ביטון: אני עוצרת פה את הדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני אחזור אליו.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר גם לפרוטוקול שאני ממש, אבל ממש מאוכזבת גם מהנימה וגם מהשיח.

יפעת שאשא ביטון: אני פגשתי גננות ואני חייבת לעשות לפחות איתן את החסד ואני קיבלתי מאות פניות מגננות, כולל פניות ציבוריות ופומביות של גננות שרוצות להיות חלק מרשת הביטחון הזו.

יפעת שאשא ביטון: הם יודעים שזה לא בחקיקה.

יפעת שאשא ביטון: אני הסכמתי שאנחנו לא נדבר בכלל לא על חוזר מנכ"ל ולא על שום דבר שיגרום להן באיזה שהוא מקום לחשוש שמא יש עליהן אחריות פלילית או כל אחריות אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אבל הן רוצות להיות חלק מרשת הביטחון, מתוקף היותן נשות חינוך - - -

<לילי פוקמונסקי: מי אמר שלא?

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לעשות איתן את החסד הזה ואני יודעת שבקריאה שלי ובפנייה שלי אליהן, הן תעשנה את זה ואנחנו נעשה את זה דרך משרד החינוך ואני רוצה שאתן, אם יש לכן התנגדות, תצאו בפומבי ותגידו – אנחנו הגננות לא מוכנות לקחת אחריות, לא מוכנות לסייע, סליחה, לא לקחת אחריות - - -

<לילי פוקמונסקי: את מזייפת את דברי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תגידי אותם.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, אני בדיון - - -

יפעת שאשא ביטון: לילי, תגידי את זה בצורה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: הנה, אני מרשה לך.

<לילי פוקמונסקי: בדיון האחרון אמרתי שאנחנו נרתמות להיות רשת ביטחון, סליחה, בהסברה - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם תמליצו - - - אני לא צריכה אתכם בהסברה.

יפעת שאשא ביטון: הנה, זה כמו משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: לא צריכה אתכם רק בשביל זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאם ילד לא מגיע בבוקר לגן ואתם רואים שיש משהו חריג, שזה ילד שבכל בוקר מגיע בשמונה ופתאום הוא לא נמצא, שאתם תרימו את הטלפון ותבדקו איפה הוא.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שביקשתי.

יפעת שאשא ביטון: כמה ילדים כאלה קורים?

יפעת שאשא ביטון: כמה?

<לילי פוקמונסקי: סליחה, ולמה ההורים - - - בואי, בואי, תראי - - -

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: כי אם הילד נשכח ברכב, ההורה לא ירים לך טלפון, כי הוא נשכח ברכב.

<לילי פוקמונסקי: אבל יש עזר טכנולוגי פשוט, שהוא מצלצל - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר גם עליו.

יפעת שאשא ביטון: נדבר גם עליו.

<לילי פוקמונסקי: אוקיי, בסדר.

<לילי פוקמונסקי: אני לא מוכנה לקבל - - -

יפעת שאשא ביטון: נדבר גם עליו.

<לילי פוקמונסקי: את האמירות שלך בדרך שאני פוגעת בגננות.

יפעת שאשא ביטון: תגידי אותן.

יפעת שאשא ביטון: תגידי אותן בצורה אחרת.

<לילי פוקמונסקי: אני לא פוגעת בגננות.

יפעת שאשא ביטון: תגידי את זה בצורה אחרת.

<לילי פוקמונסקי: הגננות נרתמות לכל דבר והן לא צריכות אותך - - -

יפעת שאשא ביטון: גננת תרים טלפון לילד שלא הגיע?

<לילי פוקמונסקי: סליחה, והן לא צריכות אותך כדי לדעת מה הן עושות או לא עושות.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני יודעת מה הן עושות.

יפעת שאשא ביטון: גם הן יודעות.

יפעת שאשא ביטון: אני שאלתי אותך שאלה פשוטה, הגננות מוכנות להיות רשת ביטחון ולהתקשר לילדים שלא הגיעו?

<שרה דורות: לא.

<לילי פוקמונסקי: לא.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: נקודה.

יפעת שאשא ביטון: מספיק.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: כי האחריות על מי?

<לילי פוקמונסקי: גננת אין לה זמן.

<לילי פוקמונסקי: היא צריכה לקבל עוד ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה.

<שרה דורות: אתם שוכחים שזה 35 ילדים עם צרכים מיוחדים.

<שרה דורות: מה קרה לכם?

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: סיימתי את הסוגיה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אתן צודקות.

<שרה דורות: מה, הגננת היא סופר וומן?

<לילי פוקמונסקי: אז אנחנו יכולות ללכת.

יפעת שאשא ביטון: אתן צודקות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את הסיפור הזה.

<שרה דורות: מה קרה?

<שרה דורות: אני רק שומעת שכולם מדברים, אבל אף אחד מפה עוד לא אמר קודם כל ההורים.

<שרה דורות: קודם כל לוודא, וגם יש זוגות, למה אחד לא שואל את השני?

<שרה דורות: גם אני שואלת את הבת שלי כל בוקר - הכל בסדר?

<שרה דורות: הילדים הגיעו לגן?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה.

<שרה דורות: למה כולם פטורים מאחריות, רק הגננת?

יפעת שאשא ביטון: אתם לא.

יפעת שאשא ביטון: זה לא כולם פטורים מאחריות.

יפעת שאשא ביטון: תפסיקו כבר להיות במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: לפני רגע ניהלנו שיח קשה עם משרד התחבורה.

<שרה דורות: זה הפוך, האחריות היא על כולם.

<שרה דורות: אז אם משרד התחבורה לא מוכן לקחת אחריות?

יפעת שאשא ביטון: אבל משרד התחבורה יוצא וכן עושה את התהליך.

<שרה דורות: אני רוצה לומר לך שהגן, באופן שוטף, אני יכולה לקחת את האחריות הזאת, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי שתיקחי אחריות.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי שתסייעי.

<שרה דורות: לא משנה מה ההגדרה.

יפעת שאשא ביטון: זה משנה.

יפעת שאשא ביטון: כי אתם אחר כך נתפסים לזה.

<מאיר אסרף: אפשר?

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אתה לא מפריע לה.

<שרה דורות: הגן, או כל מוסד חינוכי, זה לא משרד.

<שרה דורות: זה משהו מאד דינאמי.

<שרה דורות: כל אירוע, וזה יכול לקרות, בקרים כאלה, בקרים אחרים.

<שרה דורות: ילדים שזקוקים לך יותר.

<שרה דורות: האמא פתאום חולה, לא יודעת מה, שלא נדע, והילדה נמרחת כל היום ואני רצה אחריה וזה לא עובד לפי שעון שוויצרי.

<שרה דורות: אני רוצה להיות פנויה לדבר הזה.

<שרה דורות: ברגע ש - - -

יפעת שאשא ביטון: והילד שנשכח ברכב?

יפעת שאשא ביטון: שימות.

יפעת שאשא ביטון: נתפנה אליו אחר כך.

<רות ברק: לא, לילדים שבתוך הגן.

<לילי פוקמונסקי: לא, אלה שבאו לגן.

<לילי פוקמונסקי: אלה שהגיעו.

יפעת שאשא ביטון: אז אלה שלא יגיעו לגן – שימותו?

<לילי פוקמונסקי: אוי.

יפעת שאשא ביטון: כי זה מה שאת אומרת.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאני מרגיזה אותך, כי אני מנסה להבין, לילי, מאיפה הנסיגה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: תלכו לראות ה - - -

<רות ברק: כי מה שקורה לפני חמישה לשמונה לא באחריות הגננת.

<רות ברק: נקודה.

יפעת שאשא ביטון: לא מעניין את הגננת?

<רות ברק: זה לא באחריותה.

<רות ברק: היא צריכה להתעסק עם הילדים בגן, לא ברחוב.

יפעת שאשא ביטון: לא מעניין.

יפעת שאשא ביטון: מה זה קשור עכשיו לאחריות?

יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם את - - -

<לילי פוקמונסקי: על איזו נסיגה את מדברת?

יפעת שאשא ביטון: איך קוראים לה?

יפעת שאשא ביטון: רותי, יש לי שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אענה לך, לילי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך משהו, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אבל תעני לי ברגוע, אני אדבר איתך ברגוע.

<רות ברק: אוקיי, אני מורידה לחץ.

יפעת שאשא ביטון: מה עד חמישה לשמונה זה לא באחריות הגננת, בסדר?

<רות ברק: לא בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: רגע.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: לא באחריות הגננת, נכון?

יפעת שאשא ביטון: הילד שנפל שם מחוץ לגן והוא שייך לגן אחר - - -

<רות ברק: אני ארוץ ואני אקח אותו אלי לגן.

<רות ברק: גם לקחתי הביתה.

יפעת שאשא ביטון: שאלתי אותך.

יפעת שאשא ביטון: אבל הוא גם לא באחריות הגננת ומה?

<רות ברק: אבל אני אענה את זה מרצוני, אף אחד לא יכריח אותי.

יפעת שאשא ביטון: אז למה אתם לא תעשו מרצונכם?

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא ביקש להכריח אתכם.

<רות ברק: אף אחד לא אמר שמרצונן הן לא רוצות.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שאתם אמרתם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתווכחות פה כבר שעה על זה.

<רות ברק: ברגע שההורים יידעו שזו אחריות שלי, הם יסירו עוד יותר אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אבל זו לא אחריות שלך.

יפעת שאשא ביטון: מה, צריך לנגן ולשיר את זה אלף פעם?

יפעת שאשא ביטון: שאלתי אתכן אם מרצונכן הטוב אתן מוכנות להוות רשת ביטחון במשימה ובהירתמות של כל מי שיושב כאן סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: זה מה ששאלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה לא אחריות שלכן וזה לא כלום.

<רות ברק: בהסברה אמרנו שכן.

<רות ברק: בהרצאות כן.

יפעת שאשא ביטון: אתן מוכנות להירתם?

<רות ברק: בציורים כן.

<רות ברק: כל הדברים האלה – ברצון, אבל לא מעבר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, תודה רבה.

<לילי פוקמונסקי: למה את חוזרת - - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<לילי פוקמונסקי: למה את מביאה אותנו - - -

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך.

<לילי פוקמונסקי: רגע, את מביאה אותנו חזרה לקיץ שנה שעברה.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אנחנו סיימנו את הקיץ כשאתן אמרתן אנחנו נרתם - - -

<לילי פוקמונסקי: למה, לא נרתמנו?

<לילי פוקמונסקי: נרתמנו.

<לילי פוקמונסקי: גם עכשיו אנחנו נרתמות בדרך שלנו.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה להגיד משהו והכל מתועד.

יפעת שאשא ביטון: תודה לאל, בכנסת הכל מתועד.

<לילי פוקמונסקי: תודה לאל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו סיימנו את הדיונים בקיץ האחרון כשאתן אמרתן – אנחנו נירתם, כל עוד-.

יפעת שאשא ביטון: רגע, בסדר?

<לילי פוקמונסקי: כן.

יפעת שאשא ביטון: חקיקה כבר סיכמנו מתחילת הדרך שאנחנו לא הולכים.

יפעת שאשא ביטון: חוזר מנכ"ל אמרתן מבהיל את הגננות, אמרנו לא הולכים.

יפעת שאשא ביטון: להוציא מנשר, כל מה שאולי יכול להיות לו היבט פלילי, אמרנו אנחנו לא הולכים על זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתן ישבתן ואמרתן – אנחנו נהיה כאן פעם אחת כדי להסביר להורים רגע לפני פתיחת שנת הלימודים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר עם ההורים.

יפעת שאשא ביטון: כל גן ידבר עם ההורים על הנוהל של הבוקר של הגן, עד איזו שעה - - -

<לילי פוקמונסקי: עשו את זה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, לילי.

יפעת שאשא ביטון: עד איזו שעה ההורים מתקשרים ורק אם אחרי השעה הזו יש הורה שלא התקשר, אז אנחנו נרים טלפון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את זה באופן פרטני, כך שאם יש ילד שקבוע מגיע בעשר בבוקר, אז לא נרים אליו טלפון בשמונה וחצי.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש ילדים שאנחנו רגילים בשגרה שהם מגיעים בזמן מסוים ואנחנו רואים שהם לא הגיעו, אנחנו נרים טלפון.

יפעת שאשא ביטון: כל זה, כל הדברים האלה מתועדים.

<לילי פוקמונסקי: אבל כל זה נעשה.

<לילי פוקמונסקי: נעשה.

<לילי פוקמונסקי: אז מה את רוצה עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: אז יש לי שאלה פשוטה.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה, למה לא אמרת מתחילת הדיון שאתם מוכנים לעשות את זה?

<שרה דורות: אבל זה מה שאנחנו עושות.

<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים האלה נעשו, למה את - - -

יפעת שאשא ביטון: את אמרת שהם לא ירימו טלפון.

<שרה דורות: לא, אז את לא הבנת אותי.

<רות ברק: זה לא מחייב אותן.

<רות ברק: אם יהיה להן את הזמן ואת הרגע הן תעשנה.

יפעת שאשא ביטון: אני פספסתי משהו?

יפעת שאשא ביטון: את אמרת שהם לא מוכנים לעשות את זה.

<רות ברק: את יודעת מה זה בין שמונה לתשע?

<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים, רגע - - -

יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה, אתן מוכנות למה שסגרתן בקיץ האחרון?

יפעת שאשא ביטון: מה שאמרתי עכשיו?

<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים האלה נעשים.

<שרה דורות: אנחנו עושות את זה.

<לילי פוקמונסקי: מה הבעיה?

יפעת שאשא ביטון: אז על מה היה הוויכוח פה בחצי השעה האחרונה?

<מאיר אסרף: על הטלת חובה משפטית, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: אין חובה משפטית.

יפעת שאשא ביטון: כבר דיברנו על זה.

יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא על השולחן, אז אני לא מבינה בכלל מה השיח.

יפעת שאשא ביטון: והם יודעים שאין חובה משפטית.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה לדעת עכשיו באמת - - -

<שרה דורות: אבל מרצונן הן עושות את זה.

<שרה דורות: אני עושה את זה.

<קריאה: הרי זה היה הסיכום, שלא תהיה אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, נציגת משרד החינוך, אורה, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בינתיים נרגע קצת.

יפעת שאשא ביטון: תחשבו על הדברים, אנחנו נעבור.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורה.

<אורה גולדהירש: אני רוצה להגיד משהו.

<אורה גולדהירש: אני תוהה למה אני לא יכולה לתאר את מהלך העניינים שקרו עד עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: את צודקת.

<אורה גולדהירש: אולי זה היה מונע את כל הסערה הזאת, שאין לה שום מקום כאן לדעתי.

<אורה גולדהירש: קודם כל, בדיון הראשון של הוועדה הוחלט שכן נפנה לכלל הגננות בארץ לפני תחילת שנת הלימודים.

<אורה גולדהירש: ואכן, הייתה פעולה, אפילו מעבר למה שהתחייבנו ותארנו כאן, כי יועצות של הגנים שוחחו עם גננות, קצת שמעו מה שאת שמעת מהן, הדים על התחושות שלהן, על החרדות שלהן כלפי מה עלול לקרות לילדים שלא הגיעו לגן.

<אורה גולדהירש: נעשו דיונים עם ההורים.

<אורה גולדהירש: גננות ערכו דיונים בתחילת שנה עם הורים.

<אורה גולדהירש: העלו למודעות.

<אורה גולדהירש: דיברו על המוכנות שלהן להיות לעזר בהרבה מובנים ולאו דווקא בהרמת טלפונים.

יפעת שאשא ביטון: אז באיזה אופן עוד?

יפעת שאשא ביטון: תסבירי לנו איך אנחנו יכולים למנוע את המקרה בבוקר של הילד שנשכח, אם לא בהרמת טלפון?

יפעת שאשא ביטון: אם יש לך פתרון יצירתי, אני הכי אשמח.

<אורה גולדהירש: לא, אנחנו לקחנו את זה קצת רחב יותר.

<אורה גולדהירש: בקשר עם ההורים יש הרבה מאד ממדים, שאנחנו כאנשי חינוך צריכים לקחת בחשבון.

<אורה גולדהירש: למשל, לצאת מהבית באיזו שהיא אנדרלמוסיה של כעס וריצה וחרדה מאיחור של אבא לעבודה או של אמא לעבודה, זה אחד הדברים שאנחנו יודעים שאפשר לעזור להורים גם למתן, להרגיע.

<אורה גולדהירש: יש שם דברים שהם מעגלים יותר רחבים, שכן צריך לקחת אחריות גם עליהם.

<אורה גולדהירש: כשזה בקשר שלנו - של הגננות ושל אנשי החינוך עם ההורים - הוא מאד משמעותי.

<אורה גולדהירש: מעבר לזה, כל מה שדובר פה על המעורבות של גננות, מעבר לאחריות, לא הייתה גננת שאמרה שכשיש לה איזו שהיא דאגה מהסוג הזה, היא תימנע ותגיד שזאת בעיה של ההורים ולא שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שנאמר פה לפני כן.

<לילי פוקמונסקי: לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: לילי, את מכירה אותי כבר וגם את הגמישות שלי.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לעשות ריסט על כל הפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: אני אדרוש שיהיה ואני מרשה לכן לתקן את האמירה שהייתה פה.

<לילי פוקמונסקי: אני לא צריכה לתקן מה שאמרתי לך.

יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אבל אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורה.

<לילי פוקמונסקי: סליחה אורה.

<אורה גולדהירש: אני מרכזת באגף לחינוך קדם יסודי יחידה לטיפול בפרט באוכלוסיות בעלות צרכים ייחודיים ובעקבות הישיבות שהיו כאן, גם ניהלתי דיאלוגים עם הרבה מאד אנשי חינוך, ויש לי כן להגיד באמת ממקום של אנשים שמאד מעורבים ומעוניינים להוביל מהלכים חינוכיים ואנושיים כמובן, שלא שמעתי עמדה של גננות, של כעס מזה שמצפים מהם.

יפעת שאשא ביטון: גם אני לא שמעתי.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה.

<אורה גולדהירש: הכעס הוא באיזו שהיא עמדה של חוסר אמון בהן, שהן רוצות את טובת הילד, שהן רוצות את טובת המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: להיפך.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת למה אני גועשת פה?

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת למה אני גועשת בפנים?

יפעת שאשא ביטון: בגלל שאני כל כך מאמינה בהן.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שאני יודעת שככל שזה תלוי בהן, לא ברצונן הטוב, בנשמה הענקית שיש להן, הן תעשנה את זה.

יפעת שאשא ביטון: הן עושות את זה בלי טובות ובלי בקשה לא שלי ולא של אף אחד.

<לילי פוקמונסקי: אז למה את - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: לבוא ולהגיד גננות עסוקות - - -

<רות ברק: מה יהיה אם הגננת תשכח?

<רות ברק: ברח לה.

<רות ברק: מה יהיה?

<רות ברק: מי יתלונן?

יפעת שאשא ביטון: הגן הוא סיפור מלחמה.

<רות ברק: אנחנו הרי בעם הזה, אנחנו יודעים איפה ההורים.

<רות ברק: על כל דבר מתלוננים.

יפעת שאשא ביטון: אוי, באמת.

<רות ברק: הרימה יד.

<רות ברק: היא צעקה עליו.

<רות ברק: הוא הרביץ.

<רות ברק: ישר לבית המשפט, אני רוצה לגמור את זה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה בית משפט.

יפעת שאשא ביטון: אורה מדברת.

יפעת שאשא ביטון: רותי, אני אתן לך לסיים.

<רות ברק: אני רוצה לסיים אחרי זה.

<אורה גולדהירש: אני רוצה לסיים ולהגיד שכשאנחנו מדברים על אוכלוסיית הגננות ואנחנו כמשרד, כאגף, נותנים בהן אמון וכן מובילים אותן לידיעה שגם אנחנו לא מצפים מהן למה שהן לא יכולות, ויש מצבי חיים שהן באמת לא תוכלנה להרים טלפון באותו רגע.

יפעת שאשא ביטון: הסייעת לא יכולה להרים?

יפעת שאשא ביטון: מישהו מצוות הגן לא יכול להרים טלפון?

<אורה גולדהירש: יכול להיות שכן ויכול להיות שלא.

<קריאה: יש 35 ילדים.

<רות ברק: היא פותחת את השער, היא סוגרת את השער.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא, אבל היא הייתה בגן.

<לילי פוקמונסקי: היא הייתה.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי לילי, כן.

יפעת שאשא ביטון: אני גם מכירה את הגנים מקרוב.

<לילי פוקמונסקי: אני עבדתי.

יפעת שאשא ביטון: נו, ו-?

<לילי פוקמונסקי: יש הבדל.

<אורה גולדהירש: שוב, אנחנו אמרנו שאין לה אחריות לא פלילית ולא אחריות לעשות זאת.

<אורה גולדהירש: יש לה כן מעורבות ורצון למנוע אסונות.

יפעת שאשא ביטון: יש המלצה לגננות להרים טלפון שעה מפתיחת יום הלימודים, במקרים שהן מזהות שילדים שרגילים להיות שם לא נמצאים שם?

<אורה גולדהירש: יש העלאה למודעות של הגננת.

<אורה גולדהירש: קודם כל לשים לב מי לא הגיע לכאן.

<אורה גולדהירש: להבין מה - - -

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: אתם הרמתן לי אתגר גדול, באמת.

יפעת שאשא ביטון: אני אעשה אותו.

<קריאה: כשהוא לא בא, מה הבעיה להתקשר?

<רות ברק: תבוא יום אחד לגן ותמצא את הזמן.

<רות ברק: אני אתן לך את כל ההזדמנויות.

<רות ברק: תבוא לגן.

<קריאה: אני גם הייתי בגן.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני אחזור אליכן.

יפעת שאשא ביטון: אל תדאגו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשכנע אתכן בסוף.

<לילי פוקמונסקי: יש הבדל.

<אורה גולדהירש: רוב הגננות בעצמן מודעות ועושות את זה ויעשו את זה.

<אורה גולדהירש: מה שאנחנו רצינו להוביל הלאה, זה באמת לאיזה שהוא דיאלוג עם ההורים ולשותפות כזאת באחריות, שחלק מהגנים גם ביקשו מהורים שכשילד לא מגיע לגן בגלל מחלה, שההורים יודיעו.

<קריאה: ומודיעים?

יפעת שאשא ביטון: חלק כן וחלק לא.

יפעת שאשא ביטון: גם ההורים לא אחראים.

יפעת שאשא ביטון: בואו, אנחנו לא מסירים אחריות מההורים.

יפעת שאשא ביטון: לא מסירים אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה בריש גלי אז, אני אומרת את זה גם עכשיו ואם צריך אני גם אכתוב את זה פה בענק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מסירים אחריות מההורים, אבל זה לא אומר שאם ההורה לא אחראי, אז הילד שלו צריך למות בגלל שאנחנו אומרים זה אחריות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור הגדול.

<אורה גולדהירש: אז האחריות כמו שאנחנו רואים אותה, היא אחריות משותפת ועל כך אנחנו עובדים.

<אורה גולדהירש: ומעבר למה שעשינו לפני תחילת שנה, למרות שכבר היינו בעיצומו של החורף, יחד עם ארגון בטרם יש מספיק הוראות והנחיות לבטיחות בכל מיני מובנים, נשלח ב-14 בדצמבר – ואני אתן לכם גם את המסמך הזה – לכל הגנים בארץ מסמך שמדבר על הימנעות מתאונות חורף של חימום בבית, של תאונות ברחוב.

יפעת שאשא ביטון: אורה, אני מכירה את זה.

<אורה גולדהירש: ובכלל זה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את כל הפעילות הבאמת מרשימה שעושה המשרד בנושא של בטיחות ילדים, אבל זה לא הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור פה היום – אנחנו פה על שכחת ילדים בקיץ ואני רוצה למקד את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: הגננות קיבלו מנשר שבו ממליצים להן לפעול בצורה כזו או אחרת, חוץ מהסברה ושיח עם ההורים?

<אורה גולדהירש: כן.

<אורה גולדהירש: בתוך המסמך הזה מבקשים לחזור ולרענן את נהלי הבטיחות ונקיטת אמצעים לשמירה על הילדים בהבאתם לגן ובהחזרתם, כשאנחנו מפנים את זה גם לגננות וגם להורים במקביל.

<אורה גולדהירש: זאת אומרת מה שאנחנו רוצים לנצל בתוך המערכת החינוכית זה את הדיאלוג, השותפות והאחריות.

<אורה גולדהירש: אחרי חופשת הפסח אנחנו נכנסים למהלך נוסף של יועצות שייפגשו שוב עם גננות לצורך ריענון ואיזו שהיא חבירה לנושא הזה, שיכלול שוב את העיסוק בשאלה האם הן מרגישות שהן רוצות להיות שותפות למהלך שאת מתארת.

<אורה גולדהירש: האם הן מרגישות שהן יכולות ואיפה יש להן איזה שהוא חשש שלא.

<אורה גולדהירש: ויש חשש שלא.

יפעת שאשא ביטון: טוב.

<אורה גולדהירש: עדיין, כמו שאת אומרת, אנחנו לא מדברים על מחויבות - - -

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לדבר בשום כולן ואני מרשה לכל אנשי החינוך, לכל אותם עשרות או מאות אלפי אנשי חינוך שאם מישהו מהם חושב שאני טועה, אז שיגיד לי, אבל אני בטוחה שכל אחד מהם רוצה להיות שותף לרשת הביטחון הזאת.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד מהן.

<מאיר אסרף: אבל תגני עליהם.

<מאיר אסרף: תגני עליהם גברתי.

יפעת שאשא ביטון: אני מגנה עליהם.

<מאיר אסרף: לא.

<מאיר אסרף: צריך לחוקק חוק שישמור עליהם, כי את מבקשת פה להטיל עליהם אחריות לילדים שלא נמצאים בגן.

יפעת שאשא ביטון: תגיד לי, אתה היית איתנו כל הדיון.

יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אמרתי?

יפעת שאשא ביטון: אתה עורך דין, נכון?

<מאיר אסרף: כן.

יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אמרתי לאורך הדיון אנחנו לא מטילים עליהם שום אחריות?

<מאיר אסרף: אבל זה לא מספיק.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה מספיק.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להגיד לך משהו ואני רוצה להגיד את זה גם ללילי.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני לא אמרתי לגננות, כי זה בכלל לא הסיפור, אני העזתי להגיד למשרד ממשלתי ואני העזתי להגיד לנו, כמערכת ממשלתית – החיים של הילדים הם על הראש שלנו.

<מאיר אסרף: אני מסכים.

<מאיר אסרף: אני מסכים לזה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתה לא חייב להסכים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה שאתה תסכים.

<מאיר אסרף: אני מסכים לזה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אמרתי את זה גם על משרד התחבורה, שאם שר התחבורה אומר אני לא שותף בסיפור הזה, החיים של הילדים על הראש שלו, מה שאני חס וחלילה לא אמרתי לרגע לגבי הגננות.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני באה מעולם החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מי נמצא שם במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מי הולך לשם.

יפעת שאשא ביטון: שכר גדול אין שם ותנאים מי יודע מה אין שם, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: באים לשם כי יש שם נשמה, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: לכן אני אומרת שהמקום הכי טבעי שיסייע כרשת ביטחון, בלי אחריות פלילית, בלי אחריות משפטית, בלי שום אחריות שהיא, אלא רק כשותף, הן אלה שנמצאות שם ואני רואה בהן שותפות.

יפעת שאשא ביטון: וכל מי שאומר אחרת חוטא להן.

יפעת שאשא ביטון: וכל מי שאומר זה לא שלהן, זה לא אחריות שלהן, זה לא מעניין אותן, חוטא להן ובגלל זה נורא נורא קשה לי עם השיח שהיה פה ואני כן רוצה לרכך אותו.

<רות ברק: לא הקשבת לי.

יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי לך לכל מילה, תאמיני לי.

<מאיר אסרף: אני מהנהן בהסכמה.

<מאיר אסרף: אני רק רוצה להגיד שאני מהנהן בהסכמה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לך שהשיח שהסתיים בסוף הקיץ האחרון היה שיח אחר.

יפעת שאשא ביטון: היה שיח הרבה יותר רך.

יפעת שאשא ביטון: היה שיח הרבה יותר גמיש.

יפעת שאשא ביטון: יותר מגויס.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמרנו שאנחנו נבוא לגננות, אנחנו נבקש מהן במקרים חריגים, ואני אפילו מניתי את שלושת הדברים האלה.

יפעת שאשא ביטון: סימן שלא רק הקשבתי היום, גם הקשבתי אז ואני זוכרת טוב מה נאמר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו סידרנו את זה בצורה מודולארית כדי שאנחנו נאפשר גם להורים לקחת אחריות באופן אמיתי, אבל גם במקרים שההורים לא לקחו אחריות, אז אנחנו לא נגיד דפוקים, שהילדים שלהם ישלמו, אלא מה לעשות, אנחנו נעשה הכל כדי להציל את הילדים האלה וזה סוכם ככה ומה שאני התפלאתי זה שאנחנו לא חזרנו לסיכום הזה.

יפעת שאשא ביטון: שאנחנו נבוא לגננות ואנחנו נגיד - - -

<רות ברק: השגנו בהסברה.

<רות ברק: השגנו דברים על הסברה כמו שנאמר פה ואני רוצה להוסיף משהו.

<רות ברק: יש לנו את אבואב עכשיו במשרד החינוך, בואו נפעיל אותו ובואו-.

<רות ברק: את לא מקשיבה לי.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני מקשיבה.

<רות ברק: אני אומרת, יש לנו היום את אבואב, מלך הנושא של בטיחות בדרכים.

<רות ברק: אפשר לעשות את זה יחד ולתת את כל התוכן הזה להורים, להעביר את זה ישירות אליהם דרך הגננות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך להעביר את האחריות על ההורים.

יפעת שאשא ביטון: האחריות היא קודם כל של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה להעביר אליהם את האחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעזור במקרים שההורים כושלים, בדיוק כמו שהורים שפוגעים בילדים שלהם, אז הרווחה מתערבת וכשיש מקרים קיצוניים אז גם מוציאים אותם משם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא אומרים זו בעיה של ההורים, כי ההורים צריכים לקחת אחריות.

יפעת שאשא ביטון: באותה מידה אנחנו כמערכת החינוך, שעוזרת במעגלים רחבים, שהורים לא יודעים לנהל את הבוקר וזה.

יפעת שאשא ביטון: לא יודעים לנהל את הבוקר – אנחנו נעזור להם, אבל שכחו את הילד ברכב, אנחנו לא - - -

<לילי פוקמונסקי: מי לא יודע לנהל את הבוקר, סליחה?

יפעת שאשא ביטון: ההורים, ההורים.

יפעת שאשא ביטון: לא הגננות.

<לילי פוקמונסקי: תראי, כל מה שאורה הציגה, שאלה היו ההנחיות - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר לילי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לנושא הטכנולוגי.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא, שנייה.

<לילי פוקמונסקי: אנחנו בשיתוף פעולה מלא עם משרד החינוך.

<לילי פוקמונסקי: הגננות התבקשנו גם על ידי וגם על ידי מנהלת האגף ונתנו, הסכמנו ושתפנו פעולה ולא הייתה - - -

יפעת שאשא ביטון: שמה?

יפעת שאשא ביטון: שבמקרה שיש ילד שלא הגיע באופן חריג לגן, יורם טלפון ולא כי זו אחריות.

יפעת שאשא ביטון: בזה הסכמתן?

יפעת שאשא ביטון: בזה הסכמתן אז, היום אתן מסכימות?

<לילי פוקמונסקי: זה לא מה שאורה הציגה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר, אז אני לא צריכה שתתרגמו לי את מה שאורה הציגה.

יפעת שאשא ביטון: אני שמעתי ואני הבנתי.

<לילי פוקמונסקי: לא, אורה לא דיברה על טלפון.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת יעל פארן, בבקשה.

יעל כהן-פארן: תודה.

יעל כהן-פארן: אני הגעתי באיחור לדיון בגלל שכמובן יש הרבה דיונים במקביל וחקיקה חשובה.

יעל כהן-פארן: תראו, אני באמת מרגישה כאן ואני מזדהה איתך יושבת הראש, יפעת, שאתם יודעים, היו כמה כינוסים סמוך למקרים מאד מאד כואבים ועצובים של ילדים שנשכחו ברכב והלכו לעולמם והרוח הייתה שונה.

יעל כהן-פארן: ואני חושבת ויש לי ילדה בגן, שזאת לא בקשה מוגזמת לראות במקרה של 30 ילדים, אם שניים לא הגיעו, להרים טלפון.

יעל כהן-פארן: זאת לא בקשה מוגזמת, עד שעה מסוימת.

יעל כהן-פארן: זאת לא בקשה מוגזמת.

יעל כהן-פארן: זה לא מטיל אחריות משפטית, זה הגדלת ראש, אבל כן ציפייה שיגדילו את הראש הזה ואולי אפילו זה צריך לבוא בחוזר מנכ"ל.

<שרה דורות: אפשר גם להשכיב אותו.

<לילי פוקמונסקי: כן, גם סיפור בלילה.

יעל כהן-פארן: אני רוצה להעלות הנושא.

יעל כהן-פארן: אנחנו לקראת פסח ותראו איך מזג האוויר מתחמם.

יעל כהן-פארן: אנחנו במשבר אקלים והתחממות גלובאלית.

יעל כהן-פארן: זה רק יהיה יותר גרוע, אל דאגה והסיפור שמתחיל כבר ממאי, כבר מאפריל להיום חם.

יעל כהן-פארן: ילדים, חס וחלילה, שיישכחו ברכב גם באפריל, גם קייטנות, אפילו קייטנות פסח, שמופעלות על ידי גורמים פרטיים.

יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים להגיע לכולם ולעורר אותם.

יעל כהן-פארן: זה לא רק משרד החינוך, זה גם הגורמים הפרטיים.

יעל כהן-פארן: אני לא יודעת איך.

יעל כהן-פארן: זה אתגר הרבה יותר גדול.

יעל כהן-פארן: ושלא לדבר על הגנים הפרטיים.

יעל כהן-פארן: אני זוכרת שהיו כאן גם בדיונים קודמים נציגים.

יפעת שאשא ביטון: יש פה נציגים שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אגב, דווקא הם הכי בתוך הסיפור הזה, הכי נרתמו, הם פיתחו גם איזו שהיא אפליקציה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם הכי מיינדד לכל העניין הזה.

יעל כהן-פארן: גם מעונות ויצ"ו, נעמ"ת ואמונה.

יפעת שאשא ביטון: שלום, לא ראיתי אותך.

יפעת שאשא ביטון: הם הכי מיינדד לסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף ניתן לקרן לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אני לפני כן - - -

יעל כהן-פארן: הם גם הכי קטנים וגם הכי פגיעים, ברור.

יפעת שאשא ביטון: אותך אני אשאיר לסוף.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לצאת מפה עם קצת אוויר ועם תחושה חיובית, אז אנחנו ננסה לפצח רגע את כל הדברים האחרים.

יעל כהן-פארן: אז אני גם אשמח.

יעל כהן-פארן: אנחנו מתחילים עכשיו את הדיון הטכנולוגי.

יעל כהן-פארן: הייתה הרי החלטה של משרד התחבורה לחייב ברכבים.

יעל כהן-פארן: כמובן שזה לוקח זמן, אבל איך עושים את זה עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו קיימנו את כל תחילת הדיון סביב הנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת יעל פארן.

יעל כהן-פארן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים ואחר כך ישראל דיגיטאלית.

יפעת שאשא ביטון: הם כבר נמצאים פה?

מסעוד גנאים: זה כבר הדיון השלישי או הרביעי או החמישי?

מסעוד גנאים: אני לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: החמישי או השישי, כן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר הרבה דיונים בנושא.

מסעוד גנאים: אני חושב שהכלל שצריך להנחות את כולנו זה לא לחשוב על ועדת החקירה הבאה.

מסעוד גנאים: אני אמרתי את זה לפני כמה דיונים, שלצערי הרב יש לנו תרבות פוליטית קולקלת, הרסנית, שכל אחד בעל אחריות מסוימת רק חושב על ועדת החקירה הבאה, על האשמה, על בית המשפט ולא חושב על הדבר החשוב מאד.

יפעת שאשא ביטון: שהיא לא רלבנטית פה.

מסעוד גנאים: ברור שכל הגורמים צריכים לקחת את האחריות בעניין הכל כך חשוב.

מסעוד גנאים: אין יותר חשוב מהילדים שלנו.

מסעוד גנאים: אין כל כך טרגי מאשר לשכוח את הבן שלך וחלילה הוא ימות.

מסעוד גנאים: אין יותר טרגי מזה.

מסעוד גנאים: אז על כולם לקחת אחריות, לשאת באחריות.

מסעוד גנאים: קצת.

מסעוד גנאים: קצת אחריות.

מסעוד גנאים: נכון בקשר לגננות, אני גם לא אומר שזה צריך להיות בחוק, אנחנו מבינים את זה, אנחנו יודעים את זה, אבל להרים טלפון אם ילד לא בא לגן, מה הבעיה?

מסעוד גנאים: לא מתוך חוק.

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: מתוך האחריות שנובעת ממך.

<שרה דורות: לא מתוך חוק.

מסעוד גנאים: אחריות על חיי הבן שאני מלמד אותו בשביל שבסוף - - -

<שרה דורות: לא, אם זה לא מתוך חוק, רק סצנה קטנה.

<שרה דורות: אני גננת ופועל ותאמין לי שאני אחראית ויש עלי 30 שנות עבודה.

<שרה דורות: נניח שמחר בבוקר אני מגיעה - - -

מסעוד גנאים: אין לך דחף פנימי, לא כי מישהו הכריח אותך.

<שרה דורות: יש לי, הכל בסדר.

<שרה דורות: תיכף אני אסביר מה אני עושה בפועל.

מסעוד גנאים: דחף פנימי – אני רוצה להיות רגועה למה הילד הזה, שאני מלמדת, אני כל יום רואה אותו, לא בא.

<שרה דורות: תן לי לסיים, שנייה.

מסעוד גנאים: ואני אומר את גם מתוך היותי איש חינוך.

מסעוד גנאים: אני הייתי מורה גם.

<שרה דורות: שנייה.

<שרה דורות: הגעתי לגן, היו אירועים כאלה ואחרים, נכנסה מפקחת בבוקר, עשינו המון המון דברים, אספתי את הילדים, השעה תשע וחצי.

<שרה דורות: אבא שלו שם אותו בשבע בבוקר, בשבע וחצי בשמש.

<שרה דורות: בתשע וחצי אני מסתכלת והוא לא נמצא.

<שרה דורות: עד שהתארגנתי עם הילדים הרמתי את הטלפון רבע לעשר, הוא כבר לא בחיים.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל את התרעת ומצאו אותו.

יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אז אם הוא כבר מת, אז שיישאר גם עד אחת בצהריים?

<שרה דורות: רגע, שנייה.

<שרה דורות: את לא הבנת אותי.

<שרה דורות: דקה, תתני לי רגע אחד.

<שרה דורות: אתם הוצאתם הנחיה, אינני יודעת, משרד החינוך, משרד הזה, אני הגננת הקטנה, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: לא הוצאנו כלום עוד.

<שרה דורות: דקה.

<לילי פוקמונסקי: את לא קטנה כגננת.

<שרה דורות: נניח.

<שרה דורות: וזה קרה חלילה.

<שרה דורות: אין משפט.

<שרה דורות: מישהו יהיה - - -

<רות ברק: איזה מצפון היא הולכת כל החיים שלה אחר כך?

<שרה דורות: למי אני אפנה?

<רות ברק: באחריותה כל החיים יהיה לה פה.

<רות ברק: למה?

<שרה דורות: הייתה המלצה, רק המלצה, שאני ארים טלפון ולא הרמתי אותו חצי שעה קודם.

<קריאה: המצוי יהיה בכל מקרה.

<קרן איוס: שעה זה יותר מדי זמן, שעה.

<קריאה: הילד ייגמר בשעה.

<רות ברק: את צודק, אבל גם 30 ילדים אצלי בגן יכולים להרוג אחד את השני בבוקר.

<שרה דורות: 30 שנה, גננת מצטיינת, אני אפרוש.

<שרה דורות: אחרי אירוע כזה אני - - -

<רות ברק: למה אף משרד לא לוקח אחריות?

<רות ברק: רק אנחנו כל הזמן.

<שרה דורות: שנייה, אני אפרוש.

<שרה דורות: איך אני אפרוש?

<שרה דורות: עם הראש באדמה.

<שרה דורות: למה?

מסעוד גנאים: סליחה, את מביאה את הדוגמא - - -

יפעת שאשא ביטון: את בכלל לא צריכה להיות במקום הזה.

מסעוד גנאים: אני מביא לך דוגמא אחרת.

יפעת שאשא ביטון: להיפך.

יפעת שאשא ביטון: את צריכה להיות בדיוק במקום שבזכות הטלפון שלך - - -

מסעוד גנאים: את הצלת את החיים שלו.

יפעת שאשא ביטון: אנשים ניגשו לשם בעשר ולא כשהוא כבר איבד צורה ונמס עד אחת בצהריים.

יפעת שאשא ביטון: זו המחשבה שצריכה להיות.

<שרה דורות: אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, כי זו לא אחריות שלך.

<שרה דורות: הבנתי, אם הייתי - - -

יפעת שאשא ביטון: את לא הבנת.

יפעת שאשא ביטון: כי אם היית מבינה, אז את לא היית מבינה ככה.

יפעת שאשא ביטון: זו לא אחריות שלך וכנראה שאם צריך לכתוב לכם את זה הפוך, למעלה, למטה, אתן לא מבינות את זה.

<שרה דורות: רגע.

<שרה דורות: 100 פעם - - -

יפעת שאשא ביטון: זו לא אחריות שלכם, זה סיוע שלכם.

<שרה דורות: 100 פעם הצלתי את הילד והרמתי את הטלפון, בפעם האחת הזו שלא הרמתי את הטלפון - - -

<רות ברק: או שלא היית בגן.

<שרה דורות: הראש שלי פנוי באמצע - - -

יפעת שאשא ביטון: אוי, נו, באמת.

<שרה דורות: טוב, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אוי, נו, באמת, באמת, באמת.

יפעת שאשא ביטון: לאן לקחתן את זה?

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אתן יוצרות דמגוגיה כדי להסביר למה אתן לא בתמונה.

<לילי פוקמונסקי: בסדר, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: עזבי, קיבלתי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא ממשיכה לנהל את הוויכוח.

<לילי פוקמונסקי: הבנו את הדרך.

<לילי פוקמונסקי: הבנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו שיח עם ישראל דיגיטאלית שזה ממש לא בסדר שהם לא פה ואני רוצה שבסיכום של הדברים ייכתב למשרד ברמה של, באמת, אני לא יודעת - - -

<קריאה: יכול להיות שהם לא הוזמנו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ואם הם הוזמנו ולא הגיעו, אז אני מבקשת שזה ייכתב.

<רות ברק: שביום שבת היא גם תרים את הטלפון, כשנסעו לטלפון.

יפעת שאשא ביטון: אוי, נו באמת, בואו עכשיו נהיה ציניים.

<רות ברק: כי דברים קורים.

יפעת שאשא ביטון: בואי נהיה ציניים.

<רות ברק: גם ביום שישי זה קרה אחר הצהריים.

יפעת שאשא ביטון: באמת, זה מוסיף גם הרבה רצינות לשיח.

יפעת שאשא ביטון: ישראל דיגיטאלית יחד עם משרד החינוך ויחד עם משרד הבריאות, אנחנו בנוסף לכל המהלך הזה במערכת החינוך, כי אנחנו רואים בעניין גם הרבה מעבר לסיפור של שכחת ילדים, במעקב אחר נוכחות של ילדים בתוך המערכת, רוצים לצאת לאיזה שהוא מהלך של התקנת עזרים טכנולוגיים בתוך הגנים והמעונות, כשהרעיון שזה בעצם יסייע.

יפעת שאשא ביטון: זה גם ישחרר קצת מהצוות, למרות שאני אומרת לכם בגילוי לב, גם במקרה הזה יש את הגננות הנשמות, שיראו שהילדים לא הגיעו וגם כשהם יודעים שהמערכת התקשרה להורים הם יתקשרו וירימו טלפון.

<רות ברק: כן, הגננות של גילה קליין.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא הגננות של גילה קליין.

יפעת שאשא ביטון: הגננות שיש להן נשמה ונמצאות עם נשמה בתוך המערכת - - -

<לילי פוקמונסקי: כן, כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: ירימו טלפון ויבדקו בדיוק איפה הילד נמצא ואם הילד חולה ואם צריך משהו וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני שמה את זה בצד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכניסים טכנולוגיה כי אנחנו חושבים שחשוב לעקוב גם אחר ההיעדרויות של הילדים בכלל וזה בהחלט יכול לסייע גם בלוגיסטיקה של הבוקר וכו'.

יפעת שאשא ביטון: יש מספר מערכות, אגב, שחלקן אפילו חינמיות ואני יודעת שיש גנים בחלק מהיישובים שכבר הכניסו את זה לתוך הגנים והמערכות מסייעות, אז אם אתן באמת רוצות, רותי – אני פונה אלייך – אם אתן באמת רוצות להיות חלק מהסיפור הזה ואתן מבינות את הקושי של הגננות ויש לכן את התפיסה שלכן, אני לא מתווכחת, כי זה לא ישנה הוויכוח הזה עוד – ניהלנו אותו חצי שעה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר גם לפנות לפתרונות כאלה ולנסות להכניס לתוך הגנים עזרים טכנולוגיים שיסייעו בידי הצוותים את המלאכה הזו.

יפעת שאשא ביטון: יש פתרונות שאנחנו ננסה, שהם יותר ממוסדים ועליהם אנחנו נלך, כי גם יש פה עניין של תקצוב ואנחנו מוכנים כמדינה לסבסד את זה.

יפעת שאשא ביטון: ויש פתרונות חינמיים שיכולים לסייע, לפחות בשלב הביניים.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לקרן לדבר.

יפעת שאשא ביטון: קרן היא מהגנים הפרטיים.

יפעת שאשא ביטון: הם כן הרימו את הכפפה כבר בשנה שעברה, אפילו פיתחו משהו בעצמם, משתמשים בזה בתוך הגנים ולא לוקחים אחריות משפטית, אבל הם נרתמו מכל הנשמה להיות רשת ביטחון.

יפעת שאשא ביטון: קרן, בבקשה, תספרי מה אתם עושים.

<קרן איוס: לגמרי.

<קרן איוס: אפילו לטובת הקולגות שלי ממשרד החינוך, אז אני רוצה להגיד לגננת, כגננת אל גננת.

<קרן איוס: אני גננת ביום יום, יש לי גן ילדים ואני חובשת גם את כובע האחריות המקצועית כעורכת דין.

<קרן איוס: אני רוצה להגיד לכם שאנחנו באים בגישה קצת אחרת, על אף שרף הסיכון אצלנו גבוה יותר מאצלכם.

<קרן איוס: אנחנו מטפלים בילדים מגיל לידה עד שלוש, שסטטיסטית המקרים קורים שם.

<קריאה: נכון, נכון.

<קרן איוס: ועדיין, אנחנו החלטנו שאנחנו מסתגלים למצב חדש.

<קרן איוס: עם כל הגלובליזציה ועם כל השינוי המערכתי באנרגיה של הורות, ילדים, קריירה, בית, גן וכו', אנחנו החלטנו שאנחנו מסתגלים למצב חדש, שההורים הם מוסחי דעת ושאנחנו מוכנים לבוא ולהושיט יד ולסגל בתוך הגנים האלה הרגלים חדשים.

<קרן איוס: לא מהמקום של חלילה אחריות פלילית, משפטית, מחויבות, לא יודעת מה, אלא ממקום שאנחנו מוכנים לעשות את השינוי הזה, אפילו שינוי בתפיסה ולו בשביל להציל ילד אחד.

<קרן איוס: והיה וגם אצלי בגן אני הרמתי טלפון, נניח לילד בשעה תשע וחצי בבוקר וכבר היה חותם על המוגמר, את יודעת משהו?

<קרן איוס: באותו לילה אני לא אלך לישון טוב, אבל אולי תהיה לי את הנחמה פורתא, שאם היה בידי אפילו שהילד יצא בשמונה וחצי מהבית ולא בשבע וחצי מהבית, אולי עשיתי את שלי.

<קרן איוס: אז אני לא הולכת למקום שיתלו את הראש שלי בחוצות העיר ומוכנה להיתלות בחוצות העיר ובלבד שאני אציל נפש אחת קטנה כזאת.

<לילי פוקמונסקי: ולא יהיו לך ייסורי מצפון אם עשית את זה באיזה דיליי?

<קרן איוס: יהיו לי גם ככה.

<קרן איוס: לילי, אם ילד בגן - - -

יפעת שאשא ביטון: ואם לא התקשרת ואת יודעת שהילד מת בדרך לגן, אז לא יהיו ייסורי מצפון.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא, לא על זה אנחנו מדברות.

יפעת שאשא ביטון: אה, לא יהיו?

יפעת שאשא ביטון: על זה אנחנו מדברות, על ילד שנשכח.

<לילי פוקמונסקי: כל הזמן יש ייסורי מצפון.

<קרן איוס: אני רוצה להגיד שהכלים לעבודה הם באמת בתוך ארגז הכלים שלנו.

<קרן איוס: אנחנו כבר באמת בדיון מתקדם.

<קרן איוס: אני באתי לפה כבר פרקטית, לאחר מעשה, כאילו שיצאנו בקיץ עם שיעורי בית.

<קרן איוס: אני לא חושבת שהדברים נאמרים בעלמא.

<קרן איוס: אני חושבת שכל מי שיושב פה מסביב לשולחן חזר עם תובנו, עם מסקנות ועם יכולת להמשך עבודה.

<קרן איוס: אנחנו הגשנו את האפליקציה שלנו למשרד החינוך.

<קרן איוס: ישבנו עם סימה.

<קרן איוס: היא קיבלה אישור והכרה ויש לנו את זה כתוב.

<קרן איוס: הגננות שלנו מקבלות הדרכה ובכנס ל"ג בעומר שלנו יעמדו אנשים מתוך המערכת על הבמה ויסבירו לגננות למה זה כדאי להן, ולא למה זה בחובה שלהן.

<קרן איוס: אז אני חושבת שאם נצא למערך הסברה כולל ונאסוף את כל מי שיושב פה בשולחן וגם מחוץ לשולחן, אנחנו נצליח לצמצם באחוזים את המקום הזה שילדים נמצאים במתחם סיכון גדול.

<קרן איוס: היום לשני ההורים יש רכבים.

<קרן איוס: היום תיכוניסטים מסיעים.

<קרן איוס: היום להורים קשה, עושים קאר-פול, אמא אחת אוספת שניים-שלושה ילדים.

<קרן איוס: תעשו טובה, אל תיכנסו לפינות האלה של לא אנחנו, לא אלינו.

<קרן איוס: אנחנו מערך חינוכי, אנחנו לא ישבנו פה עכשיו לספור מניות של מישהו.

<קרן איוס: זה ממש חורה לי.

<קרן איוס: אני אומרת לך את האמת.

<קרן איוס: הגעתי בסוף הדיון, אבל אני מרגישה באוויר את מה שקרה פה לפני ואני באמת מקווה, את יודעת מה, שנתחיל שניים, נתחיל שלושה, נתחיל ארבעה, אנחנו נהיה שם לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: קרן, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת שהדברים נמצאים בידיים של סימה ובעצם הם ישימים, זאת אומרת אפשר להפעיל את זה אד-הוק.

<קרן איוס: האפליקציה שלנו קיבלה הכרה.

<קרן איוס: אנחנו הכנסנו אותה לגנים.

<קרן איוס: אני מאמינה שאם משרד החינוך נתן לזה הכרה, השלב הבא זה שזה ייכנס גם לגנים שלהם, בעל כורחם.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם מוכנים להירתם למהלך של הכנסת האפליקציה, לעודד את הגננות?

<לילי פוקמונסקי: זה לא תלוי בגננת.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך – אם סימה נתנה, אז - - -

<לילי פוקמונסקי: זה מהלך עירוני, בוודאי.

<קריאה: השאלה אם נתנגד?

<קריאה: אז לא נתנגד למהלך כזה.

<לילי פוקמונסקי: ברור.

<לילי פוקמונסקי: למה את חושבת שעל כל דבר אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת כלום.

יפעת שאשא ביטון: אני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חשבתי שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו שאלתי בנימה שואלת ולא מתריסה.

יפעת שאשא ביטון: אני גם יודעת להתריס ולהיות צינית, אבל זה היה ככה.

<לילי פוקמונסקי: הרי סגרנו, סיכמנו שאם יהיה עזר טכנולוגי, הגננת - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, חכי לשאלה הבאה שלי.

<לילי פוקמונסקי: ההורים הם אלה שצריך, שצריכים - - -

יפעת שאשא ביטון: עדיין הגננת מחוץ לתחום?

יפעת שאשא ביטון: רגע, יש לי שאלה ברורה עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת את המשפט, לא אני.

יפעת שאשא ביטון: הגננת לא חלק ממערך הסיוע?

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני שואלת אותך באמת, חוץ מההסברה כלפי ההורים.

<לילי פוקמונסקי: אם יהיה איזה שהוא עזר טכנולוגי, אמרתי קודם, נתתי, אפשרתי לעשות פיילוט בגנים.

<לילי פוקמונסקי: אני מניחה שזה צריך להיות בערך אותו דבר.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם תצאו ל - - -

<לילי פוקמונסקי: זה היה מוצלח מאד.

<לילי פוקמונסקי: מאד מאד מוצלח.

<לילי פוקמונסקי: אין לי בעיה שיהיו עזרים טכנולוגיים בגנים.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה לשאול אותך עכשיו משהו.

<רות ברק: כוח אדם שיש בגנים פרטיים, הלוואי עלינו.

<רות ברק: לפעמים גם - - -

יפעת שאשא ביטון: אוי, באמת.

<רות ברק: אל תגידי לי אוי.

<רות ברק: את יודעת, תשמעי כשאת את הסייעת ההיא מניידים בכל מקום.

<רות ברק: אצלם בגנים הפרטיים על כל חמישה ילדים יש בן אדם.

יפעת שאשא ביטון: שמעתי.

<רות ברק: לנו יש 35, לפעמים אחת לבד.

<רות ברק: אל תשווי אותנו.

יפעת שאשא ביטון: יש אחת לבד?

יפעת שאשא ביטון: יש גנים שיש רק אחת?

<רות ברק: כן.

<רות ברק: רק השבוע קרה שלא הייתה אף אחת והכניסו לגננת אחרת עוד 30 - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה אף אחת?

<רות ברק: כן, מה שאני אומרת לך.

יפעת שאשא ביטון: היו ילדים לבד בגן?

<ות ברק: לא, השכנה לקחה וקיבלה על זה שימוע, כי ילד ברח לה, הוא לא מכיר אותה והיא לא מכירה אותו.

<מאיר אסרף: בסדר, אבל זה מקרה קיצון.

<מאיר אסרף: אנחנו מנסים לפתור את זה.

<רות ברק: לא, אז אני אומרת אל תשימו עלינו מה שגן פרטי יכול לעשות.

<מאיר אסרף: אנחנו מנסים להגן על עובדי ההוראה וגם להיות רשת ביטחון.

יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג של הסתדרות המורים שמוכן להציג?

<קריאה: כן גברתי.

<מאיר אסרף: אנחנו כולנו נציגים של הסתדרות המורים.

<מאיר אסרף: אני פשוט שייך ללשכת הקשר של המחלקה המשפטית.

יפעת שאשא ביטון: כי יש לי פה אמירה שהסתדרות המורים כן מוכנה להתגייס ולסייע.

<לילי פוקמונסקי: אבל אני הסתדרות המורים ואני אמרתי שאני מוכנה להתגייס לכל דבר.

<מאיר אסרף: נכון.

<מאיר אסרף: גם נכון.

יפעת שאשא ביטון: את מוכנה לצאת בקריאה לגננות, גם כשיש עזרים טכנולוגיים?

יפעת שאשא ביטון: תהיי איתי שנייה, אל תתפרצי, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננהל את זה רגוע.

יפעת שאשא ביטון: שלא תגידי שאמרתי משהו שאת לא רוצה, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: ואני יודעת שיש שאלה שאת תתעצבני בסוף, אבל תנסי רגע ברגוע.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שעזרים טכנולוגיים, אין בעיה, אנחנו כולנו מסכימים.

יפעת שאשא ביטון: אבל למרות שיהיו עזרים טכנולוגיים, שאנחנו ניתן את כל הקביים והכלים שצריך.

יפעת שאשא ביטון: את עדיין מוכנה לצאת בקריאה לגננות, לצוות, לא לגננות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים גננות, גננות, כי זו התפיסה של הגן, אבל זה הצוות החינוכי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה לי אם הסייעת עושה את זה, בת השירות או הגננת.

<רות ברק: היא לא תיתן להם.

יפעת שאשא ביטון: והאחריות היא לא על הגננת.

יפעת שאשא ביטון: מספיק.

יפעת שאשא ביטון: בואו, אני אצעק את זה שכל הכנסת תשמע: אין אחריות על הגננת.

יפעת שאשא ביטון: היא רק חלק מהתהליך שעוזר לנו.

יפעת שאשא ביטון: עוזר לנו, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: האם אתם מוכנים לצאת בקריאה לצוותים החינוכיים בתוך הגנים, שבמידה ורואים שילד לא הגיע, שיפקחו עיניים ויראו שבמידה וילד לא הגיע, והעזר כן פעל, לא עזר, שיבדקו את העזר וזה, יידעו את ההורים?

<לילי פוקמונסקי: את יכולה להבין שהגננות עושות זאת - - -

יפעת שאשא ביטון: תעני לי – כן או לא?

<לילי פוקמונסקי: בלי ש- - -

יפעת שאשא ביטון: אז למה התווכחת איתי שעה?

יפעת שאשא ביטון: למה את לא יכולה להגיד לי כן?

<רות ברק: למה כולם יושבים פה נקיים ורק עלינו מפילים את הכל.

<רות ברק: יש פה מיליון משרדים.

<מאיר אסרף: גברתי, הבעיה הייתה בלפרוט את רשת הביטחון לפעולות.

יפעת שאשא ביטון: הפעולה היא שפקחתי עיניים, ראיתי שילד לא הגיע ויש לי עזר טכנולוגי ואני מסתכלת על העזר ואני רואה – לא משנה אם הוא תקין, או לא תקין, מה שיש שם – האם ליידע את הצוות שיעשו טלפון לגבי ילד שלא מגיע.

<מאיר אסרף: האמירה החד משמעית והברורה שנאמר כאן גם, היא שהגננות והצוות החינוכי בכלל יעשו כל - - -

יפעת שאשא ביטון: אל תמרח אותי.

יפעת שאשא ביטון: תגיד לי כן או לא.

<מאיר אסרף: שלאל ידם כדי לסייע למנוע מצבים כאלה.

<מאיר אסרף: בכל דרך.

יפעת שאשא ביטון: יידעו את ההורים בשיחת טלפון.

יפעת שאשא ביטון: כן או לא?

<מאיר אסרף: זה יוצר חובה.

<רות ברק: צריך לקבוע סטנדרט.

יפעת שאשא ביטון: זה לא יוצר חובה.

<מאיר אסרף: זה כן.

יפעת שאשא ביטון: אתה משפטן?

<מאיר אסרף: אז כן, אז כן.

יפעת שאשא ביטון: איזה חובה זה יוצר אם אני אומרת, כשאני יוצאת מהבית ואני אומרת לילדים שלי או לא משנה, למי ששומר עליהם, או שתיקחו את זה למקום יותר מחויב, מה שתרצו, איזו דוגמא, ואני אומרת להם תקשיבו, חברים, שימו עין שהגז לא דולק ואם הוא דולק תכבו אותו.

יפעת שאשא ביטון: הפלתי עליהם חובה משפטית?

<מאיר אסרף: אבל אמרתי כן, גברתי.

<מאיר אסרף: אמרתי כן.

<מאיר אסרף: השאלה לא רלבנטית כי אמרתי כן.

<מאיר אסרף: אמרתי כן.

<מירי כהן: אז תעבירו את המסר בצורה ברורה.

יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם מוכנים להעביר את המסר?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסייע לכם בעזרים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: אתם מוכנים להעביר את המסר לגננות שיידעו את ההורים במידה וילד באופן חריג לא מגיע?

<לילי פוקמונסקי: מה שהמשרד יעביר, אני אקבל מה שהמשרד יעביר.

יפעת שאשא ביטון: כן?

יפעת שאשא ביטון: אורה, אתם תעבירו את המסר?

<אורה גולדהירש: אנחנו לא רק נעביר, אנחנו העברנו.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתם תעבירו את המסר שהצוותים החינוכיים יפקחו בעיקר בחודשי הקיץ, יפקחו עיניים ויידעו הורים שהילד שלהם לא הגיע?

<אורה גולדהירש: האופן שאת מתארת אותו הוא הנחיה, הוא לא איזו שהיא קבלת שותפות ורצון טוב של גננות.

<אורה גולדהירש: אנחנו לא פה ממקום של הנחיה אלא באמת במקום, כמו שאת אמרת, של דיאלוג עם הגננות - - -

<שרה דורות: אתה לא יכול להסכים לזה.

<שרה דורות: יתלו אותנו.

<מאיר אסרף: שנייה, לא יתלו אתכם.

<שרה דורות: יתלו אותנו.

<אורה גולדהירש: והרצון הטוב שלהן והיכולת שלהן.

יפעת שאשא ביטון: זה לא הנחיה, זאת קריאה, זאת המלצה.

<אורה גולדהירש: הנחיה לא יכולה לתת.

<אורה גולדהירש: המלצה יצאה.

<מירי כהן: זה לא חוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: בחייכם.

יפעת שאשא ביטון: להוציא הנחיות של משמונה עד שמונה ורבע הם ישחקו בפאזל ומשמונה ורבע עד שמונה ועשרים הם ישחקו בזה, זה כן, אבל להגיד לצוותים תפקחו עיניים - - -

<לילי פוקמונסקי: לא, אלה לא הנחיות של המשרד.

<לילי פוקמונסקי: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אני מכירה את ההנחיות של מה עושים בגן.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להביא לך את החוזר.

יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, אני מכירה ויודעת.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להביא לך את סדר היום בעל פה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי?

<לילי פוקמונסקי: סדר היום הוא גמיש.

<אורה גולדהירש: אנחנו בהכשרת לבבות עשינו את זה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה הכשרת לבבות?

<אורה גולדהירש: הכשרת לבבות זה שאנחנו קיימנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אורה, למה אנחנו נזהרים כל הזמן?

יפעת שאשא ביטון: אני גם, מוצאת את עצמי מתפתלת, אז שזה לא יהיה חוזר, שזה לא יהיה הנחיה.

<אורה גולדהירש: נזהרים כדי לא להנחות.

יפעת שאשא ביטון: שזה לא יהיה קריאה.

יפעת שאשא ביטון: שזה יהיה המלצה.

<מאיר אסרף: נכון, נכון, צריך לחוקק.

<מאיר אסרף: נחוקק הגנה לעובדי ההוראה ואז נפתור את זה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו, מה אני צריכה לבקש בשביל שהגננות, שהן גם ככה איתנו, שיהיו איתנו ברמה הממוסדת, שתצא קריאה מאלה שהם מסתכלים עליהם והם סומכים עליהם ויגידו להם תקשיבו, בואו נירתם למהלך.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות גם נרתם, אין לו אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: ומשרד התחבורה, הם היחידים שאמרנו שזה על הראש שלהם, אבל אנחנו אומרים את זה רק כדי להאיץ, לא כי באמת אני חושבת.

יפעת שאשא ביטון: כולנו נרתמים.

יפעת שאשא ביטון: בואו תירתמו, תפקחו עיניים.

יפעת שאשא ביטון: אתם רואים שילד לא מגיע באופן חריג, שמישהו ירים טלפון.

<רות ברק: אנחנו נרתמנו.

<לילי פוקמונסקי: נרתמנו כבר.

<רות ברק: אני רותמת את אבואב גם אלינו.

<קריאה: אגב, משפטית הפרוטוקול מחייב.

<רות ברק: בסדר, אבל למה צריך להיות - - -

<מאיר אסרף: לא, הוא לא מחייב.

<מאיר אסרף: כשתהיה תביעת נזיקין הוא לא יחייב אף אחד.

<מאיר אסרף: צריך לחוקק חוק.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, המועצה לשלום הילד, כרמית, את רוצה גם לדבר?

יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן.

יפעת שאשא ביטון: ממש בשתי דקות אתם, ואני הבטחתי לך גם את רשות הדיבור.

<קריאה: עוד מעט מסתיים הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אל תדאג.

יפעת שאשא ביטון: אני מחליטה מתי הוא מסתיים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עדי חן: עורכת דין עדי חן, נציגת לשכת עורכי הדין.

<עדי חן: ראשית אני חייבת לפתוח את הדברים.

<עדי חן: אף אחד לא מטיל אחריות.

<עדי חן: מבוקש פה לשנות סטנדרט, לעלות בסטנדרט וזה רק לטובת כולנו, גם לטובתכם.

<עדי חן: לא ברור לי מאיפה ההתנגדות וזה ממש ממש חורה.

<מאיר אסרף: אתם תצטרפו להצעת חוק שתגן על עובדי ההוראה?

<מאיר אסרף: כי אם כן זה יקל על כל המערכת פה.

יפעת שאשא ביטון: אל תערבב לי עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אתה יושב פה - - -

<מאיר אסרף: למה לא?

יפעת שאשא ביטון: כי מה עכשיו אתה מקשקש לי על להגן על עובדי ההוראה?

יפעת שאשא ביטון: ברור שאנחנו נגן על עובדי ההוראה.

יפעת שאשא ביטון: אני בגופי אגן על עובדי הוראה, שמגיע להם שיגנו עליהם, אגב.

יפעת שאשא ביטון: ואת כל אלה - זו הזדמנות להגיד בדיון הזה, אפרופו כל השיח בזמן האחרון – את כל אלה שלא מגיע להם להגן עליהם, שכן סוררים בתוך המערכת, בבעיטה הייתי מעיפה החוצה.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה?

יפעת שאשא ביטון: כי הם פוגעים לא רק בילדים, הם פוגעים גם באותם אנשי חינוך שעושים עבודת קודש.

יפעת שאשא ביטון: כי אחר כך אומרים כל המערכת נראית ככה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לשאול אותך האם אתה תעזור לי לבעוט בעובד הוראה שלא ראוי להיות עובד הוראה?

יפעת שאשא ביטון: תגיד כן.

<מאיר אסרף: הסתדרות המורים אמרה כן.

<מאיר אסרף: לא אני, הנציג השכיר.

<לילי פוקמונסקי: את זה אני עושה.

<רות ברק: אנחנו מוציאים אותם בעצמנו.

<מאיר אסרף: הסתדרות המורים ענתה לך.

<רות ברק: מי שלא בסדר אנחנו מוציאים אותו, אבל להבדיל - - -

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה.

יפעת שאשא ביטון: זהו.

<מאיר אסרף: יש פה הסכמה סביב השולחן, זה פשוט נושא שהוא בוער גם בנו.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה.

יפעת שאשא ביטון: על כל היתר, בגופי אני אגן, תאמין לי.

<רות ברק: אבל את יודעת מה, אם העלית את זה אני רוצה להזכיר לך את הדיון שהיה עם הגננת הזאת, שישבנו פה עם האמא.

<רות ברק: היא זוכתה.

<רות ברק: אף אחד לא מדבר על זה.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה שזוכו והם לא צריכים - - -

<רות ברק: אבל אף אחד לא מעלה את זה.

יפעת שאשא ביטון: ויש גם הרבה תיקים שנסגרו ומי שפגע שם צריך לשלם.

<רות ברק: ואף אחד לא אמר שהגננת לא עשתה את זה.

<רות ברק: היא נשארה עם התיק הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מה היה שם.

יפעת שאשא ביטון: אני לא שופטת.

<רות ברק: היא מחוץ לעבודה.

<רות ברק: היא בטיפול.

<שרה דורות: מי שמך?

<שרה דורות: אם היא זוכתה ואת אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא דיברתי - - -

<שרה דורות: את יודעת מה?

יפעת שאשא ביטון: את מוכנה להירגע?

<שרה דורות: אני לא רוצה שתגני עלי לא בגופך ולא בלא יודעת מה.

יפעת שאשא ביטון: כי אני לא דיברתי על הגננת הזו, וכן, אני אגיד את זה פה ואומרים את זה בכל מקום.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאד אנשים שפוגעים, ואני לא מדברת על הגננת הספציפית הזו, ובואו נפסיק לטמון את הראש שלנו בחול.

<שרה דורות: אז יגיעו אליהם.

יפעת שאשא ביטון: יש מספיק אנשים שפוגעים בילדים שלנו ונמצאים חופשיים שם בחוץ, כי הפרקליטות סוגרת תיקים, כי העדות לא מספיק בשלה, כי 1,001 סיבות.

יפעת שאשא ביטון: כי אפשר לאנוס את הילדים שלנו, וזה ולא הגננות עושות, אז את יכולה להיות רגועה שאני לא מדברת על הגננת הזו.

יפעת שאשא ביטון: אז לבוא במקרה הזה, הרגיש הזה, שאני שנתיים צוללת בתוך החומר הזה מול הפרקליטות ובתי המשפט ולהגיד לי בן אדם זוכה, אז אני אומרת לך, באמת בניקיון כפיים וניקיון לב, לא מרשים אותי כל פעם כשמזכים אותם.

יפעת שאשא ביטון: אז במקרה שלה יכול להיות שנעשה לה עוול, ואני אומרת לך עדיין, אני מוכנה להיכנס לעובי הקורה בכל מקרה שיש, ואם יש מישהו שטפלו בו האשמת שווא, אני מוכנה להגן בגופי.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת לך שיש הרבה אחרים ואני מכירה אותם מקרוב, עם ראיות ועם הקלטות, שנמצאות שם בחוץ וזה המלחמה שלי מול מערכת המשפט, לא מולכם.

יפעת שאשא ביטון: ובכל איפה שיהיה צריך להגן עליכם אני אגן עליכם, בדיוק כמו שאני מגנה על הילדים, כי אני חלק מכם.

יפעת שאשא ביטון: אז את יכולה להיות רגועה ואין לי שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מי זו הגננת הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו לא זוכרת בדיוק על איזה סיפור אתם מדברים, אז זה לא כלפיה, זה באופן כללי.

יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה שהייתה לי הזדמנות לזעוק את הזעקה הזו בשם הילדים, ילדים שאני נמצאת איתם בקשר כל יום ואני מכירה את המצוקות שלהם והלוואי שהמערכת שלנו הייתה יכולה להתגייס כדי להציל אותם.

יפעת שאשא ביטון: ואני מצטערת גם שהתפרצתי ככה.

<עדי חן: דבר נוסף, שעה זה יותר מדי.

<עדי חן: יותר מדי.

<עדי חן: כל מטפל במגן דוד אדום, כל חובש מהדרגה הכי פשוטה יגיד ששעה בשמש, בחום של הרכב זה יותר מדי.

<עדי חן: צריך לצמצם את זה ל-30 או 40 דקות מקסימום.

<עדי חן: זאת העמדה שלי.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל זו כבר לא שליטה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים, כשאנחנו מדברים על רשת ביטחון, אנחנו לא יכולים לאמוד את זה מתמטית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים.

<עדי חן: מתי שהילד יצא מהבית.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו לא יודעים מתי הם יוצאים מהבית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מכירים את סדר היום של כל אחד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לקבוע שעה סבירה, וכן, אנחנו יודעים שבחלק מהמקרים אולי אנחנו לא נציל אותם כי הם כבר שעתיים שם, אבל לפחות אנחנו דאגנו שהילד הזה יימצא אחרי שעתיים ולא אחרי שמונה שעות, כשהוא כבר מאבד את כל הצלם.

<עדי חן: זה נכון.

<עדי חן: אני חשבתי על אמצעים טכנולוגיים שמשדרים לאפוטרופוסים, כי לפעמים רק הורה אחד הוא אפוטרופוס.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שעושה האפליקציה.

<עדי חן: לגבי משרד התחבורה, אנחנו בעמדה שכן צריך להתקין תקנות שמחייבות כל רכב שיש לו בוסטר, שיש לו - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו כבר אחרי זה.

יפעת שאשא ביטון: תעשו טובה, אנחנו בסוף הדיון, אז רק אם יש משהו להוסיף.

<עדי חן: רק אתמול למשל שוחחתי עם מישהו שמתעסק בטכנולוגיה מהטכניון והוא דיבר איתי על משהו שלא ידעתי.

<עדי חן: בבתי מלון יש גלאי נפח, שאמור בכל חדר - - -

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מכל הפיתוחים.

<מירי כהן: זו אחת הטכנולוגיות.

<מירי כהן: זו אחת מהצעות.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאד פיתוחים.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא, כמו שאמר פה משרד התחבורה, ואנחנו נעזור למשרד התחבורה ולפצח גם את זה.

יפעת שאשא ביטון: העניין של התקן, שהוא מאד מאד מחמיר.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נדרוש ממשרד הכלכלה וממכון התקנים שיעשו רביזיה בתקן, שיהפכו אותו למשהו שהוא ריאלי, כדי שאנחנו גם נוכל בסופו של דבר להשתמש בו.

<עדי חן: עדי, אולי רק לתקופת הרצה, כדי שאנחנו לא נוריד את הסטנדרט שלנו ולא נוריד את מדד האיכות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<עדי חן: לתקופת הרצה מסוימת, לשנה, כדי לאפשר לאחרים לפתח טכנולוגיות ברמה יותר גבוהה.

<מירי כהן: תמיד אפשר לשנות תקן.

<מירי כהן: זה בסדר.

<עדי חן: את התקן.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: שוקי, ממש בשני משפטים, כי אתם כבר מסודרים מבחינתנו.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם מערכת.

<שוקי שדה: בשני משפטים.

<שוקי שדה: זו בדיוק הבעיה, שאתם חושבים שאנחנו מסודרים וזה חמור מאד.

יפעת שאשא ביטון: אז מה קרה?

<שוקי שדה: גילוי נאות, אני איש משרד התחבורה לשעבר הרבה שנים ובעניין הזה אגף הרכב עושה עבודה מצוינת.

<שוקי שדה: רק ישנם מספר דברים.

<שוקי שדה: לגבי הנושא של הבעיות הטכנולוגיות שישנן, מכון התקנים נתן איזה שהוא פרק מאד גבוה לגבי ההבהרה של החומר הזה באגף התקנים, והתוצאה היא שיש היום מונופול לחברה אחת, לאיתוראן בלבד, שהיא מבצעת את העבודה והמצב הזה הוא חמור מאד.

<שוקי שדה: יש הרבה פעולות בשטח.

<שוקי שדה: יש הרבה מכשור שנמצא בשטח, שאנחנו יכולים להכניס באוטובוסים ואין אפשרות להכניס אותם בגלל שאי אפשר לעבור איתם טסט.

<שוקי שדה: אתה בא למכון רישוי, אתה לא עובר איתם טסט והתוצאה היא שאתה צריך ללכת רק לאיתוראן.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש מערכות שמשרד התחבורה קבע אותן בתקן - - -

<עינת סגל: זה לא של משרד התחבורה.

<עינת סגל: זה של איתוראן.

<עינת סגל: על המפתחים.

<שוקי שדה: כן, אני מדבר כרגע על איתוראן.

<עינת סגל: גם אנחנו לא רוצים לראות רק אחד.

<עינת סגל: זה מונופול מבחינתי.

<שוקי שדה: איתוראן עושה מה שהוא רוצה, באיזה פעולות.

<שוקי שדה: לפעמים אין זמן ויש זמן והאוטו צריך לעבור טסט.

<שוקי שדה: בקיצור, בעיה רצינית מאד שאנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לחדד את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה.

<שוקי שדה: אני מדבר על 15,000 כלי רכב.

<שוקי שדה: זה לא צחוק.

<עינת סגל: זה עוד פעם באותו סיפור של התקן.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של התקנה שאתם דיברתם עליה.

יפעת שאשא ביטון: יש תקנה, יש עזר מסוים, נכון?

<שוקי שדה: עזר אחד, זהו.

<עינת סגל: חברה אחת.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: כאשר העזר הזה - - -

<עינת סגל: שאושרה.

<עינת סגל: חברה אחת שאושרה כעומדת בתקינה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, כאשר העזר הזה הותקן ברכב, הוא לא מפריע לו לעבור טסט, להיפך.

יפעת שאשא ביטון: הוא יעבור טסט בזכות זה שהוא מתוקן.

<עינת סגל: לא, אבל אם אין לו את זה אז הוא לא יעבור טסט.

<שוקי שדה: אם אין לו את זה הוא לא יעבור טסט.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל זה הסיפור, נו.

<שוקי שדה: אבל אני אומר שיש מונופול על העניין הזה, כי יש רק חברה אחת.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אז אנחנו צריכים לשבור אותו.

<שוקי שדה: אנחנו בעד הכל, אבל אנחנו לא יכולים לתת - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשבור את המונופול וזה לא מוריד מהאחריות שלנו להתקין את זה ברכבי ההסעות, כדי להציל את הילדים.

<שוקי שדה: קודם כל לא אמרתי על אחריות.

<שוקי שדה: אחריות – אנחנו לוקחים את האחריות, אין לנו בעיה עם זה.

<שוקי שדה: יש לנו בעיה אחרת.

<שוקי שדה: יש לנו בעיה עם הנושא שזה מונופול במדינה הזאת, ואנחנו נלחמים נגד מונופול.

יפעת שאשא ביטון: גם אני נגד מונופול וגם הקבוצה שאיתה אני נמצאת.

<שוקי שדה: נו, אז מה התוצאה?

<שוקי שדה: נתנו פתרון לגורם אחד ופתחו בעיה לגורם שני.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר עם משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: עדיין אנחנו נתקין את זה.

יפעת שאשא ביטון: כל עוד זה העזר היחידי שקיים בשוק אנחנו נעשה את זה כדי להגן על הילדים.

<שוקי שדה: אוקיי, אז אם ככה אז אולי שהמדינה תשתתף ברמת הביצוע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דורשים את זה להגן על הילדים.

<שוקי שדה: אין לנו בעיה להגן.

<שוקי שדה: למה מערכת הרגולציה לא תשתתף ברמת הביצוע?

יפעת שאשא ביטון: הנושא ייבדק.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מתחייבת לשום דבר.

יפעת שאשא ביטון: הנושא ייבדק לעומק.

<עינת סגל: קודם כל זו הוצאה חד פעמית, זה לא כזה נורא - - -

<שוקי שדה: לא משנה.

<עינת סגל: לארגון ההסעות, לצי הרכב.

<שוקי שדה: אין בעיה.

<עינת סגל: ואני רק יכולה לעדכן שאנחנו כן פועלים באמת כדי להרחיב את מעגל היצרנים שעונים לתקן.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<עינת סגל: יש לי כבר אחד בקנה.

<עינת סגל: יצליח, לא יצליח, זה משהו אחר, אבל אני מעודדת אותו בכל מקום.

<שוקי שדה: אולי צריך להוריד את התקן.

<שוקי שדה: התקן הוא גבוה.

<עינת סגל: זה מה שאמרתי, נכון.

<עינת סגל: גם לרכבי הסעות, לא רק לרכב פרטי.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן, ברור.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל סטאטוס, לפחות אחת לשלושה חודשים, כדי לראות שזה אמת קורה ואם לא, נצטרך להפעיל לחץ כדי שבאמת לא יהיה מדובר כאן במונופול.

<עינת סגל: הבעיה היא שאחד באפריל זה מחר ויש לנו רק אחד.

<עדי חן: לעודד גם את הנוער, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל כרגע הם מחויבים.

<עדי חן: את הנוער.

<עדי חן: יש לנו גם מוחות - - -

יפעת שאשא ביטון: כרגע הם מחויבים.

<עינת סגל: רגע, עוד משהו לעדכן, אם כבר היא הזכירה לעודד את הנוער.

<עינת סגל: יש עכשיו צוות היגוי במסגרת התכנית הלאומית לתחבורה חכמה ובטיחותית יותר במניעת תאונות ומניעת שימוש ב - - -

יפעת שאשא ביטון: זה קשור לשכחת ילדים?

<עינת סגל: יש צוות שמעודד וגם מתגמל על כל מיני פתרונות שבעצם מונעים אסונות, נקרא לזה לצורך העניין, אסונות טרגיים.

<עינת סגל: ייצא קול קורא ואם יעלה גם משהו כזה, אנחנו בשמחה, וזה לא משנה לנו אם זה נוער מפתח או מישהו מחו"ל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עינת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעקוב כדי לוודא שאין פה מונופול.

<עדי חן: אנחנו מעצמת מוחות.

<עדי חן: מעצמת סטרטאפ.

<עינת סגל: ואנחנו משתמשים בזה.

יפעת שאשא ביטון: כרמית ואני נועלת את הדיון.

<כרמית פולק כהן: טוב, באמת נאמרו פה כבר כל הדברים, אבל אני חושבת שאחד הדברים החשובים ביותר הוא אולי שהאחריות היא גם של ושל ושל.

<כרמית פולק כהן: כאילו השיח, הטרמינולוגיה צריכה להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר רואה איך אני אומרת לבת שלי – קחי אחריות על המעשים שלך, לא אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: זה באמת לא מהמקום הזה, אבל זה בשביל להוריד קצת את המתח.

<כרמית פולק כהן: באמת, זה נכון.

<כרמית פולק כהן: אני מרגישה שהטרמינולוגיה של כולנו צריכה להשתנות, כי בסוף כולנו ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אתם צריכים להפסיק לפחד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מחפשים אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: צריך להפסיק לפחד.

<כרמית פולק כהן: זה בסוף כולנו ביחד בידיים שלובות.

<כרמית פולק כהן: אני כן מרגישה שהסיפא של הדברים של משרד התחבורה הוא כל כך הרבה יותר מעודד מהרישא של הדברים שלו, שאני קצת אמרתי אוקיי, הם בעצם אומרים לי אני לא בעניין.

<כרמית פולק כהן: תעלו מודעות, האחריות של ההורים וכו'.

<כרמית פולק כהן: מבחינתי הסיפא של הדברים שלכם היא מאד מעודדת ואני באמת חושבת שאתם הגוף שצריך לתכלל את האחריות של כולנו, כי בסוף זה קורה אצלכם.

<כרמית פולק כהן: במגרש הביתי שלכם.

<כרמית פולק כהן: לצערנו, כן.

<כרמית פולק כהן: אני שמחה על הסיפא של הדברים ואני מקווה באמת, שוב, שלא נבוא לפה עוד חצי שנה ונשמע עוד פעם שצריך להתקין עזרים בכיסאות בטיחות, אלא הם כבר יהיו שם.

<קריאה: כולנו יד אחת.

<קריאה: כולי תקווה שזה יזוז.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל תודה רבה לכולכם על דיון לא פשוט.

יפעת שאשא ביטון: תמיד הדיון בנושא הזה הוא לא פשוט, כי הנושא כשלעצמו הוא מאד מאד קשה רגשית ואני לא מתכחשת לעובדה שזה מפחיד.

יפעת שאשא ביטון: כולנו בסוף בסוף מפחדים שזה יהיה על הראש שלנו, אבל זה לא אומר שאנחנו יכולים לברוח מהמקום שבו אנחנו לא נשים יד.

יפעת שאשא ביטון: במיוחד מי שאני רואה אותם באמת כשותפים אמיתיים ובגלל שאני כל כך מאמינה בהם בתוך הסיפור הזה, וזה מערכת החינוך וכמובן גם המעונות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יצא לי לשמוע את משרד הרווחה מפאת קוצר הזמן, אבל גם שם אנחנו ננהל את אותו שיח באותה מגמה שהייתה בשנה הקודמת.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר כמה המלצות ואחר כך אני אנסה לסכם יחד אתכם את מה שאנחנו מוציאים מכאן, כדי שאף אחד לא יגיד שהוועדה הוציאה משהו שלא התכוונתם.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אנחנו נתחיל עם משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש רביזיה בתקן 6400 ממשרד הכלכלה וממכון התקנים.

יפעת שאשא ביטון: זה נמצא במשרד הכלכלה, כדי להקל ולאפשר ליותר יזמים להיכנס לשוק וכדי להאיץ את התהליך של התקנת תקנה שתחייב עזרים טכנולוגיים בכיסאות בטיחות.

<עינת סגל: עזרי התראה בכיסאות בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: עזרי התראה בכיסאות בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: אתם מוזמנים לתקן אותי כדי שהדברים יהיו מדויקים.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה מתחייב להוציא קול קורא בשבוע הקרוב באופן בולט, שיהווה גם חלק מתהליך ההסברה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה קיים דיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאד מאד - - -

<עינת סגל: רק לכתוב שהוא מוכוון לכיסאות בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: מוכוון לכיסאות בטיחות, כן.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה תקיים דיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את הכל כדי שזה יהיה לפני הפגרה ואנחנו נכנסים לקיץ, אז כדי להרוויח את הזמן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקרא לכל מי שיש לו עזרים טכנולוגים ואחרים, יוזמות, רעיונות וכו', כדי שיבואו ויציגו את זה כאן, כדי שאנחנו נוכל בעצם להביא את זה לידיעת הציבור ולאפשר להורים באופן וולונטרי, עד שתהיה תקנה, לרכוש עזרים כאלה, שנוגעים לבטיחות ולהתראה ברכב.

יפעת שאשא ביטון: זה לגבי הנושא של רכבים.

יפעת שאשא ביטון: לגבי משרד החינוך, אז ראשית אני מבקשת לקדם את כל הנושא של האפליקציה או כל עזר אחר שאתם תבחרו.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת למשרד החינוך, לשיקולים מה נכון לכם בתוך הגנים – כן או לא, אבל בהחלט להתקין עזרים שיסייעו לגננות ולצוות להתריע בפני הורים שהילדים שלהם לא הגיעו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמשיך את התהליך שהתחלנו עם משרד הבריאות, משרד החינוך וישראל דיגיטאלית, להתקנה של עזרים באופן ממוסד, על פי תקן, כדי שזה יוכל להיכנס בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שכן ייכתב בסיכום שאני כן מאמינה בצוותים החינוכיים שנמצאים בתוך הגנים ומתוך המקום הזה אני מבקשת שתצא קריאה, או שתמצאו את הדרך להכשיר את הלבבות או שתקראו לזה איך שאתם רוצים.

יפעת שאשא ביטון: באמת, מצדי תחליטו על נוסח, תעבירו אותו אלי, כדי שאנחנו נכניס את זה מדויק, שהצוותים יפקחו עיניים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא חייבת להיות הגננת.

יפעת שאשא ביטון: שהצוותים יפקחו עיניים ויידעו הורים במקרים חריגים שבהם הילדים לא מגיעים.

יפעת שאשא ביטון: למה אני אומרת מקרים חריגים?

יפעת שאשא ביטון: כמו שהסברתי מקודם – לא כל ילד שלא, ואנחנו יודעים גם שאין הרבה ילדים שלא מגיעים, במיוחד בקיץ.

יפעת שאשא ביטון: זה לא תקופת החורף שהרבה חולים.

יפעת שאשא ביטון: בתקופת הקיץ לא מגיעים שניים, שלושה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אם זה ילד שאנחנו יודעים שכרגיל מגיע רק בעשר בבוקר, לא נרים לו טלפון בשמונה וחצי תשע.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש ילדים שאנחנו רגילים לראות אותם בשעה מסוימת ופתאום הם לא מגיעים וההורים שלהם, מה לעשות, שלא באשמת הילדים הם לא אנשים אחראים, לא הרימו טלפון, אז שהגננות, שהצוות יידע את ההורים.

יפעת שאשא ביטון: בלי אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: בלי שום אחריות משפטית.

יפעת שאשא ביטון: רק ממקום של רצון טוב.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: ממקום של השתתפות ברשת הביטחון הזאת.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לכם הגדרה אחרת לקריאה לזה, אתם מוזמנים להעביר אלינו.

יפעת שאשא ביטון: לילי, את מקבלת הסיכום הזה?

<לילי פוקמונסקי: מה, מה לקבל?

יפעת שאשא ביטון: שתחיי איתו בשלום אבל.

יפעת שאשא ביטון: זה יצא ממני, לא ממך.

יפעת שאשא ביטון: את בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני אצא הרעה פה, אבל הכל בסדר.

<לילי פוקמונסקי: בסדר כל הזמן.

<מאיר אסרף: עושה את עבודתה נאמנה.

<מאיר אסרף: את מגינה על האינטרס שלהם.

יפעת שאשא ביטון: טוב.

יפעת שאשא ביטון: שתהיו לי בריאים רק.

יפעת שאשא ביטון: תעשו טוב, גם כשאתם עוברים ליד רכבים, למרות שאין לכם שום אחריות על זה, תפקחו עיניים.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לכם, כל ילד שנציל.