הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 16, 2017-07-04 12:00

נורית קורן: בוקר טוב, אנחנו פותחים את ישיבת הוועדה.

נורית קורן: היום יום שלישי, י' בתמוז התשע"ז, 4 ביולי 2017, השעה 12:10.

נורית קורן: היום נעסוק בעדויות של ילדי תימן, מזרח והבלקן, משפחות שבאו לספר את הסיפור המשפחתי שלהם על היעלמות ילד.

נורית קורן: לפני שאני מתחילה, אני רוצה לספר לכם שבשבוע שעבר הוועדה ביקרה בבית הקברות סגולה, על מנת שנתחיל לראות אם יש משפחות שלא יודעות שיש להן קבר, כי ריכזנו את כל הנתונים שוועדת כהן-קדמי כתבה.

נורית קורן: ברגע שנפתחו הפרוטוקולים, הרבה משפחות למדו שיש להן תעודות פטירה.

נורית קורן: ולא רק תעודות פטירה, אלא גם ציון מקום הקבורה של בן המשפחה.

נורית קורן: יש שם הרבה מאוד קברים, מאוד מזעזע, שטח ענק של קברים.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים מי קבור מתחת, אם באמת יש שרידי גופה או אין.

נורית קורן: היו לנו כמה נתונים שמסר לנו מנהל בית הקברות.

נורית קורן: ניגשנו לקבר שלגביו נאמר למשפחה שקבור בו ילד בן שש, אבל רישיון הקבורה הוא לילד בן שנה.

נורית קורן: אפשר כבר להבין שיש כאן איזושהי בעיה.

נורית קורן: הנחתי הצעת חוק לפיה כל משפחה שתרצה לפתוח קבר כדי לאמת איזו שרידי גופה נמצאים בו ולמי זה שייך, היא תוכל לעשות זאת.

נורית קורן: ייקח זמן לתהליך החקיקה ואני מקווה שאוכל להריץ את זה כמה שיותר מהר.

נורית קורן: בשבוע הבא זה יעלה לוועדת שרים לחקיקה ולאחר מכן זה יגיע לוועדה.

נורית קורן: אני מקווה שנריץ את זה ומי שירצה אכן יוכל לעשות זאת.

נורית קורן: יש כאלה שיש להם קברים, יש כאלה שאין להם קברים, יש כאלה שיש להם תיקי אימוץ.

נורית קורן: אנחנו פועלים בכל המישורים.

נורית קורן: כרגע אני פועלת גם במישור של חוק האימוץ ויש כבר איזשהן הסכמות.

נורית קורן: הכל לאט לאט.

נורית קורן: התחלתי עם בית הקברות, כי לגבי המקרה של שתי משפחות יש דיון בבית-המשפט וכדי לסייע להן הרצתי את הנושא הזה.

נורית קורן: הגעתי גם להסכמה שעלות פתיחת המצבה והבדיקות תהיה על חשבון המדינה.

נורית קורן: צריך גם לומר שאנחנו נקיים גם בירושלים וגם במחנה דוד, שם יש מספר גדול של קברים.

נורית קורן: אני אפתח עם משפחת יצחק.

נורית קורן: רבקה יצחק, בבקשה.

<רבקה יצחק: אני אחות של כרמלה החטופה.

<רבקה יצחק: את הסיפור הזה שמענו מאבא ואימא כשהיינו ילדים בני שש, שבע.

<רבקה יצחק: הם סיפרו לנו שהיתה לנו אחות, היא נחטפה, פרשת ילדי תימן, והם לא ידעו מה עלה בגורלה.

<רבקה יצחק: אנחנו יודעים שאבא ואימא, זיכרונם לברכה - הם כבר לא נמצאים איתנו – חיפשו כל הזמן.

<רבקה יצחק: אבא שלח מכתבים לכל הקונסוליות בעולם כדי לראות אם אולי, אולי, אולי – ואמרו לו שלא, שאין אחות, שהיא נפטרה.

<רבקה יצחק: שלחו לנו קצין גבוה מתל-אביב – אני זוכרת את זה, הייתי אולי בגיל 10, ילדה קטנה – שבא אלינו הביתה.

<רבקה יצחק: גבוה, רזה, מאיים ברמות שאי אפשר לתאר את זה, יותר גרוע מנאצי.

<רבקה יצחק: "איפה אבא שלכם?

<רבקה יצחק: איפה אימא שלכם?".

<רבקה יצחק: היינו ילדים קטנים ואני אמרתי לו: אבא בעבודה, עוד לא הגיע, ואימא לא בבית.

<רבקה יצחק: טוב, אני מחכה פה – הוא אמר.

<רבקה יצחק: הוא חיכה.

<רבקה יצחק: בדיוק היו לנו אורחים שהגיעו מתל-אביב.

<רבקה יצחק: אימא הגיעה, ואיך שהיא ראתה אותו – היא התעלפה.

<רבקה יצחק: אחרי כמה דקות אבא נכנס, ושאל אותו: מה אתה רוצה, למה באת?

<רבקה יצחק: והוא אמר: באתי לתת לך תעודת פטירה על הבת שלך.

<רבקה יצחק: הוא אומר לו: תעודת פטירה?

<רבקה יצחק: אני לא ראיתי גופה, לא ראיתי קבר, לא ראיתי כלום.

<רבקה יצחק: על סמך מה אתה נותן לי תעודת פטירה?

<רבקה יצחק: אותו קצין אמר:

<רבקה יצחק: עכשיו אתה נותן לי את תעודת העולה של הבת שלך ועכשיו אני נותן לך את תעודת הפטירה – ונעלם כלא היה.

נורית קורן: אבא נתן לו?

<רבקה יצחק: אבא נתן לו כי הוא איים עליו.

<רבקה יצחק: הוא נכנס הביתה, מאיים עלינו כאילו הוא בא להרוג אותנו.

<רבקה יצחק: לא הבנו מה הוא רוצה מאתנו.

<רבקה יצחק: אבא נתן לו את תעודת העולה, ובינתיים ניסינו לטפל באימא, לעורר אותה.

<רבקה יצחק: הזמנו אמבולנס ואבא לקח אותה לבית-חולים, שם היא היתה יומיים או שלושה.

<רבקה יצחק: עד היום אנחנו לא יודעים מה קורה איתה.

נורית קורן: באיזו שנה עליתם מתימן?

<רבקה יצחק: ב-1949.

נורית קורן: בת כמה היתה כרמלה?

<רבקה יצחק: בזמנו, ב-1949, הנשים, הילדים והזקנים עלו לבד והגברים נשארו בחוץ-לארץ.

<רבקה יצחק: הפרשה היתה מתוכננת מפה, ואת זה אנחנו יודעים בסבירות מאוד גבוהה.

<רבקה יצחק: אנחנו גם יודעים מי האנשים, אנחנו יודעים מי טיפל באחותי בבית הדסה.

<רבקה יצחק: לאימא לקחו את תלושי המזון - - -

נורית קורן: גם את ילידת תימן?

<רבקה יצחק: לא, אחותי היתה הבכורה.

נורית קורן: אם כך, השאר נולדו בארץ.

נורית קורן: איפה גרתם?

<רבקה יצחק: הביאו אותם למחנה עולים בעין שמר ואיימו על אימא: אם את לא נותנת לנו את הילדה כדי שניקח אותה לבית הדסה בירושלים – לקחו לה את תלושי המזון.

<רבקה יצחק: לא היה לה אוכל.

<רבקה יצחק: במשך חודש היא נשארה בלי אוכל.

נורית קורן: בגלל שהיא סירבה לתת אותה?

<רבקה יצחק: בגלל שהיא סירבה.

<רבקה יצחק: אחר כך באו אליה שוב ואמרו לה: כדאי לך לתת את הילדה, אנחנו בסך הכל רוצים לטפל בה.

<רבקה יצחק: יהיה לכם רכב שייקח אתכם, יחזיר אתכם, אתם תבקרו את הילדה, הכל יהיה בסדר.

<רבקה יצחק: הם אמרו את זה לאימא, לסבתא מצד אבא ולאחות של אבא שלי, זיכרונם לברכה.

<רבקה יצחק: אף אחד מהם כבר לא איתנו.

<רבקה יצחק: סבתא שלי אמרה לה: יא בינתי, תתני לה, אין דבר.

<רבקה יצחק: תתני לה את הילדה וכל יום ניסע לבקר את הילדה.

<רבקה יצחק: באותו רגע שאימא נתנה את הילדה, הם נתנו את הכרטיס.

נורית קורן: ובאמת היה רכב שבא לקחת אותם והם הלכו לראות אותה באיזשהו מקום?

<רבקה יצחק: הם הלכו וראו אותה בבית הדסה בירושלים.

<רבקה יצחק: הם באו פעם, פעמיים, ובפעם השלישית אמרו לה: צר לנו להגיד לך, הילדה נפטרה.

<רבקה יצחק: אמרה להם: איך הילדה נפטרה?

<רבקה יצחק: אתמול היא היתה כמו פרח ועכשיו היא נפטרה?

<רבקה יצחק: זה הזוי.

<רבקה יצחק: היא ביקשה לראות את הגופה.

<רבקה יצחק: תבינו שאימא היתה פה בארץ לבד, אבא נשאר בתימן.

<רבקה יצחק: ראתה אותה שם איזו אחות ואמרה לה: אם לא תצאי עכשיו, אני ארביץ לך.

<רבקה יצחק: היא קיבלה מכות רצח, הכניסו אותה בעל כורחה למשאית ולקחו אותה לעין שמר.

<רבקה יצחק: אחרי חצי שנה אבא שלי הגיע לארץ ושאל אותה: דבורה, איפה כרמלה?

<רבקה יצחק: והיא ענתה: הם אומרים שהיא נפטרה, הם לא רוצים להראות גופה, לא רוצים להראות כלום.

<רבקה יצחק: לא היה עם מי לדבר.

נורית קורן: את זוכרת - - -

<רבקה יצחק: אני ישבתי איתם אחד לאחד בסיפור הזה.

<רבקה יצחק: אחרי שהם סיפרו לנו על זה שאחותי חטופה, לא השארתי שאלה.

נורית קורן: את יודעת למה אותו אדם הגיע הביתה?

נורית קורן: אמרת שהיית בת עשר.

נורית קורן: איפה גרתם באותה תקופה?

<רבקה יצחק: בנהריה, בשיכון ממשלתי.

נורית קורן: למה הוא הגיע?

<רבקה יצחק: לתת את תעודת הפטירה.

נורית קורן: למה?

נורית קורן: מה היה האירוע, את לא יודעת?

<רבקה יצחק: תשאלי שאלה אחרת – למה בגיל 18 קיבלנו צו גיוס?

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: יושב כאן נציג משרד הפנים והוא כבר הסביר לנו שכל זמן שלא מדווח על אדם שהוא נפטר, ממשיכים לקבל את כל ההודעות.

נורית קורן: לא שאני מקבלת את ההסבר, אבל אם אין תעודת פטירה רשמית לאדם, מסמך ציבורי, משרד הפנים לא מוריד אותו מהרשימה.

נורית קורן: לכן זה נעלם גדול.

<חיים מליחי: הבעיה היא למה לא היתה תעודת פטירה.

<חיים מליחי: הבעיה אינה למה משרד הפנים או הצבא שולחים בגיל 18.

<חיים מליחי: השאלה היא למה לא היתה תעודת פטירה כמו שצריך.

נורית קורן: נכון, זו הבעיה העיקרית.

נורית קורן: אם הילד נפטר באותו זמן, למה לא הוציאו תעודת פטירה?

נורית קורן: אבל פה יש לנו מקרה חדש, את אומרת שבאו והביאו לכם תעודת פטירה וביקשו את תעודת העולה.

<רבקה יצחק: הוא לקח את תעודת העולה ונעלם כלא היה.

<רבקה יצחק: אימא שלי כל הזמן אמרה: הבת שלי בחיים.

<רבקה יצחק: כל הזמן היא ניגנה את המשפט הזה: הבת שלי בחיים.

<רבקה יצחק: אני יודעת שהיא בחיים.

נורית קורן: את יודעת אם יש לה תעודת זהות, מס' תעודת זהות?

<רבקה יצחק: אין לנו שום דבר.

נורית קורן: תעודת הפטירה עצמה גם לא ברשותכם?

<רבקה יצחק: יש לי איזשהם מסמכים שבן אחי הוציא מהארכיב, אבל זה לא ברור.

נורית קורן: מה גיליתם שם?

<רבקה יצחק: מה שאני יודעת זה שהיא נקברה – אם זה נכון בכלל - - -

נורית קורן: את מתכוונת לזה שהוא הוציא מהארכיב, מהמסמכים שאנחנו פתחנו?

<רבקה יצחק: לא.

<רבקה יצחק: הם היו בוועדת קדמי, בוועדת אגרון.

<רבקה יצחק: היינו כל הזמן לוקחים את אבא ואימא לוועדות האלה.

<רבקה יצחק: אני ואחי, זיכרונו לברכה, היינו כל הזמן מגיעים עם אבא ואימא.

<רבקה יצחק: בעלי היה מסיע אותנו.

<רבקה יצחק: אני זוכרת שבאחת הוועדות חקרו את אבא ושאלו אותו אם הוא יודע מי טיפלה בילדה שלו.

<רבקה יצחק: הוא ענה: כן, קראו לה הדסה.

<רבקה יצחק: לאחות בבית הילדים בהדסה – בעין כרם או בבית הכרם - קראו הדסה.

<רבקה יצחק: הוא אמר: אני יודע שהאישה הזאת מאוימת.

<רבקה יצחק: השב"כ מאיים עליה שאם היא תפתח את הפה, אבוי לנשמתה, כל המשפחה שלה תיעלם.

<רבקה יצחק: וזה נכון.

נורית קורן: נוציא את התיק.

נורית קורן: אם יש לכם מספר תעודת זהות, יהיה לנו יותר קל.

<רבקה יצחק: אני אנסה לחפש.

נורית קורן: אנחנו נבדוק בארכיב.

נורית קורן: נוציא את התיק ונבדוק.

נורית קורן: אם יש פרטים מזהים, אנחנו יכולים לחקור ולראות מה קורה.

נורית קורן: הקמתי צוות בין-משרדי כדי שנוכל לטפל בזה.

נורית קורן: תודה לך.

נורית קורן: חיים סיאני, בבקשה.

<חיים סיאני: שמי חיים סיאני, אח של אסתר סיאני שנחטפה.

נורית קורן: תספר לנו מתי עליתם מתימן, כמה נפשות, אם אתה יודע פרטים על העלייה.

נורית קורן: נולדת בארץ?

<חיים סיאני: אבי היה נשוי לשתי נשים והוא עלה לארץ ב-1949 עם שלושה מאחי ועוד שלושה אחים מאשתו השנייה.

<חיים סיאני: הם לא התגוררו במעברה, אלא הועברו מיד לבית, רכוש נטוש, בעמק רפאים בירושלים.

<חיים סיאני: בית ערבי נטוש והורי התגוררו בו.

נורית קורן: מי העביר אותם לשם, הסוכנות?

<חיים סיאני: כן, הסוכנות.

<חיים סיאני: בשלב שהחליטו לפרק את המעברות, התחילו לחלק את הבתים הפנויים במושבה הגרמנית למשפחות גדולות.

<חיים סיאני: מאחר שאבא שלי היה עם הרבה ילדים ונשוי לשתי נשים, נתנו לו מיד בית.

<חיים סיאני: בתחילת שנות ה-50 קרה האסון הראשון לאימא שלי.

<חיים סיאני: שני אחים שלי, בני 10 ו-11, טבעו ליד הבית ומתו.

<חיים סיאני: זו היתה המכה הראשונה שלה.

<חיים סיאני: אחרי כמה שני, במאי 1954, קראה לה אחות טיפת חלב וביקשה ממנה להביא את אסתר לביקורת רופא.

<חיים סיאני: זה היה בשכונת בקעה.

<חיים סיאני: היא לקחה את הילדה יחד עם אחותי הבכורה, שהיתה בת 10, והתלוותה אליה כל הזמן.

<חיים סיאני: למעשה היא עזרה לה לטפל בתינוקת אסתר, כי אימא יצאה לעבוד, וכך גם אבא.

<חיים סיאני: היא הלכה איתה לטיפת חלב – האחות שם כבר הכירה אותה כאחת עם הרבה ילדים.

<חיים סיאני: הרופא לקח את אסתר, בדק אותה, ואמר לה: גברת סיאני, את צריכה לקחת אותה לבית-חולים.

<חיים סיאני: היא שאלה למה, והוא ענה: חשד לדלקת ריאות.

<חיים סיאני: חשד לדלקת ריאות?

<חיים סיאני: אחותי סיפרה לי שהיא היתה בסדר, ישנה טוב, בלי חום, נושמת טוב.

<חיים סיאני: אבל הרופא מחליט, הרופא אמר שצריך לקחת אותה לביקור חולים, וגם הזמין לה מונית.

<חיים סיאני: גרנו בסמוך לטיפת חלב, מרחק של 50, 60 מטר.

<חיים סיאני: אחותי חזרה הביתה כדי להשגיח עלי, על אחותי ועוד אח.

<חיים סיאני: היינו אז בני שנה, שנתיים, שלוש.

<חיים סיאני: אימא נסעה לביקור חולים, שם הכינו לה חדר.

<חיים סיאני: בערב אמרו: גברת סיאני, אנחנו מציעים לך לחזור הביתה, לטפל בילדים שלך ותבואי למחרת.

<חיים סיאני: אני לא זוכר אם זה היה ביום שישי או באמצע השבוע.

<חיים סיאני: אימא השאירה את הילדה וחזרה למחרת.

<חיים סיאני: היא רואה שהחדר ריק, המיטה ריקה.

<חיים סיאני: שאלה: איפה הבת שלי?

<חיים סיאני: אמרו לה שהיא מתה.

<חיים סיאני: איפה הגופה?

<חיים סיאני: לקחנו אותה, קברנו אותה.

<חיים סיאני: לא, אני רוצה לראות את הילדה שלי.

<חיים סיאני: אמרו לה: גברת, תחזרי הביתה, לכי לילדים שלך.

<חיים סיאני: אישה תמימה, אחרי שכבר איבדה שני ילדים, וזו השלישית.

<חיים סיאני: היא חזרה הביתה ולא רצתה להתאבל.

<חיים סיאני: אמרה לאבא שלי: אל תתאבל, היא לא מתה.

<חיים סיאני: היא כל הזמן היתה עצובה, גם על האחים שלי וגם על זאת, אבל זאת, היא אמרה, היא חיה.

<חיים סיאני: זה ליווה אותנו כל הזמן.

<חיים סיאני: אני גדלתי, עשיתי צבא, התגייסתי למשטרה שם שירתי 25 שנה.

<חיים סיאני: לפני השחרור שלי ליוויתי את אימי המנוחה לנסיעה לקיראון – היא היתה מלבישת כלות תימניות – והיא אמרה לי: אני נוסעת לקיראון להלביש אחת יתומה.

<חיים סיאני: זו מצווה.

<חיים סיאני: והוסיפה: תעשה השתדלות על אחותך.

<חיים סיאני: שמעתי שעכשיו אתה חוקר פרטי, אתה מתחיל לעסוק בחקירות, אז תחקור גם את אחותך, תיראה מה קורה איתה.

<חיים סיאני: אמרתי לה: אימא, אל תדאגי, אני אחקור, ועוד איך אני אחקור.

<חיים סיאני: נפרדתי ממנה בנשיקה, וזו היתה הפרידה – היא נסעה, היתה לה תאונת דרכים והיא נהרגה בדרך מירושלים לשבת חתן.

<חיים סיאני: החלטתי שאני הולך עם זה עד הסוף.

<חיים סיאני: חיפשתי מסמכים, משהו שאני יכול להיאחז בו, כדי לזהות את אסתר סיאני.

<חיים סיאני: היא לא היתה רשומה בפנקס קופת חולים של אבא, לא בתעודת הזהות.

<חיים סיאני: בסוף מצאנו במסמכים של אימא שלי פנקס חיסונים של טיפת חלב, שם רשום מתי היא נולדה והמספר שנתנו לה.

נורית קורן: יש מספר זהות שם?

<חיים סיאני: אני לא יודע אם זה מספר זהות, אבל אחר כך, בתעודת הפטירה, נתנו לי כבר תעודת זהות שלה.

<חיים סיאני: בהמשך אני אספר איך הגעתי לזה.

<חיים סיאני: אבל זה המסמך שהלכתי איתו למשרד הפנים.

<חיים סיאני: ניגשתי למשרד הפנים ואמרתי שאני רוצה תעודת פטירה של אסתר סיאני.

<חיים סיאני: שאלו מי אני, ועניתי שאני אח שלה.

<חיים סיאני: התחילו לבדוק במחשב ואמרו שיש אסתר סיאני, אבל זה לא מתאים לתאריך הלידה.

<חיים סיאני: אמרתי: כן, יש לי עוד אחות שנקראה על שם זאת, אסתר סיאני, אבל לא זאת אני מחפש.

<חיים סיאני: אני מחפש את אסתר סיאני הזאת.

<חיים סיאני: מחפשת ומחפשת במחשב ולא יוצא לה כלום, לא מוצאת.

<חיים סיאני: היא אמרה: אני מצטערת, בוא איתי למנהלת.

<חיים סיאני: הראיתי למנהלת את המסמך הזה ואמרתי שאני רוצה תעודת פטירה.

<חיים סיאני: הנה, מסמך רשמי של מדינת ישראל.

<חיים סיאני: אסתר סיאני, יש לה מספר, הכל.

<חיים סיאני: היא בודקת במחשב ואמרה לחזור בעוד שבועיים.

<חיים סיאני: חזרתי לאחר שבועיים וביקשה שאחזור בעוד שבוע, זה לא מוכן.

<חיים סיאני: שאלתי למה זה צריך לקחת כל כך הרבה זמן, הרי אפשר להקליד ולהוציא את זה צ'יק צ'אק.

<חיים סיאני: חזרתי לאחר שבוע ועל שולחנה מוכנות שלוש תעודות פטירה.

<חיים סיאני: שאלתי מאיפה היא הוציאה אותן.

<חיים סיאני: היא אמרה: הקלדניות שם לא יודעות להוציא את זה, היה צריך לעבוד על התוכנה ולמצוא את זה.

<חיים סיאני: אמרתי תודה רבה ולקחתי את תעודות הפטירה.

<חיים סיאני: אמרתי לעצמי שבעוד חודש אני אחזור ואבקש עוד תעודת פטירה אחת.

<חיים סיאני: ממי?

<חיים סיאני: מהסגנית שלה, הכי ותיקה.

<חיים סיאני: הלכתי לסגנית שלה, נתתי לה את המסמך הזה וביקשתי שתוציא לי תעודת פטירה.

<חיים סיאני: היא מקלידה שוב ואמרה: לא קיים.

<חיים סיאני: אמרתי: מה זה לא קיים?

<חיים סיאני: אבל כבר קיבלתי, חסר לי עוד עותק, מקורי.

<חיים סיאני: שאלה אותי על מה אני מדבר, אז הוצאתי לה את תעודת פטירה ממה שקיבלתי והראיתי לה.

<חיים סיאני: היא התחילה להתרגש: מי הביא לך את זה?

<חיים סיאני: עניתי שקיבלתי את זה מהמנהלת.

<חיים סיאני: הולכים למנהלת, והיא מסתכלת עלי ושואלת: עוד פעם זה אתה?

<חיים סיאני: עניתי שבאתי לקלדנית כדי להוציא עוד עותק.

<חיים סיאני: "לא, אל תפנה לאף אחד, תבוא רק אלי".

<חיים סיאני: אמרתי: מה זאת אומרת, אני לא מבין, מה זה צריך להיות?

<חיים סיאני: הלכתי לסגנית שלך, הכי מומחית כאן.

<חיים סיאני: היא אמרה: תשמע, זה לא מוצא חן בעיני, מה אתה עושה כאן חקירה?

<חיים סיאני: אני אגיש עליך תלונה במשטרה.

<חיים סיאני: שאלתי למה, והיא ענתה: כי אתה לא מוסמך כאן לחקור.

<חיים סיאני: אמרתי: יש לי הפתעה בשבילך.

<חיים סיאני: הוצאתי לך תעודה של חוקר פרטי.

<חיים סיאני: אני הייתי איש משטרה 30 שנה, והנה תעודה של חוקר פרטי.

<חיים סיאני: אני חוקר את היעלמות אחותי, אוקיי, ועכשיו את בצרה.

<חיים סיאני: אז היא אמרה לי: טוב, תצא עכשיו מהמשרד, אני לא רוצה לדבר איתך יותר.

<חיים סיאני: בזה נגמר הקטע איתה.

<חיים סיאני: לא קיבלתי עותק נוסף, כי אין במחשב.

<חיים סיאני: לקחתי את זה, לקחתי את הפנקס הזה, ועשיתי זיכרון דברים על כל ההשתלשלות, כפי שסיפרתי כאן.

<חיים סיאני: התקשרתי לוועדת קדמי, שם אמרו לי: אתה על הגבול, אנחנו סוגרים את העדויות.

<חיים סיאני: אמרתי: אני מצטער, אבל היה לי סיפור להשיג את המסמכים.

<חיים סיאני: אמרו לי: תביא את מה שיש לך, נראה אם נוכל לזמן אותך.

<חיים סיאני: לקחו את המסמכים, ועד היום לא חזרו אלי.

<חיים סיאני: לאחר שהתאלמנתי עברתי להר חומה ולפני שלוש שנים באו אלי סוקרים, להם סיפרתי שיש לי עוד אחות שיכול להיות שהיא בחיים ואני מחפש אותה.

<חיים סיאני: שאלו אותי אם יש לי מסמכים עליה.

<חיים סיאני: הראיתי להם את התיק.

<חיים סיאני: הייתי עסוק בלהכין להם קפה, ומאז התיק הזה נעלם.

<חיים סיאני: פשוט נעלם.

<חיים סיאני: נראה לי שהסוקרים האלה לקחו את התיק.

<חיים סיאני: נעלם.

<חיים סיאני: בפרסום האחרון שפרסמו, חיפשתי נתונים.

נורית קורן: נכנסת לארכיון ויש את השם שלה?

<חיים סיאני: נעזרתי גם בעוזרים שלך ונתנו לי נתונים של אסתר סיאני בת יהודה מראש העין, מסגולה, דברים שלא שייכים אלי.

<חיים סיאני: גם תאריכי הלידה שונים.

<חיים סיאני: יש לי מספר תעודת זהות.

<חיים סיאני: לפני שבועיים הוציאו לי, הפלא ופלא.

נורית קורן: אה, עוד פעם הוציאו לך?

<חיים סיאני: כן, עכשיו תקתקו ופתאום יצאה לי תעודת פטירה מסודרת, עם חותמת, עם מספר תעודת זהות שלה.

<חיים סיאני: מסודר.

נורית קורן: באיזה תאריך?

<חיים סיאני: התאריך בסדר, כמו בטיפת חלב.

<חיים סיאני: אבל פתאום יש, פתאום המחשב מוצא.

נורית קורן: מאיר, בתעודות האלה כתובה שנת הפטירה?

<מאיר אמסלם: תאריך הלידה הוא 22 במרץ 1954, תאריך הפטירה – 21 במאי 1954.

<מאיר אמסלם: היא נפטרה בירושלים בבית החולים ביקור חולים.

<חיים סיאני: היא היתה כבת שלושה חודשים.

<מאיר אמסלם: יש לך את התעודה הקודמת שאמרת שהמנהלת נתנה לך?

<חיים סיאני: לא, אין, נעלם לי.

<חיים סיאני: מה שהיה לי נתתי לוועדה וכל התיק שלי העלימו לי אותו.

<מאיר אמסלם: בעצם אנחנו לא יכולים לדעת אם זה אותו הדבר.

נורית קורן: מאיר הוא נציג משרד הפנים והוא מסייע לנו.

נורית קורן: הוא מכיר את כל הניירות.

<חיים סיאני: קיבלתי דף אחר ממה שקיבלתי אז.

<מאיר אמסלם: ברוך השם, אנחנו מתקדמים.

<מאיר אמסלם: גם הצורה של תעודת הזהות התחלפה כבר עשר פעמים מאז קום המדינה.

<מאיר אמסלם: דברים משתנים.

<מאיר אמסלם: פעם היו כותבים ביד, היום צריכים להוציא את זה מהמחשב בדף 4A.

<מאיר אמסלם: התאימו את התעודות ומן הסתם עושים את זה אחרת.

<מאיר אמסלם: באיזו שנה הוציאו לך את התעודה הקודמת?

<חיים סיאני: ב-1995.

<מאיר אמסלם: ב-1995 המערכות עדיין לא היו כל כך ממוחשבות, כמו שאתם יודעים וזוכרים.

<מאיר אמסלם: הכל היה עדיין ביד.

<מאיר אמסלם: אם אני לא טועה, תעודת הפטירה שיש לך מ-1995 היא ידנית.

<מאיר אמסלם: אלה תעודות שכתובות ביד, לא תעודות ממוחשבות.

<מאיר אמסלם: בזמנו הוציאו את תעודות הפטירה האלה על-פי תיקים אישיים.

<מאיר אמסלם: פנית אלי בנפרד, אני זוכר את השם, ולפי דעתי זה עדיין בטיפול שלי.

<מאיר אמסלם: אין לי בעיה שזה יצא כבקשה מהוועדה ואני אעדכן אתכם במה שיצא.

<מאיר אמסלם: בגלל המקרים הרבים, זה לוקח זמן.

נורית קורן: אנחנו יודעים.

נורית קורן: אנחנו סומכים עליך שאתה עושה את העבודה כמו שצריך.

נורית קורן: בסוף הישיבה נצלם את המסמכים שיש.

<מירב שמעון: בסוף הישיבה תמסרו לנו את כל החומרים, כי אנחנו מעבירים את זה במרוכז לצוות שבודק.

נורית קורן: אנחנו בודקים גם בבתי-החולים וכו', לא רק משרד הפנים.

<חיים סיאני: השלב האחרון שעשיתי היה לחפש את הקבר שלה.

<חיים סיאני: בגבעת שאול אין בכלל רישום שלה.

נורית קורן: אוקיי, אז יש לנו הרבה עבודה.

נורית קורן: מקרה מצער ביותר, לא להאמין.

נורית קורן: עובדיה מלמד, בבקשה.

<עובדיה מלמד: שמי עובדיה מלמד.

<עובדיה מלמד: בזמנו גרתי באשקלון.

<עובדיה מלמד: הגענו ב-1949 והיו לנו שני מקרים של חטיפה: הראשון לא הצליח והשני הצליח.

<עובדיה מלמד: המקרה הראשון היה ב-1949, שנת השלג.

נורית קורן: כמה נפשות הגעתם מתימן?

<עובדיה מלמד: באנו מתימן עם חמש נפשות.

<עובדיה מלמד: שושנה – בזמנו קראו לה בניה – נולדה בעין שמר כשבועיים שלושה לאחר שהגענו.

<עובדיה מלמד: כמובן, לפי המנהג, הילד נמצא בטיפת חלב, מין קופת חולים, והאימא הולכת להניק אותו בבוקר ובערב.

<עובדיה מלמד: בניה זו שנולדה היתה שם כל הזמן, כי אנחנו גרנו באוהלים, גם קור וגם גשם, כמו שאתם יודעים ומכירים.

<עובדיה מלמד: יום אחד, אני לא זוכר אם זה היה בבוקר או בערב, אימא הלכה להניק ואמרו לה שהילדה מתה.

<עובדיה מלמד: מה מתה?

<עובדיה מלמד: הרי רק אתמול בערב הנקתי אותה והיא היתה בסדר גמור, אכלה, לא היה לה חום ולא כלום.

<עובדיה מלמד: מה זה מתה?

<עובדיה מלמד: הילדה מתה, אמרו, את לא שומעת?

<עובדיה מלמד: זהו, אין תעודה, אין שום דבר.

<עובדיה מלמד: אימא באה הביתה, לאוהל, וסיפרה לאבא שלי: אתה יודע מה, אמרו לי שהילדה מתה.

<עובדיה מלמד: כנראה שבאותם ימים כבר נודע שחלק מהילדים נעלמו ולכן אבא שלי התעורר מהר, לקח את גיסו – שהוא איזה פושט טוב, שהוא אדם קשה מאוד, אפילו הגויים בחוץ-לארץ היו מפחדים ממנו – ועוד בן דוד שלו ואמר להם: בואו תצילו אותי, בואו תראו מה קורה לילדה, בואו תעזרו לי.

<עובדיה מלמד: הלכו לשם, מרחק של חמש דקות הליכה.

<עובדיה מלמד: הגיעו לשם ולא רצו לתת להם להיכנס.

<עובדיה מלמד: הם דחפו את הכיסא וכו', ואמרו להם שיקראו למשטרה.

<עובדיה מלמד: הם נכנסו לכל החדרים, ואימא שלי איתם כמובן.

<עובדיה מלמד: הם גוררים את אימא איתם כדי שתראה להם מי זו הבת שלה.

<עובדיה מלמד: הם עברו מחדר לחדר ולא מצאו.

<עובדיה מלמד: בדיוק כשהם בדרך החוצה, היתה אישה שישבה ביציאה והניקה את בנה.

<עובדיה מלמד: אמרה להם: מה, לא מצאתם?

<עובדיה מלמד: ענו לה שלא.

<עובדיה מלמד: שאלה: הייתם בחדר בסוף בסוף?

<עובדיה מלמד: מהחדר הזה מובילים אותם החוצה.

<עובדיה מלמד: הם הגיעו לשם בריצה ואימא שלה צעקה: הנה היא.

<עובדיה מלמד: עדיין היה עליה את השם.

<עובדיה מלמד: לקחו את הילדה ויצאו.

<עובדיה מלמד: צעקו, משטרה וכו', אבל הילדה יצאה.

<עובדיה מלמד: כמובן שלא נתנו מנוחה לאימא שלי וכשהיא שמעה שהאחות באה להחזיר את הילדה היא היתה בורחת מאוהל לאוהל – מהאוהל לאוהל של אחיה, לאוהל של הדוד וכו'.

<עובדיה מלמד: ככה רדפו אחריה במשך כמה שבועות והיא סירבה למסור את הילדה.

<עובדיה מלמד: ברוך השם, היום הילדה בוגרת, עם בנים ובנות ומתגוררת ברחובות.

נורית קורן: ברוך השם.

<עובדיה מלמד: היום שמה שושנה.

<עובדיה מלמד: המקרה השני, בדידי הווה עובדא.

<עובדיה מלמד: היה מקרה איתי – לא אבא, לא אימא, לא אף אחד.

<עובדיה מלמד: אני חושב שהייתי בכיתה י' בבית ספר התיכון.

<עובדיה מלמד: גרנו אז באשקלון ואמי הלכה ללדת בקפלן.

<עובדיה מלמד: טוב, אנחנו אנשים מודרניים, הולכים ללדת.

<עובדיה מלמד: אבא שלי יילד את אשתו הרבה פעמים.

<עובדיה מלמד: לא משנה, עם מספרים חלודים, אבל היה מיילד.

<עובדיה מלמד: באותו מקרה, הלכו לבית-חולים שם נולד בן, קראנו לו יוסף.

<עובדיה מלמד: שם המשפחה מועלם, ואני תרגמתי את זה למלמד.

<עובדיה מלמד: אחרי שלושה או ארבעה ימים אמרו לי: קח את אימא הביתה.

<עובדיה מלמד: הילד לא מרגיש טוב, הוא קצת מצונן.

<עובדיה מלמד: שיישאר, הוא ירגיש טוב ותבוא ביום ראשון לקחת אותו.

<עובדיה מלמד: אוקיי, אני בא ביום ראשון.

<עובדיה מלמד: אמרתי שבאתי לקחת את אחי.

<עובדיה מלמד: מי זה?

<עובדיה מלמד: יוסף מועלם.

<עובדיה מלמד: לא, הוא עוד לא מרגיש טוב, תבוא ביום רביעי.

<עובדיה מלמד: אוקיי, אנחנו אנשים מאמינים.

<עובדיה מלמד: כל מה שיגידו לנו, אנחנו מאמינים.

<עובדיה מלמד: הלכתי מהר, ממילא אני מפסיד לימודים, מפסיד שיעורים.

<עובדיה מלמד: ביום רביעי באתי מאשקלון לקפלן.

<עובדיה מלמד: עד כמה שזכור לי, הגעתי ובעגלה בכניסה, ליד חדר האחות, ראיתי מישהו ואמרתי שזה אחי.

<עובדיה מלמד: אמרתי לה: באתי לקחת את אחי.

<עובדיה מלמד: שאלה מי זה, ואמרתי: יוסף מועלם.

<עובדיה מלמד: היא אמרה: לא, אני לא יודעת, רק הרופא יודע.

<עובדיה מלמד: אמרתי: אבל הנה הוא פה, כבר הכינו אותו עם הטול על העגלה וכו'.

<עובדיה מלמד: היא אמרה: לא, לא, תלך לשאול את הרופא, זה עם החולצה הכחולה שבסוף המסדרון.

<עובדיה מלמד: רצתי לשם ואמרתי לו שבאתי לקחת את אחי.

<עובדיה מלמד: אמרו לי לבוא היום, יום רביעי.

<עובדיה מלמד: הוא אמר: לא, הוא עוד לא מרגיש טוב.

<עובדיה מלמד: אמרתי: הנה, הוא ליד הדלת, כבר הכינו אותו.

<עובדיה מלמד: אמר: לא, הוא רק עובר מחלקה.

<עובדיה מלמד: מחלקה?

<עובדיה מלמד: כן.

<עובדיה מלמד: אז מה עושים?

<עובדיה מלמד: הוא אמר: תבוא ביום ראשון.

<עובדיה מלמד: באתי ביום ראשון – ואותו תקליט: מת.

<עובדיה מלמד: אנחנו באנו ממדינה שם לא היו לנו תעודות, גם לא תעודת לידה וקל וחומר לא תעודת פטירה.

<עובדיה מלמד: לכן לא חיכיתי שמישהו ייתן לי תעודת פטירה.

<עובדיה מלמד: אמרו לי שמת והלכתי הביתה.

<עובדיה מלמד: סיפרתי לאבי שאמרו שהילד מת.

<עובדיה מלמד: אבא לא זכה לראות אותו, והוא על שם אביו.

<עובדיה מלמד: אמר לי אבא: לא חשוב בני, הוא עדיין לא בן 30 יום, לא חייבים להתאבל עליו.

<עובדיה מלמד: זה מה שאמר היהודי הדתי.

<עובדיה מלמד: הדם שלו כבר נרגע, הוא כבר לא היה כמו שהיה בעין שמר.

<עובדיה מלמד: המכה הזאת של היעלמות אח נעשה קשה וכפולה כשאיבדתי אח מסרטן בגיל 47, ואז התחלתי לחשוב על הבן האובד והתחלתי לאסוף חומרים מפה ומשם.

<עובדיה מלמד: ב-1979 ירדתי לניו-יורק שם גרתי 30 שנה.

<עובדיה מלמד: ב-2008 עשיתי עלייה וגרתי בירושלים.

<עובדיה מלמד: ערב אחד התקשרו אלי מברוקלין ואמרו: עובדיה, ראינו את אחיך, זה שאמרת שנחטף.

<עובדיה מלמד: מה ראיתם?

<עובדיה מלמד: איפה ראיתם?

<עובדיה מלמד: ראינו אותו, הוא אחיך.

<עובדיה מלמד: אנחנו מבטיחים לך שהוא אחיך.

<עובדיה מלמד: סיפרו לי סיפור ארוך, שלא כדאי כרגע להלאות אתכם בו.

<עובדיה מלמד: התקשרתי לילדים שלי שנמצאים שם וביקשתי מהם לדבר עם האישה שהודיעה לי שהיא ראתה ותראו מי זה האדם, אם הוא באמת דומה לי.

<עובדיה מלמד: הוא אמריקני לכל דבר.

<עובדיה מלמד: הילדים שלי בדקו כמה דברים ומתברר שהוא יליד אותה שנה של אחי ושהוא מאומץ.

<עובדיה מלמד: הוא גר בסביבת ניו-יורק.

<עובדיה מלמד: כמובן שצילמו אותו.

<עובדיה מלמד: כשאני שם את התמונה שלי ושלו, אני לא מבחין מי הוא מי.

<עובדיה מלמד: אני לא רוצה לתת יותר מדי פרטים על האדם הזה.

<עובדיה מלמד: הלכתי בכוונה לעשות בדיקת DNA וביקשתי ממנו שגם הוא יעשה בדיקה כזאת.

<עובדיה מלמד: הוא נפגש עם הילדים שלי ואמר לי שהוא יעשה את הבדיקה.

<עובדיה מלמד: כשעשיתי את בדיקת ה-DNA הרופא התקשר אליו ואמר שהוא ייתן לו מקום בקרבת מקום מגוריו ששם הוא יוכל לעשות את הבדיקה, אבל הוא לא הסכים.

<עובדיה מלמד: הבן הגדול שלי אמר שהוא לא יכול לסמוך עליו, פעם הוא אומר שכן ופעם לא.

<עובדיה מלמד: מבחינת החוק האמריקני זה אסור, זה Harassment, כלומר אתה כביכול מכריח מישהו ואתה הולך לכלא.

<עובדיה מלמד: לכן הבן שלי לא רצה להמשיך ולבדוק את העניין, למרות שאותו אחד לא רחוק ממנו, נסיעה של כמה שעות.

<עובדיה מלמד: כיוון שאותו אחד לא רצה לעבור בדיקת DNA, אני נשארתי באוויר, נשארה לי רק התמונה.

נורית קורן: יש לך את התמונה פה?

נורית קורן: אתה יכול להראות לנו אותה?

<רונית שוורצברג: ההורים המאמצים שלו בחיים?

<עובדיה מלמד: מתו, רק הוא נשאר.

<עובדיה מלמד: מה שמעניין זה שכשהוא ראה את שתי הנשים התימניות האלה בבורו פארק, בברוקלין, הוא אמר להן: אני רוצה אישה תימניה.

<עובדיה מלמד: זה מה שהוא ביקש מהן.

<עובדיה מלמד: הוא רוצה אישה תימניה.

<עובדיה מלמד: הנה התמונה.

<רונית שוורצברג: תראו איך הוא דומה לו.

<רונית שוורצברג: לא יאומן.

<רונית שוורצברג: ממש קופי שלך.

<רונית שוורצברג: מה ההבדל ביניכם, כמה שנים?

אמיר אוחנה: 16 שנים.

אמיר אוחנה: הוא אמר שכשהוא היה בכיתה י', נולד התינוק.

<עובדיה מלמד: כשהוא נחטף הוא היה בן עשרה ימים.

נורית קורן: עובדיה, אתה לא יודע מאיפה הוא אומץ?

נורית קורן: הילדים שלך שאלו אותו?

<עובדיה מלמד: לא.

<עובדיה מלמד: עוד אין לי שום תשובה בעניין.

נורית קורן: אנחנו יכולים לפרסם את התמונה?

<עובדיה מלמד: לא.

נורית קורן: אם כך, אני מבקשת לא להשתמש בתמונות.

<עובדיה מלמד: לא להשתמש בתמונה.

<עובדיה מלמד: את התמונה שלי אתם יכולים לפרסם, אבל לא את שלו.

אמיר אוחנה: האמת, זה אותו הדבר.

אמיר אוחנה: מה ההבדל?

<עובדיה מלמד: עד כאן הפרשה, ואני מקווה שתהיה לה איזה דרך.

<רונית שוורצברג: הילדים שלך עדיין בניו-יורק?

<עובדיה מלמד: כן, ארבעה עדיין נמצאים בניו-יורק.

<אבינועם הלוי: עובדיה, תספר שהיית במשרד הפנים.

<עובדיה מלמד: הייתי במשרד הפנים ויש לי את פרטי האח הנעדר שקיבלתי ממשרד הפנים.

<עובדיה מלמד: גם אני ביקשתי תעודת פטירה ואמרו לי שם שתוך חודש ישלחו לי תעודת פטירה, אבל עד היום לא קיבלתי.

נורית קורן: אנחנו נעביר את הכל למאיר אמסלם בצורה מסודרת.

<עובדיה מלמד: הוציאו לי תעודה על שם יוסף מועלם בן שודיא, תעודת הזהות של אימא רשומה כמובן.

<עובדיה מלמד: מספר תעודת הזהות של יוסף: 054751391.

נורית קורן: עוד מעט נצלם את הכל.

<עובדיה מלמד: את מספר תיק הנעדרים קיבלתי מהחבר'ה, על-פי הרישום במשרד הפנים יוסף נולד בתאריך – על-פי הרישומים שלהם – ב-1 בינואר 1957.

<עובדיה מלמד: אני לא יודע אם זה מדויק.

<עובדיה מלמד: לדעתם הוא מת ב-9 ביוני.

<עובדיה מלמד: כלומר, חמישה חודשים – איפה הוא חי?

<עובדיה מלמד: אם הוא לא היה אצל אבא ואימא, איפה הוא היה?

<מאיר אמסלם: לפי מה שאתה אומר, הוא מת לפני שהוא נולד.

<מאיר אמסלם: אם הוא נולד ב-57' ומת ב-56', אז אני לא יודע, המסקנה לא סבירה.

<עובדיה מלמד: לא, ביוני 57'.

נורית קורן: יוני 57'.

נורית קורן: מאיר, יש לנו גם את זה.

<עובדיה מלמד: מי האימא שטיפלה בו במשך חמישה חודשים?

<מאיר אמסלם: קודם כל צריך לבדוק אם זה באמת הוא.

נורית קורן: תכף נצלם את כל המסמכים שלך.

נורית קורן: עובדיה, התלוננתם על כך בוועדות?

<עובדיה מלמד: כשהייתי פה בחופשה התקשרתי – כשהורי היו בחיים הייתי פה כמעט כל קיץ – לוועדה שלפני אחרונה והם אמרו לי: אנחנו נתקשר אליך, אנחנו נזמין אותך.

<עובדיה מלמד: לקחו טלפון שלי - - -

אמיר אוחנה: אתה זוכר באיזו שנה זה היה?

<עובדיה מלמד: אינני זוכר.

<עובדיה מלמד: אני רק יודע שהוועדה עדיין ישבה וחובב או מזרחי היו איתם.

נורית קורן: הוועדה תבדוק אם יש תיק.

<עובדיה מלמד: לא קראו לי, לא התקשרו אלי.

נורית קורן: אנחנו נבדוק אם יש תלונה ובכלל אם יש תיק.

נורית קורן: יושב איתנו כאן חבר הכנסת אמיר אוחנה.

נורית קורן: אמיר, היום אנחנו כמעט לא מדברים, אני רק מתשאלת.

נורית קורן: אם תרצה להעיר הערה, אתה מוזמן.

נורית קורן: תודה רבה, עובדיה.

נורית קורן: יוסי בן מעש, אחותך שרה אורה בוכריס.

נורית קורן: תגיד לנו מאיפה עליתם, אם היא נולדה בארץ, מה היה.

<יוסי בן מעש: אני בן ליעקב ועליזה בן מעש, לשעבר בוכריס, משפחה תוניסאית שורשית.

<יוסי בן מעש: אבי עלה לבד מתוניס בגיל 15 במסגרת עליית הנוער.

<יוסי בן מעש: הוא הכיר את אימא שלי פה בארץ והתחתנו.

<יוסי בן מעש: הם היו במעברה בדגניה ולאחר מכן עברו לפורייה, נווה עובד.

<יוסי בן מעש: בשנת 1956 נולדה לי אחות בשם שרה אורה בוכריס.

<יוסי בן מעש: היא אושפזה בבית החולים פורייה במשך 22 ימים על אפטה בפה, סירבה לאכול.

<יוסי בן מעש: כמובן שלהורים לא נתנו לראות אותה.

<יוסי בן מעש: כל הזמן דחיות – היום, מחר; היום, מחר – 22 ימים עברו, כשאבי עדיין צעיר ברוחו ובכוחו ואמר: אני הופך את הכל.

<יוסי בן מעש: תנו לי את הבת, אני רוצה לראות אותה.

<יוסי בן מעש: אמרו לו: סליחה, הילדה נפטרה אתמול.

<יוסי בן מעש: נפטרה?

<יוסי בן מעש: תראו לי אותה.

<יוסי בן מעש: לא, קברנו אותה.

<יוסי בן מעש: איפה?

<יוסי בן מעש: בטבריה.

<יוסי בן מעש: השאלה הראשונה: למה בטבריה?

<יוסי בן מעש: גרנו בפורייה.

<יוסי בן מעש: בפורייה עלית יש בית עלמין; בזורעים, שזה קרוב, יש בית עלמין; יבניאל, שזה שתי דקות משם – יש בית עלמין.

<יוסי בן מעש: מדוע טבריה?

<יוסי בן מעש: קברנו, וזהו.

<יוסי בן מעש: לא תעודת פטירה, לא הודעת פטירה, לא קבר מחברה קדישא וכו' וכו'.

<יוסי בן מעש: הם קיבלו את הדין, כי בזמנו כשרופא אמר ילד מת או חלילה הודעה מצערת כזאת, זה כמו קודשא-בריך-הוא אמר את זה.

<יוסי בן מעש: היו תמימים.

<יוסי בן מעש: עוברות השנה, היא מגיעה בערך לגיל 17 ומתחילים לקבל צווי גיוס.

<יוסי בן מעש: מכיוון שבאותה תקופה אבי עבד ב"מקורות" עברנו לנצרת עילית.

<יוסי בן מעש: הגיעה אלינו הביתה משטרה צבאית.

<יוסי בן מעש: אני הייתי בערך בגיל 16, בשנת 73' או 74'.

<יוסי בן מעש: הגיע קצין משטרה צבאית עם עוד שני חיילים.

אמיר אוחנה: יש לך את צווי הגיוס?

<יוסי בן מעש: לא.

<יוסי בן מעש: הם שאלו למה הילדה לא מתגייסת.

<יוסי בן מעש: אבא שלי היה המום.

<יוסי בן מעש: הוא אמר להם: מה, השתגעתם?

<יוסי בן מעש: תביאו לי את הילדה, אני אגייס אותה.

<יוסי בן מעש: בזה נגמר הסיפור, אבל מאותו רגע התחלנו להבין שמשהו כאן לא בסדר.

<יוסי בן מעש: פניתי למשרד הפנים בעפולה, אצל ידידי מר בנינו, ואמרתי לו שאני צריך את מספר הזהות של אחותי, כי אין לי.

<יוסי בן מעש: נכנסתי אליו לחדר והוא בודק.

<יוסי בן מעש: שאל אותי: יוסי, אתה בטוח?

<יוסי בן מעש: השתגעת?

<יוסי בן מעש: אין אחות כזאת לפי תעודת הזהות של ההורים.

<יוסי בן מעש: לא נולדה לכם אחות כזאת.

<יוסי בן מעש: אתם, 12 ילדים, מופיעים, כולל אחיך שנהרג בצבא – אליהו יואש בן מעש – והיא לא מופיעה.

<יוסי בן מעש: שאלתי: מה זאת אומרת?

<יוסי בן מעש: אז איך שלחו לנו, איך הגיעה משטרה צבאית?

<יוסי בן מעש: משם לקחתי את הנושא לידיים.

<יוסי בן מעש: הלכתי לבית החולים פורייה ומצאתי שני מסמכים על האשפוז שלה.

<יוסי בן מעש: הם נמצאים אצלי.

<יוסי בן מעש: אלה מסמכים מטופשים – המסמך הראשון הוא כביכול איזשהו ריאיון עבודה.

<יוסי בן מעש: בני כמה ההורים; גרים בדירה של שני חדרים; אימא בת 21 ילדה כבר שלושה ילדים, אישה בריאה; במסמך השני, בשבע שורות, במכונת כתיבה – אני רק מזכיר שאשפזו אותה ללא מספר זהות – כתוב: שרה בת יעקב, מספר – אין מספר זהות.

<יוסי בן מעש: שבע שורות במכונת כתיבה על כך שנכנסה כביכול טיפה טיפה חולנית, היתה הידרדרות במצב, 22 ימי אשפוז, והיא נפטרה.

<יוסי בן מעש: כתוב: ד"ר סטנלי לוין, אבל ללא חתימת ידו.

<יוסי בן מעש: התחלתי לחקור מי זה ד"ר סטנלי לוין.

<יוסי בן מעש: מתברר שהיה אישיות מפוארת, הגיעה לפרופסורה, יצא לארצות הברית, חקר את נושא הפוליו, חזר לארץ והקים את בית החולים שניידר לילדים.

<יוסי בן מעש: חיפשתי בגוגל ואני מוצא את יוכי לוין.

<יוסי בן מעש: התקשרתי אליה ואמרתי: שלום, גברתי.

<יוסי בן מעש: את גברת יוכי לוין?

<יוסי בן מעש: את אשתו של פרופ' סטנלי לוין.

<יוסי בן מעש: היא ענתה: כן, לצערי הוא נפטר, הוא קבור ברחובות.

<יוסי בן מעש: אמרתי לה: כן, אני יודע.

<יוסי בן מעש: השיחה הזאת מוקלטת ואני רוצה להשמיע אותה פה, אתם תהיו המומים.

<יוסי בן מעש: אני מספר לה על המקרה שלנו, שיש לנו שבע שורות שכאילו בעלה כתב, ד"ר סטנלי לוין.

<יוסי בן מעש: היא פתאום שותקת, ואז אמרה: רגע, רגע, שנת 56'?

<יוסי בן מעש: לא היינו בכלל בארץ, היינו בשליחות בבולטימור במשך שנתיים וחצי.

<יוסי בן מעש: חזרנו בשנת 58, לקראת 59'.

<יוסי בן מעש: מי זה שזייף את חתימת בעלי?

<יוסי בן מעש: אני ממשיך לחקור, מחפש תעודת זהות.

<יוסי בן מעש: אמרתי שאני לא עוזב את משרד הפנים – ארבע שעות בטלפון וצעקות על כל מי שרק ענה לי.

<יוסי בן מעש: בסוף אמרה לי מישהי שהיא מצאה את מספר הזהות שלה, ופעם ראשונה שיש לנו מספר זהות ויש לנו גם תעודת פטירה.

<יוסי בן מעש: פעם ראשונה אתה אומר: היתה ילדה.

<יוסי בן מעש: היא היתה בגיל 18 ימים, מאושפזת 22 ימים, וכאילו מחקו אותה.

<יוסי בן מעש: אבל גם אז, הפלא ופלא: מקיש מספר זהות שלה ומופיע שיש לה אבא, אין לה אימא.

<יוסי בן מעש: אחותי נולדה מרוח הקודש, אין לה אימא.

<יוסי בן מעש: היא לא מחוברת לתעודת הזהות של ההורים שלי.

<יוסי בן מעש: אתה מקיש מספר זהות של אבי, והיא לא מופיעה.

<יוסי בן מעש: מקישים מספר זהות של אמי, והיא לא מופיעה.

<יוסי בן מעש: כאילו עשו נתק, חתכו אותה מהטבור, קרעו אותה מהמשפחה.

<יוסי בן מעש: המשכתי לחקור.

<יוסי בן מעש: אמרתי שלא יכול להיות שתינוק או חולה מגיע לבית-חולים, מאושפז 22 ימים ויש רק שני דפים שבעצם לא מראים כלום.

<יוסי בן מעש: פניתי לארכיב שנקרא תל-בר – אני רוצה שתזכרו את השם הזה, כי אני חושב שהשם הזה הוא הפתרון לכל הילדים שנעלמו.

<יוסי בן מעש: שם זה נמצא.

<יוסי בן מעש: למה אני אומר את זה?

נורית קורן: איפה הארכיב הזה?

<יוסי בן מעש: הארכיב הזה יושב בקיסריה, הוא מחזיק את כל התיקים של כל בתי-החולים וקופות החולים הממשלתיים בארץ.

<יוסי בן מעש: התקשרתי בפעם הראשונה – למנהל הארכיב קוראים צלי, לא זוכר את שם המשפחה – ואמרתי לו שיחפש את התיק של אחותי.

<יוסי בן מעש: לא אמרתי שאחותי מתה וכו'.

<יוסי בן מעש: הוא ביקש את מס' תעודת הזהות.

<יוסי בן מעש: אמרתי לו שאין והוא ענה שהוא לא יכול לעזור לי.

<יוסי בן מעש: כשכבר הצלחנו לאתר את מספר הזהות, הוא הקיש ואמר שיש תיק עב קרס, אבל הוא שייך למחוז מרכז.

<יוסי בן מעש: שאלתי מה זה מחוז מרכז.

<יוסי בן מעש: הוא אמר: אתה יודע, אצלנו זה אזור ירושלים, אזור הצפון, אזור דרום ואזור מרכז.

<יוסי בן מעש: אני אזמין את התיק ומחר נדבר.

<יוסי בן מעש: כמובן שלא היה לי לילה, עד הבוקר, עד שיכולתי לנסות לתפוס אותו בטלפון.

<יוסי בן מעש: פתאום אתה שומע שהוא מדבר בסגנון מפוחד, בסגנון כזה שלא נותן לך תשובה ברורה.

<יוסי בן מעש: הוא אמר: אני לא יכול לתת לך את התיק.

<יוסי בן מעש: שאלתי למה, והוא ענה:

<יוסי בן מעש: כי בתוך התיק של אחותך יש תיק עב קרס של אישה חיה, נושמת, בועטת במרכז.

<יוסי בן מעש: שאלתי איך זה מופיע על הכריכה, והוא אמר: שרה אורה בוכריס בת יעקב, תעודת זהות זה וזה, ובתוך התיק יש עוד תיק.

<יוסי בן מעש: אני לא יכול לתת לך.

<יוסי בן מעש: ניסיתי, התחננתי, וכלום.

<יוסי בן מעש: פניתי להנהלת קופת חולים וביקשתי שיעזרו לי.

<יוסי בן מעש: אמרו לי שאני לא יכול לקבל.

<יוסי בן מעש: שאלתי: ואם היא תפנה?

<יוסי בן מעש: כלומר, ניסיתי במה שנקרא "בתחבולות תעשה לך מלחמה".

<יוסי בן מעש: יש אותה ויש את אחותי שאולי היא יכולה לבקש.

<יוסי בן מעש: אבל אמרו לי שגם היא לא יכולה.

<יוסי בן מעש: למה?

<יוסי בן מעש: כי בתוך התיק יש מישהי אחרת.

<יוסי בן מעש: פניתי לאחראית על האימוץ, גב' שבתאי.

<יוסי בן מעש: היא חזרה אלי בתשובה למייל: אחותך לא מאומצת.

<יוסי בן מעש: חזרתי אליה בשאלה: ואיך בדקת?

<יוסי בן מעש: היא ענתה: בדקתי לפי השם של האימא.

<יוסי בן מעש: אמרתי: איך יכול להיות?

<יוסי בן מעש: הרי אין לה אימא.

<יוסי בן מעש: אם מקישים תעודת זהות שלה, אין לה אימא, יש לה רק אבא.

<יוסי בן מעש: היא אמרה: אני לא יודעת מה להגיד לך.

<יוסי בן מעש: יותר מוזר מזה.

<יוסי בן מעש: קיבלתי צו חיסיון למייל שלי, סעיף 31 לחוק שאומר שרק שר ביטחון, ראש ממשלה ויועץ משפטי לממשלה יכול להיכנס לתיק של אחותי.

<יוסי בן מעש: ואני שואל: האם אחותי במוסד, בשב"כ או באיזשהו תפקיד עלום?

<יוסי בן מעש: תודיעו לנו.

<קריאה: גם אם כן, היא כבר פנסיונרית.

<מאיר אמסלם: מי שלח את צו החיסיון הזה?

<מאיר אמסלם: סעיף 31 הוא של חוק האימוץ שאומר: כל המוסר מידע על מאומץ דינו חצי שנת מאסר.

<מאיר אמסלם: משרד הפנים לא שולח דברים כאלה, הוא לא צד בעניין הזה.

<יוסי בן מעש: דיברתי עם היועצת המשפטית של משרד הפנים וקיבלתי את זה למייל שלי.

<מאיר אמסלם: נכון.

<מאיר אמסלם: אתה מקבל ממשרד הפנים תשובה שאנחנו לא גוף שמוסמך להעביר מידע בנושא אימוץ.

<יוסי בן מעש: סעיף 31 לחוק מדבר על אימוץ, מהתחלה ועד הסוף.

<יוסי בן מעש: דבר שני, כתבו לי: חיסיון נפטר.

<יוסי בן מעש: מה החיסיון, זו ילדה בת חודשיים?

<מאיר אמסלם: מה זאת אומרת "חיסיון נפטר"?

<יוסי בן מעש: הגב' רבקי דבש, הממונה על חופש המידע במשרד המשפטים; גברת סימה הלוי, ממשרד הבריאות ועוד.

נורית קורן: יוסי, בוא נעצור פה.

נורית קורן: המקרה שלך מאוד מוזר ויש פה הרבה מאוד סימני שאלה.

נורית קורן: סימן שאלה ראשון – יש תעודה של ניתוח לאחר המוות - - -

<יוסי בן מעש: לא, אין ניתוח לאחר המוות.

<יוסי בן מעש: פניתי לארכיב כדי לקבל תעודת לידה שלה – לא.

<יוסי בן מעש: לפני שנתיים קיבלנו רק תעודת פטירה.

<יוסי בן מעש: זו פעם ראשונה שהנפיקו תעודת פטירה.

<יוסי בן מעש: לא קיבלנו הודעת פטירה, חיפשתי בחברה קדישא בכל הארץ.

<יוסי בן מעש: בתוך התיק יש דברים שלא רוצים לחשוף אותנו בפנינו.

נורית קורן: אנחנו נפנה למי שצריך ונבדוק מה קורה.

נורית קורן: אתה הזכרת את ד"ר לוין, וזאת הנקודה החדשה.

<יוסי בן מעש: אני רוצה להשמיע לכם את ההקלטה של אשתו של הרופא, הפרופסור.

<יוסי בן מעש: אני אגיד עוד יותר, גם בתעודת הפטירה ששלחו לנו, הכתובת לא מדויקת.

<יוסי בן מעש: אנחנו גרנו בפורייה, בנווה עובד, והם שלחו לנו תעודת פטירה עם כתובת של פורייה עילית.

<יוסי בן מעש: לא מספר הבית זהה, לא הכתובת וכו'.

נורית קורן: לא גרתם שם?

<יוסי בן מעש: לא, גרנו בנווה עובד, פורייה.

נורית קורן: אנחנו נקשיב להקלטה.

נורית קורן: עד שתפעיל, אני רוצה לומר לך שכבר נתקלנו בזה שיש מסמך שד"ר לוין מוזכר שם וחתום על מסמכים.

נורית קורן: וגם שם זו בדיוק הטענה שאתה אומר שאשתו טענה שהם לא היו בארץ.

נורית קורן: הפננו מכתב לשר לביטחון הפנים וביקשנו לדעת אם אכן באותן שנים הוא לא היה בארץ.

נורית קורן: אם הוא לא היה בארץ ויש מסמכים שחתומים על שמו, יש פה הונאה ויש פה פשע.

נורית קורן: בבקשה.

<יוסי בן מעש: אני רוצה להעיר עוד שני דברים – פניתי למשטרת בית שאן לחקור את הנושא הזה, כי זה לא משהו רגיל.

<יוסי בן מעש: קצינת המודיעין של משטרת בית שאן אמרה לי: זה לא מענייננו, זה משהו גדול מדי.

<יוסי בן מעש: גש למשטרת טבריה, שם יש מחלקת הונאה, דבר איתם.

נורית קורן: הגשת תלונה?

<יוסי בן מעש: לא.

<יוסי בן מעש: ניגשתי לשם, פחדתי ושמחתי שחזרתי הביתה, כי הקצין שם אמר לי: תגיד לי, באת מוועדה, יש לך איזו עמותה?

<יוסי בן מעש: אמרתי: לא, אני חוקר את העניין של אחותי.

<יוסי בן מעש: הוא אמר: תן להם מספר זהות, נבדוק אם יש קופת שרצים אחריך, אם אתה איזשהו עבריין.

<יוסי בן מעש: אמרתי: מה זה?

<יוסי בן מעש: הייתי הרבה שנים בצבא, התנדבתי לצבא בגלל שהיה לי שיתוק ילדים.

<יוסי בן מעש: אני בן למשפחה שכולה ואתה מדבר אלי כך.

נורית קורן: מי השוטר הזה?

<יוסי בן מעש: קצין חקירות של משטרת טבריה.

<יוסי בן מעש: דבר אחר, פניתי למשטרת הגבולות באמצעות רבקי דבש, הממונה על חופש המידע.

<יוסי בן מעש: אז לא רק שאנחנו לא יכולים לקבל את זה, גם אשתו לא.

<יוסי בן מעש: יש לי את זה בכתב.

נורית קורן: גם היא ביקשה?

<יוסי בן מעש: לא.

<יוסי בן מעש: היא אמרה שגם אם אשתו תגיש, היא לא תקבל, וצריך לפנות רק לבית המשפט.

<יונה מוכתר: סליחה, גברתי, אם קצין במשטרה בא ולוקח מאימא שלה את תלושי המזון של הילדים שלה עד שהיא תביא את הבת שלה, אז זה יכול להיות - - -

נורית קורן: פשע, פשע.

<יונה מוכתר: פשע מאורגן.

<יוסי בן מעש: אני אשמיע לכם את ההקלטה.

<יוסי בן מעש: אחי מדבר עם אשתו של פרופ' לוין.

<יוסי בן מעש: להלן תמלול ההקלטה: גב' לוין: הלו.

<יוסי בן מעש: אח: ערב טוב.

<יוסי בן מעש: שלום גברתי, מה שלומך?

<יוסי בן מעש: גב' לוין: שלומי בסדר גמור.

<יוסי בן מעש: אח: שמי מיכאל ואני מבין שאת אשתו פרופ' סטנלי לוין, זיכרונו לברכה.

<יוסי בן מעש: את יכולה לדבר כמה דקות, זה זמן נוח?

<יוסי בן מעש: גב' לוין: כן.

<יוסי בן מעש: אח: תשמעי, הסיפור שלי הוא קצת מוזר, אבל לא בהכרח תלוש מהמציאות.

<יוסי בן מעש: בעלך, זיכרונו לברכה, חתום על תעודת החולה של אחותי בבית החולים פורייה.

<יוסי בן מעש: אני יודע שהוא היה מנהל המחלקה שם.

<יוסי בן מעש: גברת לוין: כן.

<יוסי בן מעש: אח: אחותי נולדה ב-56' ולפי הדוח שהוצאנו מבית-החולים פורייה נמסר שהיא היתה חולה, היו לה אפטות בפה, קצת שלשולים והקאות.

<יוסי בן מעש: היא היתה שם במשך 22 יום ונפטרה.

<יוסי בן מעש: אני יודע שב-56' בעלך היה בארצות הברית בהשתלמות.

<יוסי בן מעש: כשאמרו לנו שהבת נפטרה, לא קיבלנו לא תעודת פטירה, לא אמרו לנו איפה קברו אותה ולא כלום.

<יוסי בן מעש: יתרה מזאת, בגיל 17 שלה מהמשטרה הצבאית היו אצלנו בבית לברר למה אנחנו לא מגייסים אותה.

<יוסי בן מעש: גב' לוין: וואוו.

<יוסי בן מעש: כן.

<יוסי בן מעש: אח: הסיפור לא תלוש מהמציאות, זה לא המקרה הראשון.

<יוסי בן מעש: אני אגיד לך יותר מזה, היא אפילו לא רשומה בתעודת זהות כבת של אבא שלי.

<יוסי בן מעש: זאת אומרת, אם אני מוציא מרשם – אבא שלי, זיכרונו לברכה נפטר – אם אני מוציא תמצית רישום של אבא שלי ממשרד הפנים, היא לא מופיעה תחתיו כבת שלו.

<יוסי בן מעש: היא בכלל לא קיימת.

<יוסי בן מעש: גב' לוין: מה אתה אומר?! אח: היא לא קיימת.

<יוסי בן מעש: אל תשאלי אותי איך, אבל ביררנו במשרד הפנים, קיבלנו את תעודת הזהות שלה.

<יוסי בן מעש: הצלחנו להשיג את תעודת הזהות שלה ממשרד הפנים.

<יוסי בן מעש: רשום ששם האב יעקב, אבל אין רישום של תעודת הזהות של האבא.

<יוסי בן מעש: כלומר, אין בכלל קשר אב-בן ולא קשר בת-אב.

<יוסי בן מעש: גב' לוין: מוזר מאוד.

<יוסי בן מעש: אח: מאוד מוזר.

<יוסי בן מעש: מאוד.

<יוסי בן מעש: בזמנו את עבדת בבית-החולים פורייה?

<יוסי בן מעש: אני יודע שהיית אחות, נכון?

<יוסי בן מעש: גב' לוין: לא.

<יוסי בן מעש: אף פעם לא עבדתי - - - אח: ברפואה?

<יוסי בן מעש: גב' לוין: הייתי אחות.

<יוסי בן מעש: הייתי אחות בזמן מלחמת העולם השנייה.

<יוסי בן מעש: אח: אה, אוקיי, אוקיי.

<יוסי בן מעש: ראיתי את הסרט שלך, את "על הדבש ועל העוקץ".

<יוסי בן מעש: גב' לוין: אבל אנחנו ב-1956, 1957 לא היינו בארץ.

<יוסי בן מעש: אח: יו, יו, אני בשוק.

<יוסי בן מעש: את יודעת למה?

<יוסי בן מעש: - - -

נורית קורן: טוב, אנחנו נפסיק פה.

נורית קורן: זו עדות חשובה ביותר, אנחנו נצטרך לקחת את זה.

נורית קורן: צריך להעביר אלינו את ההקלטה, כי זו ראיה חשובה ביותר.

<יוסי בן מעש: דרך אגב, עד עכשיו אחותי במערכת הצבאית – ולא נשאל מאיפה אני יודע – מוכרזת כמשתמטת.

<יוסי בן מעש: עד היום היא מופיעה בצבא כמשתמטת.

<יוסי בן מעש: תודה רבה.

נורית קורן: אנחנו נעביר את כל הפרטים.

נורית קורן: תרמת לנו הרבה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: נקווה שבעזרת השם נמצא אותה.

<יוסי בן מעש: אמן.

נורית קורן: רונית שוורצברג, בבקשה.

נורית קורן: תציגי את עצמך, מאיפה באתם, מאיפה עליתם.

<רונית שוורצברג: אני רונית שוורצברג, האחיות שלי הן שוש אגדי וחנה ערבי.

<רונית שוורצברג: אנחנו הבנות של עמרני טאוס ומשה, יוצאי איראן, עלו לארץ בשנת 1950, היו במעברה ושיכון קבע בקרית שמונה.

<רונית שוורצברג: ב-1955 נולד אחי יצחק עמרני וב-1960 נולדה אחותי אסתר עמרני.

<רונית שוורצברג: בבית היו אז שישה ילדים, אני עדיין לא נולדתי.

<רונית שוורצברג: לצערי ההורים שלי כבר לא בחיים, אבל כל השנים הם סיפרו שבאותו יום ב-1961 שני אחי חלו, איבדו נוזלים.

<רונית שוורצברג: אבא שלי הלך לקופת חולים בקרית שמונה, וד"ר רובנוב שלח אותו לבית החולים פורייה בטבריה.

<רונית שוורצברג: ב-1961, כאשר הוא כבר יליד 55' והיא ילידת 1960, כבת שנה וחצי.

<רונית שוורצברג: הם הגיעו בגלל חוסר נוזלים ונתנו להם עירוי בבית-חולים ולאחר מכן הם כבר התחילו לשחק ולהתרוצץ במחלקה.

<רונית שוורצברג: אחותי חנה היתה בת כמה חודשים ולכן אימא שלי נשארה בבית ואבא לקח את שני הילדים.

<רונית שוורצברג: עם אימא נשארו עוד ארבעה ילדים בבית, יחד עם בת דודי שהורי אמצו אותה.

<רונית שוורצברג: היא היתה כבר ילדה גדולה, זכרה ואימתה את הסיפור.

<רונית שוורצברג: אבי רצה לקחת את הילדים הביתה וצוות בית החולים אמר לו: אדון עמרני, תשמע, תשאיר אותם להשגחה במשך הלילה ומחר בבוקר תבוא לקחת אותם.

<רונית שוורצברג: הילדים כבר צחקו, דיברו והיו בסדר גמור.

<רונית שוורצברג: אבא שלי נסע חזרה לקרית שמונה וחזר בבוקר כמו שאמרו לו, אבל הוא רואה שהילדים לא בחדר.

<רונית שוורצברג: הוא שואל: איפה הילדים שלי?

<רונית שוורצברג: אמרו לו: תשמע, הילדים שלך נפטרו, שניהם יחד, במהלך הלילה.

<רונית שוורצברג: זהו, לך הביתה.

<רונית שוורצברג: אמר שלי אומר להם: איך יכול להיות דבר כזה, הרי כשעזבתי אותם הם הרגישו בסדר, ושניהם בבת אחת, שניהם נפטרו?

<רונית שוורצברג: אמרו לו שכן.

<רונית שוורצברג: את יודעת, עולה חדש, לא כל כך מבין טוב עברית.

<רונית שוורצברג: הוא אמר שהוא רוצה לקבור אותם, שייתנו לו את הגופות.

<רונית שוורצברג: קברנו אותם במהלך הלילה.

<רונית שוורצברג: איפה קברתם אותם?

<רונית שוורצברג: אחרי בית-החולים.

<רונית שוורצברג: תנו לי איזשהו מסמך – שום דבר.

<רונית שוורצברג: לא תעודת פטירה, לא כלום.

<רונית שוורצברג: כלום.

<רונית שוורצברג: אבא שלי כמובן התעלף והתחיל לצרוח, אבל איימו עליו שיביאו לו משטרה.

<רונית שוורצברג: מסכן, הלך הביתה ולא ידע איך לאימא שלי.

<רונית שוורצברג: אימא שלי נכנסה לדיכאון, פחד אימים.

<רונית שוורצברג: כל כך תמימים היו היא אמרה לו: אני לא רוצה להישאר בקרית שמונה, אני רוצה לברוח מפה.

<רונית שוורצברג: בוא ניסע לתל-אביב.

<רונית שוורצברג: מכרו מהר את הדירה וברחו.

<רונית שוורצברג: דרך אגב, חזרנו לבית בקרית שמונה והאישה שקנתה את הבית עדיין גרה שם וזכרה אותנו.

<רונית שוורצברג: הדבר הראשון שהיא אמרה: בטח אני זוכרת, היו לה הרבה ילדים.

<רונית שוורצברג: זה הדבר הראשון שהיא אמרה.

<רונית שוורצברג: אימא נכנסה לדיכאונות ופחדים.

<רונית שוורצברג: כשיצחק הגיע לגיל 17 הגיע אלינו צו גיוס ולא הבנו.

<רונית שוורצברג: ההורים, בתמימותם, גם כשאסתר הגיעה לגיל שאפשר לבחור, הגיעה לה הודעה לבוחר.

<רונית שוורצברג: אבל אבא שלי לא רצה לדבר על זה, כי עד שאימא יצאה מהדיכאון הוא פחד לדבר על זה.

<רונית שוורצברג: הם לא הבינו והם לא היו בוועדות.

<רונית שוורצברג: הם ידעו שחטפו להם את הילדים, אבל אז היה מדובר רק על תימנים ודיברו על כך שזה היה עד שנת 54', ופה זה 61'.

<רונית שוורצברג: במהלך השנים – ההורים כבר לא בחיים – התחלנו לקשר ולחפש.

<רונית שוורצברג: לצערי הגענו באיחור, כשתעודות הפטירה שקיבלנו היו מפוברקות.

נורית קורן: תעודות פטירה לאיזו שנה?

<רונית שוורצברג: ב-2011 הוצאנו בפעם הראשונה.

<רונית שוורצברג: בכל מקרה, הם טוענים שיצחק נפטר בכלל ב-57', כשהוא היה בן שנתיים, ואסתר נפטרה ב-61, בכלל לא בטבריה, אלא בצפת.

<רונית שוורצברג: היא נפטרה בצפת והוא נפטר בפורייה.

<רונית שוורצברג: נסענו לפורייה ונאמר לנו שאין שום מסמכים.

<רונית שוורצברג: לחצתי, ואמרו לי שאני אצטרך לשלם כסף.

<רונית שוורצברג: אמרתי שאני אשלם ואכן שילמתי.

<רונית שוורצברג: אחרי שבועיים שלחו לי הביתה תעודת סיכום מחלה, רק של יצחק ולא של אסתר.

<רונית שוורצברג: אמרו לי שאני אחפש את סיכום המחלה של אסתר בצפת.

<רונית שוורצברג: הם טוענים שיצחק בא עם שלשולים והקאות קלות, הרגיש טוב ובמפתיע, ביום השלישי, הוא נפטר.

<רונית שוורצברג: התאריכים לא נכונים.

<רונית שוורצברג: בת דוד שלי שרה – חבל שלא הקלטנו אותה, היא כבר לא בחיים – שגרה עם ההורים שלי, כי ההורים שלי אימצו אותה, אמרה בפירוש – שאלנו אותה: שרה, תגידי, יכול להיות שאנחנו טועים?

<רונית שוורצברג: הם היו ביחד?

<רונית שוורצברג: היא אמרה שבמאה אחוז היו ביחד: שניהם היו ב-1961, אבא לקח אותם ואני נשארתי עם אימא לעזור לה, כי היו לה הרבה ילדים.

<רונית שוורצברג: אבא נסע במונית לפורייה עם שניהם.

<רונית שוורצברג: אני בטוחה שהכל מפוברק, אין לי שום ספק.

<רונית שוורצברג: נסעתי גם לצפת.

<רונית שוורצברג: בצפת נתנו לי סיכום מחלה לפיו: הילדה הגיעה במצב בינוני, ואחרי שלושה ימים, במפתיע, היא נפטרה.

<רונית שוורצברג: פתחו גופות.

<רונית שוורצברג: ד"ר שוגר מפורייה – שאני לא מוצאת עליו שום דבר.

<רונית שוורצברג: יש לי מסמכים.

<רונית שוורצברג: על יצחק גם הצלחתי להוציא רישיון קבורה בטבריה.

<רונית שוורצברג: הייתי בחברה קדישא, אבל אמרו לי: אנחנו לא יודעים איפה הוא קבור.

<רונית שוורצברג: אין תאריך.

<רונית שוורצברג: ילד שנפטר, דבר ראשון זה שכותבים תאריך, מי הם ההורים שלו.

<רונית שוורצברג: שום דבר.

<רונית שוורצברג: מאוד משונה.

<רונית שוורצברג: ד"ר שוגר, זה שטיפל בו בבית-החולים גם חתום על תעודת הקבורה.

<רונית שוורצברג: אסתר, בצפת, אין לה אפילו תעודת קבורה.

<רונית שוורצברג: אין שום דבר.

<רונית שוורצברג: אמרתי לחברה קדישא בטבריה שיש תעודת קבורה ושיגיד איפה הוא קבור, אבל הוא אמר:

<רונית שוורצברג: אני לא יכול לעזור לך, אין לי.

<רונית שוורצברג: אני רוצה לציין שהורי נפטרו בגיל מאוד צעיר.

<רונית שוורצברג: אני יתומה מגיל 20 בגלל כל הפרשה הזאת.

<רונית שוורצברג: בנוסף לכל, אחרי מלחמת יום כיפור אחי נהרג בסיני.

<רונית שוורצברג: ההורים שלי איבדו ילד שלישי ונשברו לחלוטין.

<רונית שוורצברג: טרגדיה.

<רונית שוורצברג: אם באמת האחים שלי נפטרו, אני רוצה לדעת איפה הם, אני רוצה לעשות להם קבר, מצבה, לשים להם פרח, להחזיר לאבא ואימא שלי את הכבוד.

נורית קורן: את צודקת.

נורית קורן: תודה, רונית.

<רונית שוורצברג: כל המסמכים נמצאים כאן.

נורית קורן: אנחנו נצלם את כל המסמכים.

<רונית שוורצברג: באחד הפוסטים שפרסמתי, סגן ראש עיריית קרית שמונה דאז, מר יואל אברהם, כתב בתגובה: זוכר גם זוכר.

<רונית שוורצברג: מסכנה טאוס.

<רונית שוורצברג: הוא לא רוצה להתעסק בזה, בקיצור.

נורית קורן: לפעמים אנשים לא רוצים להתעסק, אבל אחר מתעסקים בזה.

נורית קורן: שושנה אקדע, בבקשה.

נורית קורן: לא נשאר לנו הרבה זמן ויכול להיות שיהיה פה דיון, אז אני מבקשת לקצר ואני מתנצלת.

<שושנה אקדע: אני אשתדל לקצר.

<שושנה אקדע: קוראים לי שושנה אקדע ואני מרחובות.

<שושנה אקדע: עלינו ב-1949, ארבעה ילדים, כאשר ילד אחד הוא מהאישה הראשונה של אבא שלי.

<שושנה אקדע: לאימא היו שלושה ילדים – שני בנים ואני.

<שושנה אקדע: משה אחי היה בן שנתיים וחצי, עדיין יונק.

<שושנה אקדע: אחי הגדול, מהאישה הראשונה של אבי, היה בן 14.

<שושנה אקדע: היינו באוהל, יצאנו לאוהל שני.

<שושנה אקדע: האמבולנס התחבא כביכול באיזה מקום, ירדה אחות ולקחה אותו מאחי, כי אחי הקטן משה אמר לאימא שלי שהוא רעב, שהוא רוצה לחם.

<שושנה אקדע: אימא שלי חזרה לאוהל להביא לחם ואז האחות ירדה ולקחה אותו מהידיים שלו.

<שושנה אקדע: הוא יכול היה לנצח ולא לתת אותו, אבל היא רצתה לחטוף גם אותי, אבל אני החזקתי ברגליים של אחי והוא לא הצליח.

<שושנה אקדע: כשאימא שלי יצאה מהאוהל היא רואה שהוא נלחם עם מישהי והתחילה לרוץ.

<שושנה אקדע: היא עזבה אותי עם אחי, לקחה את הילד, עלתה לאמבולנס ונסעו.

<שושנה אקדע: אימא שלי ואחי בכו.

<שושנה אקדע: היא הרגיעה את הבן שהיא גידלה במשך שש שנים, יתום מאימא, ואמרה לו: אל תדאג, אני אסע לבית החולים.

<שושנה אקדע: היינו אז בעין שמר.

<שושנה אקדע: היא נסעה לבית-החולים וביקשה את הבן שלה.

<שושנה אקדע: לא נתנו לה לראות אותו באותו יום.

<שושנה אקדע: למחרת בבוקר היא ואחי נסעו לבית-החולים.

<שושנה אקדע: אחי התחיל לצעוק שהוא רוצה את אחיו.

<שושנה אקדע: האחות עשתה טובה והראתה לו מהחלון.

<שושנה אקדע: אז אחי הקטן צעק, גם לאחי וגם לאימא שלי: אימא, משולם, משולם.

<שושנה אקדע: אז היא קודם כל רשמה את השם שלו, כי הוא נחטף.

<שושנה אקדע: רשמה את השם שלו והכל, ואמרה שיבוא אחר הצהריים ויראו אותו.

<שושנה אקדע: באו אחר הצהריים, אבל אמרו: לא, המצב שלו קשה, אי אפשר לראות אותו.

<שושנה אקדע: הילד היה בריא לחלוטין, הוא דיבר, שיחק, הכל.

<שושנה אקדע: בבוקר אימא שלי הגיעה שוב יחד עם אחי, ואמרו לה: הילד חולה, את לא תראי אותו.

<שושנה אקדע: יצא הרופא ונתן שתי סטירות לחי לאחי.

<שושנה אקדע: אחי אמר: בתימן היו חוטפים ילדים כדי לאסלם אותם, ופה באים להרביץ לי?

<שושנה אקדע: באתי לארץ ישראל כדי שירביצו לי?

<שושנה אקדע: חזר לאוהל יחד עם אימא שלי ושניהם בוכים.

<שושנה אקדע: אימא שלי לא השתכנעה וחזרה בערב.

<שושנה אקדע: אמרו לה: גברת, הילד שלך נפטר, קברנו אותו.

<שושנה אקדע: לכי מפה.

<שושנה אקדע: בא רופא, ענק, וצעק עליה.

<שושנה אקדע: ב-62' או ב-63' הגיע אלינו צו גיוס.

<שושנה אקדע: אימא שלי אמרה: הבן שלי תמיד רעב.

<שושנה אקדע: מציק לי משהו בלב – הבן שלי רעב, הבן שלי לא מת.

<שושנה אקדע: חטפו את הבן שלי ומכרו אותו לאמריקה.

<שושנה אקדע: הייתי עם עוזי משולם – אני מגלה את זה עכשיו – והוא אמר לנו שהוא בקנדה.

<שושנה אקדע: כל שנה הלכתי למשרד הפנים ברחובות ולא רצו לתת לי שום נתונים.

<שושנה אקדע: פעם אחת אמרו לנו שאין להם שום דבר.

<שושנה אקדע: אחי הגדול משולם קיבל טלפון: תביא את אחיך לגיוס.

<שושנה אקדע: אמר: אחי?

<שושנה אקדע: אמרתם שהוא מת.

<שושנה אקדע: מה פתאום, הוא לא מת, אנחנו צריכים שתבוא.

<שושנה אקדע: אחי צעק עליהם שהוא לא נמצא ואמר: אם תביאו את אחי, אני אביא אותו אליכם לצבא.

<שושנה אקדע: בזה זה נגמר.

<שושנה אקדע: אחי מת מצער בגיל 68.

<שושנה אקדע: בן אחי יודע כמה כאב לאבא שלו שהוא קיבל מכות מהרופא.

<שושנה אקדע: בשנת 85' התקשרתי גם למוסד ואמרתי להם שאני רוצה את הכתובת של אחי כדי לראות אותו למוסד.

<שושנה אקדע: לפני שהיא סגרה את הטלפון היא אמרה: תקשיבי, כל הילדים יצאו משם.

<שושנה אקדע: אין כאן אף ילד.

<שושנה אקדע: אימא שלי תמיד בכתה ושרה שירים כואבים על איך לקחו לה את הילד מהידיים.

<שושנה אקדע: אבי נפטר חודש לפני שעלינו, כי אם היה עולה איתנו לא היו חוטפים את אחי.

<שושנה אקדע: אבא שלי היה גיבור ולא היה נותן להם לקחת.

נורית קורן: קשה, קשה.

נורית קורן: אני מבקשת למסור את כל המסמכים.

<שושנה אקדע: התקשרתי לוועדה, אבל הם לא זימנו אותי.

נורית קורן: את מתכוונת לוועדת כהן-קדמי?

<שושנה אקדע: כן.

<שושנה אקדע: יש לי את הטלפונים שלהם.

<שושנה אקדע: התקשרתי והם אמרו אנחנו נזמן אותך, אבל אף פעם לא זימנו אותי.

נורית קורן: זה לא ייאמן.

נורית קורן: זה רק מראה על עוד ועוד כשלים של הוועדה.

נורית קורן: אנשים רצו לבוא ולתת עדויות, והם לא לקחו.

<מירב שמעון: יש מסמכים שמסרת להם והם לא החזירו לך?

<שושנה אקדע: לא.

<שושנה אקדע: אני רק התקשרתי והם אמרו שהם יזמנו אותי ואז שאמסור את כל המסמכים.

<שושנה אקדע: לא זימנו אותי ולא הגעתי לוועדה.

נורית קורן: אז טוב שהגעת אלינו וטוב שנתת את העדות.

נורית קורן: ניקח את כל הפרטים שיש לך וננסה להתחקות אחר אחיך.

<שושנה אקדע: אני מודה לנורית קורן ולכל הצוות שלה, שבאמת מזמנים אותנו ועושים עבודה נאמנה, שהשם ייתן להם כוח וימשיכו עם זה.

נורית קורן: אמן, אמן, רק שנצליח למצוא.

<שושנה אקדע: הקדוש ברוך הוא יברך אותם בהצלחה.

נורית קורן: יוסף אל-על.

<יוסף אל-על: הוועדה הזאת תצליח לעשות משהו?

נורית קורן: אנחנו נשתדל.

<יוסף אל-על: אני לא יודע, כי יש לי פה מכתבים מכל הוועדות.

<יוסף אל-על: הצילומים של כל המסמכים נמצאים אצלכם.

<יוסף אל-על: אני אספר לכם את הסיפור של אחותי.

נורית קורן: תספר לנו ונראה מה נוכל לעשות.

<יוסף אל-על: אני ואבא עלינו מתימן יחד עם האימא החורגת.

<יוסף אל-על: אימא שלי היתה בהיריון וכשירדנו מהמטוס היא ילדה את אחותי וקראנו לה ציונה, כי אנחנו עלינו לציון.

נורית קורן: היא נולדה בארץ?

<יוסף אל-על: במטוס.

<יוסף אל-על: כשירדנו מהמטוס לקחו את האימא והילדה לבית החולים בראש העין, שם היה צריף של הבריטים.

<יוסף אל-על: אני הייתי בערך בגיל 11.

<יוסף אל-על: הייתי הולך עם האימא החורגת שלי שלוש פעמים ביום כדי להניק אותה, כך במשך שלושה חודשים.

<יוסף אל-על: הילדה הכירה את האימא, היתה בועטת, יפה והכל בסדר.

<יוסף אל-על: יום אחד הלכנו להניק את אחותי ואמרו שהילדה מתה.

<יוסף אל-על: אנחנו אנשים נאיבים, תימנים ישרים.

<יוסף אל-על: מתה – מתה, נגמר הסיפור.

<יוסף אל-על: גדלתי קצת וכתבתי לכל מיני גורמים בממשלה, אפילו הגעתי לראש הממשלה, ויש לי מכתב מהמשטרה.

נורית קורן: מאיזה שנה המכתב של המשטרה?

<יוסף אל-על: מ-2 באוגוסט 1968.

נורית קורן: הוועדה הראשונה.

<יוסף אל-על: מהמשטרה.

נורית קורן: בראש הוועדה הראשונה עמד שוטר.

<יוסף אל-על: יש לי פה את כל המכתבים מכל מיני מקומות – ועדת שלגי, קדמי.

נורית קורן: יוסף, אנחנו נבדוק את כל הדברים ונצלם את הכל.

נורית קורן: בוא תספר לנו את הסיפור.

<יוסף אל-על: קצר ביותר.

<יוסף אל-על: כשפניתי למשטרה נכתב לי: הננו מצטערים כי ועדת החקירה קבעה שבתך – זה מופנה לאבא שלי – הנ"ל נפטרה בבית החולים איתנים ב-21 בנובמבר 1951.

<יוסף אל-על: ועדת שלגי קבעה שציונה נפטרה בבית החולים איתנים ב-21 בנובמבר והובאה לקבורה בו ביום בבית העלמין בירושלים, בגוש י"ב, חלקה ה', קבר מס' 68.

<יוסף אל-על: נסעתי לבית הקברות בירושלים ונאמר לי שאין בכלל בית קברות לילדים.

נורית קורן: באיזו שנה היית בבית הקברות?

<יוסף אל-על: אני לא זוכר בדיוק.

<יוסף אל-על: במסמך אחר כתוב:

<יוסף אל-על: לאור הרישום של משרד הפנים עולה שציונה בת סלם וסלמה יוסף – אלה אבא ואימא שלי – נולדה בתאריך 22 באוקטובר 49'.

<יוסף אל-על: זה בדיוק כשירדנו מהמטוס.

<יוסף אל-על: וכן שהמשפחה התגוררה בבית העולים ב' בראש העין.

<יוסף אל-על: פה האבסורד – ועדת שלגי בדקה ואמרה: סריקות מקיפות שערכו חוקרי הוועדה ברישומי משרד הפנים ומשרד הבריאות, בארכיוני בתי החולים השונים, ברישומי חברה קדישא ובתי העלמין וביתר מקורות המידע העומדים לרשותם, לא עלה כל ממצא היכול להצביע על גורלה של ציונה בת סלמה יוסף.

<יוסף אל-על: אין בידי הוועדה כל ממצא היכול להצביע על גורלה של ציונה בת סעיד מאז שחרורה מבית החולים ב-15 במרץ 50'.

<יוסף אל-על: אמרו לנו שהיא מתה וגמרנו מכל הסיפור, אבל הנה פה, ועדת שלגי אומרת שלא מצאו ממצאים המצביעים על גורלה.

<יוסף אל-על: איפה היא?

<יוסף אל-על: אני לא מאמין לוועדות.

<יוסף אל-על: אפילו לראש הממשלה שלחתי מכתבים.

נורית קורן: יוסף, אנחנו נבדוק את כל הניירת ואם יש תעודת זהות אנחנו ננסה להתחקות.

<יוסף אל-על: יש תעודת זהות.

<יוסף אל-על: יש העתק גם למשרד הפנים, וכתוב: לעדכון הרישום של ציונה, מס' תעודת זהות 568486.

<יוסף אל-על: אני חושב שאחותי חיה, אבל פה יש משהו אחר.

<יוסף אל-על: יש עוד סעיף של ועדת שלגי, שכותבים בהפוך על הפוך:

<יוסף אל-על: באשר לממצאי הוועדות הקודמות, הרי שהחקירה העלתה כי ילדה בשם ציונה שנפטרה ב-21 בנובמבר 1951 בבית החולים איתנים היא ילדה אחרת ששמה ציונה בת סעדה וסלם.

<יוסף אל-על: כלומר, אחרת לגמרי.

<יוסף אל-על: כלומר, אם זו שנפטרה היא ציונה בת סעדה וסלם, איפה אחותי ציוני בת סעיד?

<יוסף אל-על: איפה היא?

<יוסף אל-על: זה כזה אבסורד ולכן אני לא מאמין לוועדות.

<יוסף אל-על: אני כבר חולה מזה – מכתבים, ועדת שלגי, ועדת קדמי, משטרה, משרד ראש הממשלה.

<יוסף אל-על: הכל, ואין שום דבר.

<יוסף אל-על: כלום, כלום.

נורית קורן: אנחנו נצלם את הניירת ונראה מה נוכל לעזור לך.

<יוסף אל-על: דבר נוסף, קיבלנו מכתב מהצבא שתבוא להתגייס.

<יוסף אל-על: אבא שלי, מרוב כעס, לקח את המכתב וקרע אותו.

<יוסף אל-על: עד עכשיו כואב לי.

<יוסף אל-על: יכול להיות שיש בארכיון של צה"ל את השמות האלה.

<יוסף אל-על: אם היא קיבלה מצה"ל מכתב גיוס, זה נמצא בארכיון צה"ל.

<יוסף אל-על: צריך לחפש את זה.

<יוסף אל-על: אני סומך עליכם, השאלה היא אם באמת אתם תעשו - זו היתה שואה קטנה של התימנים - משהו להוכיח.

<יוסף אל-על: אנחנו לא מחפשים לא כסף ולא שום דבר, כלום, רק צדק – איפה הילדים האלה, אם חיים או מתו.

נורית קורן: אנחנו נבדוק את הדברים.

נורית קורן: אנחנו ניקח את כל הניירת ונראה מה אפשר לעשות.

נורית קורן: נפנה למשרדים הרלוונטיים ואולי נצליח להתחקות אחריה.

נורית קורן: לא יודעת.

נורית קורן: תודה רבה, יוסף.

נורית קורן: יוסף, מה היה שם משפחתך הקודם?

<יוסף אל-על: בתימן היו קוראים לפי - - -

נורית קורן: לפי המקצוע, לפי משפחה, לפי האבא.

<יוסף אל-על: בכתובות שלנו, במקור היה כתוב סלים יוסף, אבל לא כתבו את השם של המשפחה.

<יוסף אל-על: בכתובות של הנשים שלנו היה כתוב: אלעילה.

<יוסף אל-על: אני שיניתי את זה לאל-על.

נורית קורן: חשבתי שאולי יש לך מניות באל-על, כי אחותך נולדה במטוס.

נורית קורן: מליחי חיים, בבקשה.

<חיים מליחי: ההורים שלי עלו מתימן במבצע "מרבד הקסמים" והגיעו לעתלית.

<חיים מליחי: הם היו שם כחצי שנה.

<חיים מליחי: אני כמעט ונחטפתי.

<חיים מליחי: אימא שלי לקחה אותי לבית-חולים כי הרגל שלי התנפחה.

<חיים מליחי: ניתחו אותי, וכשאימא שלי היתה באה לבקר אותי, זה היה רק מעבר לזכוכית.

<חיים מליחי: כשהיא באה לבקר אותי יום אחד, ואני הרגשתי קצת יותר טוב, הסתכלתי עליה וקראתי לה בתימנית: אומא, אומא, אומא.

<חיים מליחי: היא אמרה להם שהיא רוצה לקחת את הילד הביתה.

<חיים מליחי: אמרו לה: גברת, לכי הביתה, את לא לוקחת אותו – הכוונה אלי.

<חיים מליחי: היא עשתה את עצמה הולכת וכשהאחות הלכה, היא לקחה סדין, עטפה אותי בו וברחה איתי לשירותים בחוץ.

<חיים מליחי: חצי יום היינו שם.

<חיים מליחי: היא סתמה את הפה במשך חצי יום ורק לאחר מכן חזרנו הביתה.

<חיים מליחי: משם פינו אותנו למעברת בית שמש.

<חיים מליחי: אימא שלי ילדה בן לא בבית חולים.

<חיים מליחי: עשו לו ברית מילה והוא נקרא בשם יהודה מליחי.

<חיים מליחי: יום אחד הוא שלשל ולקחו אותו לאחות שהיתה במעברה.

<חיים מליחי: האחות אמרה לה שצריך לקחת אותו דחוף לבית החולים.

<חיים מליחי: לקחה אותו לבית חולים בירושלים ואמרו לה שם שתבוא למחרת.

<חיים מליחי: למחרת היא באה ושאלה את האחות איפה הילד, שהיא רוצה לראות אותו.

<חיים מליחי: היא אומרת לה: מותק, את עוד צעירה, תלכי הביתה, תעשי ילדים.

<חיים מליחי: הוא מת.

<חיים מליחי: את צעירה, את יכולה לעשות הרבה ילדים.

<חיים מליחי: היא ביקשה לראות את הילד המת, אבל האחות אמרה ללכת הביתה.

<חיים מליחי: כשאימא שלי התווכחה איתה קצת, היא דחפה אותה החוצה ולא נתנה לה יותר להיכנס.

<חיים מליחי: היא חזרה הביתה בוכה וסיפרה את זה לאבא שלי.

<חיים מליחי: אבא שלי, כמו כל התימנים הצדיקים שלנו, הנאיבים, אמר שאין מה לעשות, זה מה יש.

<חיים מליחי: עבר זמן ועשו עוד ילד וקראו גם לו בשם יהודה, על שם הילד הזה.

<חיים מליחי: ברבות הימים גדלו הילדים ושניהם קיבלו צווי גיוס.

<חיים מליחי: הילד השני שנולד לא יכול היה להתגייס עם החבר'ה שלו, כי הוא היה קטן בשנה.

<חיים מליחי: מה עשה?

<חיים מליחי: לקח את צו הגיוס של אחיו, פיברק את התאריך, בלי תעודת זהות, והלך ללשכת גיוס והתגייס.

<חיים מליחי: לזה שמת - עד היום אין לנו שום דבר, לא תעודת לידה, לא תעודת קבורה, כלום, שום דבר.

<חיים מליחי: זה הסיפור של אחי מפיה של אימא שלי, כי אני עליתי בגיל שלוש ואני לא זוכר שום דבר.

נורית קורן: גם כאן נראה מה לעשות.

נורית קורן: כשאין לנו נתונים, זה מאוד מאוד קשה.

<חיים מליחי: גם אם היו נתונים, הם היו מפוברקים.

נורית קורן: אני מניחה שלא התלוננתם בוועדות.

<חיים מליחי: לא, עד עכשיו.

<חיים מליחי: אבא שלי מת מזמן ואימא שלי בת 92.

נורית קורן: היא בטוח מספרת על זה עדיין.

נורית קורן: ממש ממש עצוב.

<רונית שוורצברג: מה קורה לאלה שלא היו בוועדות?

<רונית שוורצברג: מה יעשו איתם?

נורית קורן: אם יש לנו תעודות זהות, אנחנו יכולים עוד איכשהו להתחיל להניע תהליך, כי בלי תעודת זהות זה מאוד קשה.

נורית קורן: מי שאין לו פרטים, אין שום דבר, אז אני מציעה לעשות בדיקת DNA.

<רונית שוורצברג: אם יעשו עוד ועדת חקירה ממלכתית, אנחנו ניכנס?

נורית קורן: לא צריך.

נורית קורן: זה מה שאנחנו עושים פה – הוועדה מקבלת את העדות שלכם.

<קריאה: אם את רוצה לקבור את העניין, תעשי ועדה.

נורית קורן: הוועדה פה היא ועדה פרלמנטרית מיוחדת, המנדט שלה הוא גם לקבל עדויות.

נורית קורן: הקמנו צוות בין-משרדי ואנחנו עוברים בין כולם.

נורית קורן: כל אחד לפי הסיפור – אם יש לנו תעודת זהות, אנחנו יכולים להעביר הלאה.

נורית קורן: אנחנו לוקחים את כל המקרים ונותנים את כל הניירת שלנו ומנסים להגיע למשהו.

נורית קורן: אני מקווה שתוך שבוע-שבועיים, בעזרת השם, יהיה לנו חוקר שינסה לסייע לנו.

נורית קורן: בינתיים אנחנו "גשש בלש", רק מעבירים את זה למשרדים וכל משרד מוציא מה שיש לו.

נורית קורן: הוועדה הזאת קמה משום שנלחמתי להקים ועדה, כי ידעתי שלהקים ועדת חקירה נוספת לא אומר שזה ייתן משהו.

נורית קורן: לכן גם אמרתי שכל הוועדות שהיו קודם היו ועדות טיוח, כי אנחנו רואים שהן לא עשו את העבודה.

נורית קורן: יש אנשים שמספרים שהם התקשרו ואמרו להם שיתקשרו אליהם, אבל לא חזרו אליהם.

נורית קורן: כל הדברים האלה הם בעייתיים ואני פועלת לבטל את מסקנות הוועדות.

נורית קורן: אנחנו עובדים קשה.

נורית קורן: שלחנו את כל הזרועות לכל דבר שאפשר כדי למצוא איזשהו מידע.

<קריאה: תעודות זהות שיש לנו, מי מבטיח לנו שזה אמיתי?

<מאיר אמסלם: אני.

<מאיר אמסלם: אחרי שאני אבדוק אני אדע.

<מאיר אמסלם: אני לא יודע מי נתן לך ומה נתן לך, אבל אחרי שאני אבדוק - - -

נורית קורן: אני מבקשת לא לקיים עכשיו דו-שיח.

נורית קורן: יש לי עוד שתי עדויות.

נורית קורן: דוד אשרף וברכה עוזרי, בבקשה.

<ברכה עוזרי: שלום.

<ברכה עוזרי: אני ברכה עוזרי ואני נמצאת פה עם אחי דוד.

<ברכה עוזרי: ההורים שלי הם זהרה וסלימאן אשרף שהגיעו בשנת 1949 מתימן למחנה עולים עין שמר ב'.

<ברכה עוזרי: אימא שלי היתה בהיריון - - -

נורית קורן: היו ילדים קטנים כשהם עלו?

<ברכה עוזרי: היה ילד בן 4 והיא היתה בהיריון.

<ברכה עוזרי: את הילד בן ה-4 לקחו לבית ילדים ואימא היתה הולכת להאכיל אותו.

<ברכה עוזרי: יום אחד אחי התחיל לבכות ואמר לה: אימא, אימא, היא – הוא מצביע על האחות – היא רוצה לקחת אותי.

<ברכה עוזרי: אימא שלי הרימה אותו והאחות באה למשוך את הילד.

<ברכה עוזרי: כל החיים שלה היא לא שכחה את המשיכה הזאת.

<ברכה עוזרי: בסופו של דבר הצליחה, ואימא נפלה והתעלפה.

<ברכה עוזרי: לקחו את אימא לבית החולים ברנדייס בחדרה.

<ברכה עוזרי: אימא ילדה ואחרי יומיים אחותה באה ואמרה לה שהיא לא מוצאת את הבן הגדול ששמו יוסף.

<ברכה עוזרי: אימא לקחה את הרגליים, רצה, מגיעה לאבא שלי ושואלת מה קורה.

<ברכה עוזרי: הם הלכו לבית הילדים ושם אמרו לו שהילד נמצא באסף הרופא, קראו לזה אז סרפנד.

<ברכה עוזרי: שניהם הלכו לשם עם עוד חבר של אבא שלי, נכנסים, ורואים את אחי קשור למיטת ברזל וצועק "אימא, אבא".

<ברכה עוזרי: האחות שמעה אותם, סגרה את הווילון ופתאום החבר של אבא שלי קורא לאבא שלי ואומר: סלימאן, סלימאן, בוא תראה, מכניסים את הילד לאמבולנס.

<ברכה עוזרי: אבא שלי רץ, אבל האמבולנס נסע.

<ברכה עוזרי: זרק אבנים על האמבולנס וזהו זה.

<ברכה עוזרי: אני מספרת את זה בקיצור.

<ברכה עוזרי: אימא שלי חזרה בחזרה לבית החולים בחדרה ואמרו לה שהבן, שהם החליטו לקרוא לו ברוך, מת.

<ברכה עוזרי: אותו הדבר על יוסף, אמרו שהוא מת.

<ברכה עוזרי: ההורים שלי העידו בכל הוועדות שהיו עד עכשיו.

<ברכה עוזרי: אמרו לנו שברוך הקטן קבור בחיפה והבן הגדול יוסף קבור בסגולה פתח תקווה.

<ברכה עוזרי: הלכנו לחיפה ואין שום זכר לשום קבר.

<ברכה עוזרי: בפתח תקווה – נכנסתי למשרד של חברה קדישא, אמרו לנו את הגוש והחלקה, כי רציתי לראות אם יש התאמה למה שכתוב אצלנו.

<ברכה עוזרי: ניגשנו לשם, אבל שם השמות אחרים לגמרי.

<ברכה עוזרי: צילמתי את זה ואני אמסור לכם.

<ברכה עוזרי: דבר נוסף, הוועדה כתבה שאחי נקבר ב-19 בפברואר ב-1949.

<ברכה עוזרי: במשרד הפנים כתבו שהוא נפטר ביוני 50'.

<ברכה עוזרי: איך יכול להיות שקברו אותו לפני שהוא נפטר?

<דוד אשרף: בקשר ליוסף יש לנו כמה תעודות פטירה.

<דוד אשרף: לברוך לא מצאנו תעודת פטירה.

<דוד אשרף: בפברואר השנה הגשתי למשרד הפנים בקשה למתן מידע.

נורית קורן: באיזה סניף?

<דוד אשרף: ברמלה.

<מאיר אמסלם: מה זה "מתן מידע"?

נורית קורן: זו השאילתה אם הוא כתוב או לא כתוב.

<מאיר אמסלם: יש מספר זהות, אבל אין להם כלום מעבר לזה.

<מאיר אמסלם: תעבירו לי את כל הדברים.

נורית קורן: תיכף ייגשו אליכם וייקחו מכם את כל הצילומים.

<דוד אשרף: בתקופה ההיא ההורים שלי הגיעו לעין שמר ומשם הם עברו לפרעם ליד ראש פינה - - -

<ברכה עוזרי: המקום לא קיים היום.

<דוד אשרף: ומפרעם עברו לספסופא, ומשם לרמלה.

<דוד אשרף: בכל הסיפור הזה יש את הנושא של הילדים באסף הרופא, רמב"ם, סרפנד.

<דוד אשרף: כלומר, מבחינה גיאוגרפית הם היו צריכים לרוץ בכל המדינה כדי לנסות ולאתר את הילדים, דבר שהיה פשוט בלתי אפשרי.

<ברכה עוזרי: לא תיארתי עוד הרבה דברים, כי הבנתי שאין הרבה זמן.

נורית קורן: אמרת את הדברים החשובים.

נורית קורן: אם יהיה צורך, נבקש ממך עוד פרטים.

נורית קורן: נתחיל קודם עם הפרטים הראשונים – תעודת זהות – ואם צריך עוד משהו, אתם תשלימו.

<ציון דן: אפרופו תעודת זהות, תינוק שנולד במחנה עולים ובתוך שבוע, שבועיים הוא בבית הילדים ושם הוא נפטר, מאיפה יש להורים תעודת זהות?

<ציון דן: הם לא קיבלו שום דבר.

נורית קורן: מי שעלה – יש לו תעודת עולה.

נורית קורן: בתעודת העולה יש כבר את מספר הזהות.

נורית קורן: יש אנשים ששמרו על זה ואז הם יכלו להתלונן.

נורית קורן: מי שלא שמר על זה ואין לו שום פרטים, אנחנו בבעיה גדולה, אבל לפעמים אפשר לשחזר.

נורית קורן: אם משפחה עלתה ויש מספר רץ של השאר ויודעים שהוא באמצע, יש עוד אפשרות לעלות על זה.

נורית קורן: משפחת אסרף, תודה רבה לכם.

<דוד אשרף: השאלה שלי היא מדוע לא להקים ועדת חקירה בין-לאומית, כמו שאנחנו רואים בנושא של ארצות הברית וכל הקהילות בארצות הברית, שלשם הגיעו הילדים.

נורית קורן: אם היה לנו מידע מבוסס, קונקרטי, כמו למשל עכשיו שיש לנו מידע על מישהו מסוים ויודעים איפה הוא גר.

נורית קורן: יכול להיות שאנחנו צריכים לבדוק מה אנחנו יכולים לעשות.

נורית קורן: אבל אם אדם לא מוכן לבוא לעשות בדיקת DNA, אין שום דבר שיכריח אותו.

נורית קורן: דבר אחר, אין לנו שום נתיב שאנחנו יכולים לדעת מהמסמכים שהיו בפרוטוקולים שנפתחו, שילדים הגיעו לארצות הברית.

נורית קורן: לנו ידוע לנו על מבצע "כתונת פסים", שבמסגרתו לקחו אנייה בשם "גלילה", הסבו אותה לתאים קטנים, היתה אחות בשם רות מרלינג על סיפון האנייה.

נורית קורן: השאלה היא מי יצא, מי היה על הסיפון – את כל זה אנחנו מנסים לברר עכשיו.

נורית קורן: יש לנו כל מיני דרכים שאנחנו מנסים לברר.

נורית קורן: אם יהיה לנו מקור מסוים שיגיד לנו שילדים הגיעו לשם – פנינו גם לרשויות ההגירה – אנחנו נוכל לעשות משהו.

נורית קורן: אבל כל זמן שאין לי משהו, אני לא יכולה לפנות לגורמים בינן-לאומיים.

נורית קורן: כרגע, במידע שיש לי – פניתי.

נורית קורן: ציון דן, בבקשה.

<ציון דן: אני ציון דן מירושלים.

<ציון דן: עליתי מתימן עם הורי ועם אחי בן השנה בשנת 1949.

<ציון דן: אימא שלי היתה אז בהיריון מתקדם.

<ציון דן: הגענו לשדה התעופה בליל שבת ועברנו למחנה ראש העין.

<ציון דן: באותו ליל שבת הכניסו את הגברים למקלחות, ואבא שלי ביקש ממני לשמור על הדברים.

<ציון דן: הלכו, ולאחר חמש דקות אני רואה את אבא שלי רץ החוצה רק עם תחתונים.

<ציון דן: שאלתי מה קרה, והוא ענה: מגלחים להם את הזקנים, אני לא רוצה שיגלחו לי את הזקן.

<ציון דן: זה היה השלב הראשון, עוד בליל שבת.

נורית קורן: אתה מספר משהו מצמרר ביותר.

<ציון דן: זה מה שהיה.

<ציון דן: הגענו לראש העין ולאחר כחודש וחצי אימא שלי ילדה.

<ציון דן: שמו את הילד בבית תינוקות וכל יום היתה הולכת להניק אותו.

<ציון דן: לאחר כשבועיים אמרו שאנחנו עוברים למחנה עולים בתלפיות בירושלים.

<ציון דן: היא הלכה לבית התינוקות ואמרה שהיא רוצה לקחת את התינוק בגלל שאנחנו עוברים לירושלים.

<ציון דן: אמרו לה: גברת, מזג אוויר כזה סוער, אי אפשר להעביר תינוק בתנאים כאלה.

<ציון דן: תשאירי אותו פה עד שמזג האוויר ישתפר ואנחנו נעביר אותו.

<ציון דן: אם תרצי, תבואי באמצע לבקר.

<ציון דן: הגענו למחנה העולים בתלפיות, ואחרי שבוע או שבוע וחצי אימא אמרה שהיא רוצה ללכת לראות את הבן.

<ציון דן: היא נסעה לבד משום שלא היה לנו כסף ועד שהצלחנו לגייס בשבילה כמה מטבעות.

<ציון דן: היא נסעה לבד ובערב היא חוזרת בוכה ואומרת שהבן מת.

<ציון דן: זה היה הבן הראשון.

<ציון דן: ממחנה העולים תלפיות עברנו לגור במושב תעוז, שבשנות ה-50 נקרא בית סוסין.

<ציון דן: בשנת 1951 היא ילדה במושב תאומות.

<ציון דן: אמרו שצריך לקחת אותה לבית החולים משום שהיא ילדה בבית.

<ציון דן: לקחו אותה ל"הדסה" בירושלים יחד עם שתי התינוקות.

<ציון דן: לאחר כשלושה או ארבעה ימים שחררו אותה ואמרו שהיא כבר לא צריכה להיות בבית-החולים, אבל הילדות קטנות והן צריכות להישאר בהשגחה ואם היא רוצה שתבוא לבקר.

<ציון דן: היינו גרים אז במושב, ואחרי שבוע החליטה לבוא ולבקר ואמרו לה שתינוקת אחת נפטרה.

<ציון דן: חזרה בוכה.

<ציון דן: אחרי שבוע וחצי-שבועיים הלכה לבקר את התינוקת השנייה, ואמרו לה שהיא הלכה אחרי אחותה.

נורית קורן: אתה יודע אם יש תעודות זהות וכו'?

<ציון דן: לא.

<ציון דן: אולי לבן שנולד בראש העין.

<ציון דן: לאחותי יש את תעודת העולה של ההורים ואני אסתכל אם יש שם את תעודת הזהות.

נורית קורן: מאיר, כשיש תעודת עולה ואחר כך נתנו לאנשים תעודות זהות, מספר תעודת הזהות הוא מספר העולה או שהמספר שונה?

<מאיר אמסלם: אני לא חושב שמספר תעודת העולה זהה למספר תעודת הזהות.

<מאיר אמסלם: אני צריך לבדוק את זה לעומק.

<מאיר אמסלם: זה לא כמו הודעת לידה מבית-החולים.

נורית קורן: בתעודת העולה כל אחד קיבל מספר אחד אחרי השני.

נורית קורן: האם אחר כך מספר תעודת הזהות היה שונה?

נורית קורן: זה גם היה רציף?

<מאיר אמסלם: אנחנו מדברים על תקופה שבה מספרי הזהות ניתנו לפי בית אב, בקבוצות.

<מאיר אמסלם: גם היום משפחות שעולות במרוכז מקבלות מספרים עוקבים.

<מאיר אמסלם: הפנקס הוא אותו פנקס של מספרי זהות ואז היה נהוג לרשום קודם כל את האבא, אחר כך את האימא והילדים לפי הסדר מהבכור לקטן.

<מאיר אמסלם: קחו בחשבון שכשאתם אומרים מספרי זהות, זה לא כמו שאתם מכירים היום.

<מאיר אמסלם: אנחנו מדברים על ששת המספרים שנמצאים באמצע המספר.

<מאיר אמסלם: שתי הספרות הראשונות הן סדרה, הספרה האחרונה זה ספרת ביקורת.

<מאיר אמסלם: כל אלה תוספות מאוחרות יותר.

<מאיר אמסלם: בחלק מהמקרים תראו למשל א', ב', ג', ד', ה', ו', ז', ואז שש מספרים.

<מאיר אמסלם: זו סדרה – א'-01; ב'—02; ג'-03 וכך הלאה.

<מאיר אמסלם: מספרי הזהות הרצים – כשאנחנו אומרים "רץ", אנחנו מדברים על המספרים הגרעיניים, על אותם שש מספרים.

<מאיר אמסלם: אם למשל המספר של האבא הסתיים ב-50, האימא היא 51, הבכור הוא 52 וכו'.

<מאיר אמסלם: היום זה נראה לא רץ כי הוסיפו לזה גם ביקורת.

<מאיר אמסלם: הביקורת היא איזושהי נוסחה מתמטית של תעודת הזהות ולכן זה משתנה מאחד לשני.

<ציון דן: עו"ד סמרה נסע עם אחי, שהוא נהג מונית.

<ציון דן: הם דיברו על הנושא ואחי סיפר לו שיש לו שלושה אחים חסרים, שתי בנות תאומות ואח.

<ציון דן: הוא אומר לו: אני רוצה לשמוע מאימא שלך את הסיפור.

<ציון דן: אמי היתה עדיין בחיים.

<ציון דן: הם באו לאימא שלי והוא הציע לקחת אותה להעיד.

<ציון דן: היא אמרה שצלצלו אליה שאם היא תבוא להעיד, יאונה לי רע.

<ציון דן: היא פחדה לבוא ולהעיד.

נורית קורן: מי צלצל אליה?

<קריאה: - - -

נורית קורן: ראית מה אמרתי, שהוועדה כשלה.

נורית קורן: אני רק רוצה להבין מי התקשר אליה.

<ציון דן: עו"ד סמרה שמע את זה אישית.

נורית קורן: השאלה מי איים עליה, אם הוועדה עבדה כך, ברור שצריך לבטל את כל המסקנות.

נורית קורן: אליהו יצחק, בבקשה.

<יצחק אליהו: אני פעיל חברתי ורוצה לומר רק דבר אחד.

<יצחק אליהו: כבוד יושבת-ראש הוועדה, היו כמה ועדות וברוך השם שהקדוש-ברוך-הוא נתן לך כוח להקים את הוועדה הזאת פה בכנסת וזזים דברים, אבל לאט לאט.

<יצחק אליהו: לצערי הרב, אסור לנו להגיד עוד ועדה ועוד ועדה ועוד ועדה, כי לא יצא שום דבר.

<יצחק אליהו: זה כואב, זה מחריד.

<יצחק אליהו: אנחנו פה בוועדה פרלמנטרית ובעזרת השם, בזכות הרב עוזי משולם, שביום חמישי בלילה לפני ארבע שנים, בי"ג בתמוז, הלך לעולמו לאחר שעונה בכלא.

<יצחק אליהו: יום חמישי השבוע הוא ערב ההילולה של הרב עוזי משולם.

<יצחק אליהו: יש פה את הספר "דרך צדיקים" של מורי חיים סילואני, הרב של הרב עוזי.

<יצחק אליהו: הסיפור לא התחיל כאן, הוא התחיל עם ד"ר פיינברג שהלכה למחנה חאשד להתעלל והרגה שם אנשים.

<יצחק אליהו: אני מחזק את ידייך, שהקדוש-ברוך-הוא ייתן גם לך וגם לצוות שעושה לילות כימים על הסיפור הזה ושיהיה בהצלחה.

נורית קורן: תודה רבה.

<יצחק שמואלי: יש לי פה מאמר בעיתון משנת תשמ"ד, כתב אותו חיים צדוק המהולל, שר המשפטים.

<יצחק שמואלי: במאמר נכתב: חייבים להיחקר על-ידי ועדת חקירה שיפוטית לפי חוק ועדות חקירה.

<יצחק שמואלי: ממצאים עובדתיים של הוועדה ישמשו תשתית להמלצות אופרטיביות, להסקת מסקנות ולהפקת לקחים.

<יצחק שמואלי: בידי ועדת חקירה שיפוטית - - -

נורית קורן: אתה מדבר על ועדת החקירה הממלכתית?

<יצחק שמואלי: אני אגיד לך על מה מדובר.

<יצחק שמואלי: הוא כותב: בידי ועדת חקירה שיפוטית הסמכויות והכלים למיצוי האמת העובדתית.

<יצחק שמואלי: עוד לא הומצאה שיטה מהימנה יותר לחקירת אמת עובדתית מהדרך החקירה השיפוטית.

<יצחק שמואלי: ועדת חקירה שיפוטית מתמנה על-ידי נשיא בית-המשפט העליון ובראשה הנשיא עצמו או שופט שהוא קובע.

<יצחק שמואלי: הוועדה מקיימת ישיבותיה בפומבי, אלא אם כן מדובר בעניינים ביטחוניים מובהקים, אם ישנם כאלה שמחייבים סודיות.

<יצחק שמואלי: ועדת חקירה שיפוטית תזכה לרמת האמינות הגבוהה ביותר שאפשר להגיע אליה בארץ ובעולם.

<יצחק שמואלי: כל מה שאמרתי פה זה רק הקדמה לוועדות שהיו – בשנת 69' היה ניסיון להצתה במסגד אל-אקצה.

<יצחק שמואלי: הקימו ועדת חקירה; בשנת 82' – סברה ושתילה; שנת 90' – מהומות בהר הבית עם שלומי קעטבי וכל הסיפור.

<יצחק שמואלי: הסיפא של הדברים שלו: דרושה ועדת חקירה שמאחוריה המוניטין והיוקרה של מערכת השיפוט הישראלית על עצמאותה ואי-תלותה.

<יצחק שמואלי: ועדה שכזאת תהיה מהימנה ומקובלת על הציבור בישראל.

<יצחק שמואלי: היא תהיה גם תשובה הולמת לתביעות לכך שתיערך חקירה בין-לאומית.

<יצחק שמואלי: רק ועדה כזאת עשויה לזכות באמון הקהילה הבין-לאומית.

נורית קורן: הוא מדבר על ועדות באופן כללי, נכון?

<יצחק שמואלי: סליחה על הביטוי, אבל אלה עסקי גויים.

<יצחק שמואלי: פה מדובר על עשרות אלפים מנשמות ילדי ישראל שנעלמו, שנחתכו, שנמסרו לאימוץ חוקי ולא חוקי, לפסולת ביולוגית.

<יצחק שמואלי: חבר'ה, מדובר פה בעשרות אלפים של "גלעד שליט", של "שומאכר" וכל האחרים.

<יצחק שמואלי: 70 שנה של שתיקה - עד מתי?

<יצחק שמואלי: למה לא תחקרו מי נתן את ההוראה להשתקה ומה פרס, שמונה לראש ממשלה אחרי רצח רבין, למה נתן הוראה גורפת להשמיד מסמכים.

<יצחק שמואלי: לא המצאתי, הכל באינטרנט, חברים.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אני מבקשת לסיים ולהודות לכל מי שהגיע.

נורית קורן: אני חושבת שהסיום הכי מתאים הוא לפנות לילדים מאומצים ולומר להם: יש פה משפחות.

נורית קורן: אמנם יש הורים שכבר הלכו לעולמם, אבל יש גם משפחות אחרות, יש גם אחים.

נורית קורן: אנחנו רואים שאחים סיפרו את הסיפורים ועד כמה זה כואב להם, איזה פצע זה השאיר אצלם, פצע שלא יגליד לעולם, עד שלא ידעו מה עלה בגורל אחיהם.

נורית קורן: אני אומרת לילדים המאומצים: תראו מה שקרה כאן, תסתכלו על הישיבה הזאת ותבינו שלא מסרו אתכם לאימוץ, לא מכרו אתכם.

נורית קורן: להפך, מחפשים אתכם אפילו שעברו כל כך הרבה שנה, 60, 50 שנה, ותראו איך הזיכרון הזה מחזיק את כולם.

נורית קורן: אני אומרת לכם, בואו ותעשו מעשה.

נורית קורן: לא תרצו להיחשף?

נורית קורן: לפחות תגידו שאתם חיים.

נורית קורן: תנסו גם לאתר את המשפחה הביולוגית שלכם על מנת שיהיה שקט לאותם אנשים שמחפשים אתכם.

נורית קורן: גם לכם, אולי זה יביא לכם איזושהי הקלה, אולי זה יביא לכם איזושהי שמחה כשסוף-סוף תדעו שאתם לא לבד, כי רוב המשפחות שאימצו הן משפחות שבהן היה רק ילד אחד, לא היו ילדים נוספים.

נורית קורן: פתאום תגלו שיש לכם אחים, יש לכם משפחה.

נורית קורן: בואו, תנו דגימת DNA, אפילו אם זה בחו"ל.

נורית קורן: חברת MyHeritage תרמה בארץ, אבל יש לה גם סניפים בחו"ל.

נורית קורן: גם אם תתנו בחו"ל, אנחנו רק נדע שאתם בחיים.

נורית קורן: פנייה נוספת – אני פונה לכל אדם שיש לו מידע שישפוך אור על הפרשה ויגיד לנו גם מי האשמים, ומצד שני ייתן לנו מידע כדי לדעת איפה הילדים נמצאים, אני מבקשת שיבוא לתת לנו את המידע.

נורית קורן: הטלפון של הוועדה נמצא באתר וכך גם המייל ונשמח לקבל כל פנייה.

נורית קורן: מאיר, אני מודה לך שאתה רואה חובה להיות נוכח בדיונים האלה, למרות שאנחנו אומרים לך שתעבוד במשרד, אבל אתה רואה חובה מוסרית לבוא.

נורית קורן: אני מאוד מודה לך, זה לא מובן מאליו שפקיד ממשלתי עוזב את העבודה ובא לשבת פה, במיוחד כשאנחנו יודעים שאתה לבדך אמון על הנושא הזה.

נורית קורן: אני מודה לכולם, הישיבה נעולה.