הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 155, 2017-03-07 14:00

עאידה תומא סלימאן: צהרים טובים, אני פותחת את החלק השני של היום הזה, היום שאנחנו מציינות בכנסת, יום מיוחד לרגל ה-8 במרץ, יום האישה הבינלאומי.

עאידה תומא סלימאן: קיימנו בבוקר דיון שהיה מאד מעניין, חגגנו את ההשגים שלנו כנשים, את המאבקים שלנו כנשים לאורך כל השנה וגם את הקשיים והחסמים שעדיין עומדים בפנינו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו נתמקד בחלקו השני של היום הזה, אני מברכת קודם כל את הנשים שנמצאות איתנו בחדר, לרגל ה-8 במרץ, יום האישה הבינלאומי ואני מברכת את כלל אזרחיות מדינת ישראל ונשות העולם כולו.

עאידה תומא סלימאן: אני מברכת אותן בעשייה שלהן לקידום זכויות הנשים, לקידום מעמד נשים ולקידום שוויון מגדרי, אבל בעיקר לברך את התנועה הפמיניסטית על ההבנה העמוקה שבלי לקשור את האישי לציבורי, בלי לקשור את האישי לפוליטי ובלי שאנחנו נעמוד מאד חזק על תשתית של דמוקרטיה, של שוויון, של צדק חברתי, של שלום, של סיום הכיבוש, אנחנו לא נגיע לעתיד המיוחל שכולנו רוצות להגיע אליו – של חיים ברווחה, חיים בשוויון וחיים במעמד של שווה בתוך החברה שלנו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו נעסוק, עוד מעט, בפאנל בנושא היצירה כמקדמת דיאלוג רב-תרבותי, אבל לפני שאנחנו עוסקות בפאנל אני הייתי רוצה קודם כל להודות לכל התלמידים והתלמידות שהגיעו למשכן הכנסת, שהסכימו שאנחנו נציג את העבודות המאד יפות שעשינו מהן תערוכה בחוץ, אני גאה מאד בכם, אבל אני רוצה לעבור לערבית כדי שאני אהיה בטוחה שהם יבינו בדיוק מה אני אומרת.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נקשיב למורות כי הן ידברו איתנו, היום, על דברים אחרים.

עאידה תומא סלימאן: ידברו על עצמן וההתנסות שלהן.

עאידה תומא סלימאן: לפני שאנחנו מתחילים ומתחילות אני רוצה גם להודות קודם כל לד"ר תייסיר חדד שיצר את הקשר הראשוני, מפקח מוזיקה ואומניות במגזר הערבי, אני הייתי אומרת באוכלוסייה הערבית, לא אשתמש במונחים של משרד החינוך, למרות שזה בשיתוף פעולה עם משרד החינוך.

עאידה תומא סלימאן: אז תודה רבה, תודה שהתקשרת, תודה שהתקשרת, תודה שארגנת את האירוע הזה, אני מאד מודה לך.

עאידה תומא סלימאן: כמובן שתודה לגב' רון רונקין, מנהלת אגף אומנויות במשרד החינוך, שחלמה ונתנה לי ליישם את החלום שלה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: כמובן גם לאושרה לרר שייב, אושרה מנהלת היחידה לשוויון בין המינים, אנחנו מכירות מדיונים של הוועדה, כאשר היא מגיעה ומייצגת את המשרד, לא תמיד מחייכות אחת לשניה, לפעמים אני מקשה עליך, לפעמים את לא נותנת לי תשובות, אבל מה שבטוח הוא ששתינו מכבדות אחת את השנייה על העשייה ועל המחוייבות לנושאים שאנחנו עוסקות בהם ואנחנו יודעות, גם כשאנחנו מקשות אחת על השנייה, המטרה היא להגיע לעוד ועוד הישגים למען הנשים.

עאידה תומא סלימאן: המורות לאה אברהם, תרצה בן יעקב, אלחאן חילו, חגית כפיר וחאולה דיפסי, שהיום אני אראה אותה בכובע אחר- -

<חאולה דיפסי: אני לא מורה, אגב.

עאידה תומא סלימאן: את לא מורה?

עאידה תומא סלימאן: אז את מדריכה?

עאידה תומא סלימאן: תכף נשמע.

עאידה תומא סלימאן: אני אבקש מאושרה לנהל לנו את הפאנל הזה, אני אהיה יותר צופה מן הצד, אני לא אחראית אם הן יגרמו לי להתערב באמצע, את מכירה אותי כבר.

<אושרה לרר שייב: אני באמת רוצה לפתוח בתודה רבה ליושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימן, זה לא מובן מאליו לתת קול ציבורי למורות ועוד ביום האישה, להביא אותן לקדמת הבמה כאן בכנסת, להקשיב להן ולתת להן להשמיע את קולן.

<אושרה לרר שייב: אני יודעת להיות נאמנה לעצמי, זה מה שאני יודעת, זו הבחירה שלי, ללכת עד הסוף, ללחום, לא לצמצם את המהות שלי, לשאוף תמיד לטוב יותר תוך כדי תנועה ועשיה, זה מה שאני יודעת.

<אושרה לרר שייב: ביום שהבנתי שאני כאדם, כאישה, כיוצרת, לא הולכת לשום מקום בלי הלב שלי, בלי האנרגיה הזו שמבקשת ממני לנוע קדימה ולנצח את הבינוניות – הבנתי שאני חופשיה.

<אושרה לרר שייב: איזו הקלה.

<אושרה לרר שייב: אפשר לקרוא לזה בכל מיני שמות חשבתי, וגם פמיניזם, כל כך פשוט, כל הפמיניזם הזה הוא כל כך אישית וטוב שכך, כי מהאינטימיות הזאת את יוצאת אל העולם, משמיע את קולך והעולם מגיב אליך.

<אושרה לרר שייב: השרשרת האנושית הזו, שאת חלק ממנה, היא עוצמתית ביותר ואין לך ערך בלעדיה, כשאת מבינה את זה – את רוצה לצעוק את זה, כאן ועכשיו, כי זה הזמן שלך, ברגע הזה, לעשות ולהגיד את דבריך, זו הבחירה והברירה הנהדרת שלך.

<אושרה לרר שייב: בחרתי לפתוח בדבריה האחרונים לציבור, של יוצרת נפלאה שאינה כבר איתנו, רונית אלקבץ.

<אושרה לרר שייב: זה הטור האחרון אותו כתבה לידיעות אחרונות, לפני שנה בדיוק.

<אושרה לרר שייב: רונית בחרה שלשלב ביצירתה אמירה חברתית נוקבת ורצון להביא לשינוי חברתי.

<אושרה לרר שייב: זו, אומרים רבים, זו מהות החינוך.

<אושרה לרר שייב: היום נדבר על המתח בין החינוך האינדיבידואלי לבין החינוך לתרבות משותפת, בין העמדת הזהות האישית במרכז לבין השאיפה ליצירת זהות משותפת.

<אושרה לרר שייב: המתח הזה מועצם בחברה רב-תרבותית, ועוד יותר כאשר מדובר בנשים יוצרות.

<אושרה לרר שייב: החוקרת הפמיניסטית, קרול גיליגן, מביאה תפיסה לפיה נשים מסתכלות על העולם אחרת, הן רואות אותו מורכב מיחסים, אינטראקציות, אכפתיות, אמפתיה, נשים מביאות למרחב קול שונה, היא אומרת, קול של צדק חברתי.

<אושרה לרר שייב: נשים יועדו להשמיע קולן במרחב הפרטי, הסגור, המרחב הציבורי יועד לגברים.

<אושרה לרר שייב: 200 השנים האחרונות הביאו אותנו הנשים קדימה, לקדמת הבמה, להשמיע את קולנו בכל תחומי החיים.

<אושרה לרר שייב: בפאנל היום ננסה לגעת במתח הזה בין החינוך לבין האומנויות, בקול הנשי אותו מביאות היוצרות, המורות, המחנכות, אל תוך הניסיון שלהן לבנות חברה רב-תרבותית פתוחה וצודקת.

<אושרה לרר שייב: אני מזמינה את גב' נורית רון רונקין, מנהלת אגף אומנויות במזכירות הפדגוגית לשאת דברים.

<נורית רון רונקין: צהריים טובים, התרגשות מיוחדת לנו היום ותודה לך, אושרה היקרה על הדברים שפתחת בהם, התכנסות מיוחדת, התרגשות מיוחדת, תודה לכל המורות שנמצאות, היוצאות, הכוריאוגרפיות, הזמרות, המנצחות, התלמידים, אבל אני רוצה במילה להתחיל אולי ממה ששמעתי פה הבוקר מאחת הנשים.

<נורית רון רונקין: היה כאן פאנל סיח מדהים בעיני, שאמרה, אני רוצה שיום האישה הבינלאומי יהיה כל יום, לא רק אחד בשנה.

<נורית רון רונקין: אז חשבתי לעצמי שזה תלוי בנו, אם נקום כל יום בבוקר ונגיד שזה היום שלנו, אז זה היום שלנו, אבל אנחנו חוגגות יום אחד, אנחנו נצא ליום – נגיד מה שנגיד ומה שיקרה יקרה, לא הכל תלוי בנו, אבל האמירה הזו של איך אנחנו קמות בבוקר ואיך אנחנו יוצאות – יש לה משמעות שבעיני בהחלט קשורה במה שאנחנו עושים במערכת החינוך.

<נורית רון רונקין: זה מביא אותי לשני סיפורים קטנטנים, אחד שקן רובינס כתב בספר שלו: המקום הנכון, שהוא מספר על שיעור ציור, כיתה יושבת ומציירת והמורה מסתכלת ומביטה על התלמידים ורואה שכולם סיימו לצייר ואחת נשארה ורוכנת ומציירת ועובר הזמן, בשלב מסוים היא ניגשת אליה ושואלת אותה: מה את מציירת?

<נורית רון רונקין: אז היא לא מביטה בה אלא ממשיכה לצייר והיא אומרת: אני מציירת את אלוהים.

<נורית רון רונקין: אז המורה אומרת לה: אף אחד לא יודע איך אלוהים נראה.

<נורית רון רונקין: אז היא מביטה אליה ומרימה את הציור ואומרת: עוד מעט כולם יראו.

<נורית רון רונקין: זה סוג של ילדה אחת, שעם זה היא באה, היא באה לחיים, היא באה לעולם עם זה.

<נורית רון רונקין: ילדה אחרת פגשתי פה, שרה – פגשתי המון ילדות וציורים מרגשים מאד.

<נורית רון רונקין: שרה סיפרה לי על הציור שלה וריגשה אותי, היו כאן צילומים ובאמת, היו פה הרבה עבודות מאד מרגשות, פמיניסטיות, עאידה, התחילו משם, ממקום מאד בטוח.

<נורית רון רונקין: אחרות שאמרו: אנחנו לא יודעות ושרה, היא אמרה יש לי חלון אחד פתוח, חלון אחד סגור וים, היא ציירה ים ואמרה: מי שמביטה על הים זאת אני והמורה שלה אמרה לי ששרה היא ילדה שקטה.

<נורית רון רונקין: שרה ילדה שמדברת את עצמה דרך הציור הזה, כנראה, וזה מה שהאומנויות בעצם מאפשרות במערכת, הן מאפשרות להגיד כל אחת את עצמה.

<נורית רון רונקין: אחת באה לעולם והיא תראה לכל העולם מי זה אלוהים, ואחת באה עם קול אחר לעולם והיא תמצא את דרכה והאומנויות מאפשרות את זה.

<נורית רון רונקין: המורות שלנו, זה כבוד גדול למורות להיות מורה במערכת, זה האומנות שלה, אומנותה של המורה היא באמת היכולת לאפשר לשרה, לחברותיה, לאותה ילדה שקן רובינס מדבר עליה – להציג את מה שקיים פה, בכולם קיים.

<נורית רון רונקין: אחת צריכה שיקלפו את זה ממנה ואחת באה עם זה לעולם.

<נורית רון רונקין: אני חושבת שלימודי האומנויות ולכן כל כך חשוב שאנחנו נמצאים פה – נמצאים פה היום להגיד כמה דברים.

<נורית רון רונקין: להגיד על החינוך כמה הוא חשוב והאומנויות באמצעותם, על היצירה, על האפשרות הזו של לדבר בשירה, בנגינה, יש הרבה אמצעים, כחמשת התחומים שנמצאים באגף אומנויות.

<נורית רון רונקין: נמצא אתנו כאן מפמ"ר מוזיקה, מפמ"רית אומנות, יש אתנו את מי שהוביל ואפשר, כמו שאמרת, את קיום היום הזה – ד"ר תייסיר חדד ואני חייבת להגיד שעבדאללה שעומד מאחוריו ופתח את המקום ואת הדלת לאומנויות בחברה העברית במערכת החינוך.

<נורית רון רונקין: זה לא שזה לא היה, זה היה, אבל באותם מקומות שהמחנכות או המנהלות, כמו ברלנטי שנמצאת כאן, רצו שהאומנויות יהיו אצלן בבית הספר, אבל באופן מערכתי – זאת האפשרות שלנו כמערכת להשפיע על זה, עבדאללה חטיב ותייסיר ב-4 שנים האחרונות נותנים את הקול החשוב הזה בחברה העברית להתקיים ועל זה אני מאד מודה להם, מקרב לב, כי אנחנו כולנו מאמינים בחינוך לאומנויות ובמה שזה יעשה לחברה של כולנו, לחברה ולתרבות וליחד שלנו וזה בזכות שילוב הידיים הזה.

<נורית רון רונקין: זה מופיע בחוק חינוך, המקום הזה של לתת לילדים את האפשרות ליצור ולהביע את הכשרונות שלהם ואת היצירתיות שלהם, ואני חושבת שזאת ההזדמנות שלנו ומהמשכן הזה להשמיע את הקול הזה של חינוך, חינוך לאומנויות, הקול הנשי המגדרי – אני מרגישה שאנחנו מקיימים אותו בחינוך לאומנויות, אנחנו מידי שנה, כמו שנה שעברה, קיימנו את זה ביחד בחברה הבדווית, לפני שנים עשינו כנס מדהים של חוקרות ושל נשים ושל ההשפעה שלהן והיום הזה הוא באמת יום מיוחד, אני שמחה על זה שאנחנו מתארחים פה, בבית הזה.

<נורית רון רונקין: אני נורא רוצה להודות למנהלת הוועדה, דלית ולעמל שנמצא כאן, שלא נותן לנו לשיר ולנגן, אבל אולי זה יקרה, לא יודעת.

עאידה תומא סלימאן: עמל בדרך כלל אדם מאד שמח והוא היה אוהב לשמוע אתכם, אבל הוא היה חייב להעביר את המסר מהנהלת הכנסת.

<נורית רון רונקין: אז לשמוע הוא ישמע ולשיר אנחנו בכנס הבא נמצא את המקום שהשירה תאמר גם את הדברים ותביע בתיאטרון ובקולנוע ובמחול את מה שיש לחינוך לאומנויות לעשות, אנחנו גם יודעים לדבר כי באיזו שהיא הזדמנות שהזמינו אותי לאיזה שהוא כנס, דיברנו ודיברנו ודיברנו ואז אני רואה את פני זה שהזמין אותנו, אני גם מפמ"רית מחול, עם זה אני באה, אני מנהלת את האגף רק 5 שנים.

<נורית רון רונקין: אז אני רואה שפני זה שהזמין אותנו הוא הולך ומתכווץ, סך הכל אני רואה שיש שביעות רצון באולם מהדברים שאנחנו אומרים, אחר כך אני יוצאת החוצה ואני שואלת אותו, לא אסגיר את שמו: מה קרה?

<נורית רון רונקין: הוא אמר: לא חשבתי שתדברי כל כך הרבה, חשבתי שתרקדי.

<נורית רון רונקין: אז אנחנו גם לדבר יודעות ואני באמת באמת מודה לך ומודה לכל מי שטרח ועשה ולתייסיר כמובן ולפאנל הנהדר שלנו ולאושרה ואני בטוחה שזה משהו שהוא מיוחד ומשמעותי בהקשר המגדרי ובהקשר של החינוך לאומנויות.

<נורית רון רונקין: פאנל מקסים לכולם ותודה שאתם אתנו.

עאידה תומא סלימאן: אושרה, אם יורשה לי לברך את הצטרפות חבר הכנסת מוטי יוגב, שהתעקש להגיד לי שהוא נמצא פה בזכות קרובת משפחה, תרצה, שהיא אחת המשתתפות שלנו בפאנל, אז ברוך הבא.

עאידה תומא סלימאן: תרצה, נצטרך להביא אותך כל שנה כדי שחבר הכנסת יצטרף אלינו?

עאידה תומא סלימאן: הצטרף גם חבר הכנסת וחבר הוועדה, חבר הכנסת אילן גילאון.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<אושרה לרר שייב: אני פותחת את השלב של הדיון, באמת יש לנו כאן 5 נשים, אנחנו נשמע עליהן עכשיו – הן מדהימות, כל אחת בפני עצמה שווה פאנל.

<אושרה לרר שייב: דיברתי איתן כבר כמה פעמים וכל פעם הייתי מרותקת מחדש, אז אנחנו נתחיל בשתי שאלות – שלב השאלות הזהות ואחר כך נפנה לכל אחת בהתאם לייחוד שלה.

<אושרה לרר שייב: אם תוכלנה בבקשה לספר על עצמכן, אני אתחיל.

<אושרה לרר שייב: אני אושרה שייב לרר ואני ממונה על שוויון בין המינים בחינוך, אני מתחברת לאומנות על ידי כך שבעברי הייתי שחקנית, אבל אחר כך עברתי לתחום החינוך.

<אושרה לרר שייב: הייתי מורה, יועצת, מנהלת, סגנית מנהלת והיום מפקחת ארצית במטה מהחינוך.

<אושרה לרר שייב: חאולה?

<חאולה דיפסי: אני חאולה חאג' דיפסי, אני שחקנית, אבל אני נמצאת פה בכובע של רכזת תרבות לחברה הערבית בעיר רמלה.

<חאולה דיפסי: התחלתי דרכי כשחקנית, אבל אמרתי שאם אני רוצה להשפיע יותר על חינוך לאומנות – אני חייבת לעסוק בזה, לשמחתי או לצערי לרוב אנחנו רואים אומנויות בחברה הערבית בבתי הספר, אמרתי זאת חוזקה שצריך לנצל אותה ולהביא אומנות שהיא שווה ומתאימה- - -

<אושרה לרר שייב: אנחנו נדבר על החוזקות, עכשיו רק על עצמך תספרי.

<חאולה דיפסי: לא, אני רוצה להגיד למה הגעתי לזה.

<אושרה לרר שייב: אנחנו נגיע לזה, אבל עכשיו את.

<אושרה לרר שייב: את.

<אושרה לרר שייב: מי את, אנחנו נגיע ללמה הגעת.

<חאולה דיפסי: אז אני גם שחקנית, גם רכזת תרבות בעיר רמלה, יושב ראש מדור תרבות ערבית במשרד התרבות, אמא לשני בנים וחיה בנווה שלום.

<אושרה לרר שייב: לאה, בבקשה.

<לאה אברהם: לאה אברהם, אמא לבן בשם אנוש, בת לשמעה ויעיש אברהם שבאו ארצה מתימן, יוצרת בתחומים של מחול, מוזיקה ותיאטרון כשהיצירה שלי במובהק יונקת מתוך אותם שורשים מהם ירשתי מהורי.

<אושרה לרר שייב: בבקשה, תרצה.

<תרצה בן יצחק: שלום לכולם, קוראים לי תרצה בן יצחק, נשואה ואם לחמישה ילדים, היצירה האחרונה שלי היא יצירה חינוכית, אני הקמתי את אולפנת הללי לאומנויות.

<תרצה בן יצחק: אני ראש אולפנה ופורצת דרך לחינוך למצויינות במגזר הדתי, בחמישה תחומי אומנויות: מוזיקה, מחול, אומנות פלסטית, קולנוע ותיאטרון.

<תרצה בן יצחק: אני אחרי כברת דרך במסע של כ-20 שנה בתפקידי חינוך שונים באקדמיה, שכולם יונקים ומשתתפים על השפה האומנותית בדגש על מחול.

<תרצה בן יצחק: אני מאד מאד מתרגשת להיות כאן, אני מאד מברכת על הבוקר הזה שהיה, על הדיון הקודם שהיה מרתק.

<תרצה בן יצחק: אני חושבת ששיח והשותפות הם מנצחים פה את הכל, אני רוצה לציין את הזמן המיוחד שאנחנו נמצאים בו היום, ביום האישה הבינלאומי, בהשראת אסתר המלכה, גיבורת החודש שלנו, מתוך מגילת אסתר.

<תרצה בן יצחק: אישה שבכח ההשפעה והעוצמה הנשית שלה חוללה שינוי בגורל העם היהודי ובזכות זה אנחנו פה היום.

<אושרה לרר שייב: תודה תרצה, חגית?

<חגית כפיר: צהריים טובים, שמי חגית כפיר, אני זמרת, יוצרת, מלחינה וחזנית.

<חגית כפיר: אני מלחינה בעיקר שירי משוררות, טקסטים מהמקורות, מהתנ"ך, מהתלמוד וכו' ובשנים האחרונות מלחינה הרבה הרבה תפילות נשים, אני גם מופיעה הרבה עם חברת הכנסת עליזה לביא, אני מלחינה את התפילות מתוך הספרים שלה.

עאידה תומא סלימאן: רציתי לשאול.

<חגית כפיר: כן.

<חגית כפיר: אני בעלת ותק של 28 שנה במשרד החינוך, הקמתי לפני כ-20 שנה את אחת ממגמות המוזיקה הראשונות, אני חושבת, במגזר הדתי, באולפנת ישורון בפתח תקווה ולפני 3 שנים תרצה התקשרה אלי וביקשה להצטרף לאולפנה הצומחת, גבעת וושינגטון.

<אושרה לרר שייב: אלחאן.

<אלחאן אשקר חילו: שמי אלחאן אשקר חילו, מנצרת, מורה לחינוך מוזיקלי בבתי ספר ממלכתיים במשרד החינוך, 31 שנים.

<אלחאן אשקר חילו: אני בעלת תואר ראשון באקדמיה למוזיקה בירושלים לחינוך מוזיקלי ופסנתר, גם תואר שני במכללת לוינסקי.

<אלחאן אשקר חילו: אני מרכזת פרויקטים מוזיקליים משותפים, אני לא אומרת דו-קיום, כי כשאני אומרת דו-קיום אז אני מפצלת.

<אלחאן אשקר חילו: אז אני רכזת לפרויקטים חיים משותפים מוזיקליים משותפים בכפר יפיע ובית האומנויות בעמק יזרעאל, מרצה במכללת צפת במגמת הוראה לחינוך מוזיקלי ומדריכה פדגוגית מטעם לוינסקי.

<אלחאן אשקר חילו: גדלתי בבית מוזיקלי, לאבא- - -

<אושרה לרר שייב: את יכולה להסביר לנו מה פרוש השם שלך, אלחאן חילו?

<אלחאן אשקר חילו: אלחאן זה לחנים, חילו זה מתוק, אבל שם משפחה ראשון שלי זה אשקר שזה- - -

<אושרה לרר שייב: אבל השם אלחאן לא השאיר לך שום אפשרויות בחירה אחרות לחיים.

<אלחאן אשקר חילו: אני גדלתי לאבא מלחין ואמן, מוזיקאי, כנר, הוא הלחין שירים מזרחיים בהשראת המוזיקה- - -

עאידה תומא סלימאן: הוא היה המורה שלי, אני חייבת להגיד, הוא לימד אותי.

<אלחאן אשקר חילו: הוא חינך לחינוך מוזיקלי גם.

<אלחאן אשקר חילו: מגיל 5 התחלתי, הוא לימד אותי פסנתר, לא היה לי מורה לפסנתר ואז אני בהמשך הפכתי לשותפה של אבא, בהרכבים מוזיקליים שונים, מוזיקה אירופאית ומוזיקה מזרחית על גווניה השונים: כמו מוזיקה ארמנית, מצרית, לבנונית, טורקית, מוזיקות עולם מהעולם הערבי וגם אני ניגנתי במשך שנים בתזמורת הכנסיה המרונית בנצרת, כשהוא היה המנצח של המקהלה ומאז, כשהוא נפטר, אני לקחתי את זה הלאה והמשכתי את התפקיד שלו.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה.

<אושרה לרר שייב: תודה אלחאן, אני אוהבת להגיד את השם הזה.

<אושרה לרר שייב: בדרך כלל יוצרות ויוצרים חיים בתוך איזו שהיא בועה משל עצמם, אומרים שהיצירה דורשת התחברות אל תוך האני, אל תוך האינדיבידואל ובכל זאת, כל אחת ואחת מכן בחרה לבוא ולעשות מעשה חינוכי, גם אם היא לא מחנכת, בחרה לבוא ולעשות משהו ולשנות את פני המקום בו היא חיה.

<אושרה לרר שייב: הייתי רוצה לדעת וללמוד מכן למה בחרתן בבחירה הזאת, למה לא נשארתן כל אחת בתוך הבועה שלה, בתוך העשייה שלה, בתוך עצמה – נתחיל איתך אלחאן.

<אלחאן אשקר חילו: אני, כמו שאמרתי גדלתי בבית מוזיקלי לאבא שהוא היה מלחין ומוזיקאי וגם מורה לחינוך מוזיקלי ואומנות בבתי ספר בנצרת, אז ליוויתי אותו מאז שאני זוכרת את עצמי, מאז שהייתי ילדה.

<אלחאן אשקר חילו: הוא היה דמות מרכזית בעולם המוזיקלי שלו ורכשתי את ההשכלה האקדמית וגם המעשית- - -

<אושרה לרר שייב: למה בחרת בחינוך?

<אלחאן אשקר חילו: בחרתי בחינוך- - -

<אושרה לרר שייב: מה שאת מתארת זה באמת דרך של מוזיקאית.

<אושרה לרר שייב: את עשית תפנית, את באת ואמרת: אוקיי, אני אומנית, אני מוזיקאית, אבל אני גם רוצה לחנך.

<אלחאן אשקר חילו: אני מרגישה וחשה סוג של שליחות.

<אלחאן אשקר חילו: השליחות הזו נותנת לי אחריות כפולה ומכופלת בגלל שבחברה הערבית החינוך המוזיקלי הבסיסי של כל ילד הוא מה שהוא לוקח מחינוך פורמלי, מבית הספר.

<אלחאן אשקר חילו: אני רואה גם כן, זה היה לפני כמה שנים, שלא היה במחוזותינו מוסדות ומסגרות פדגוגיות לחינוך מוזיקלי, אז אני מרגישה שאני העוגן האחרון של הילד, אני- - -

<אושרה לרר שייב: זאת אומרת את זיהית חסר ואת נכנסת לתוכו וראית בעצמך שליחות כדי- - -

<אלחאן אשקר חילו: גם שאבתי את זה מהדמות של אבא שלי ואני גדלתי באוירה של שליחות במוזיקה, הוא דמות דומיננטית מבחינה מוזיקלית, אני גם נתתי לעצמי להתקדם בתחום המוזיקלי ובתחום האקדמי וגם המעשי.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה, תודה.

<אושרה לרר שייב: חגית, למה חינוך?

<חגית כפיר: אני מגיל 3 נמצאת בתחום האומנויות.

<חגית כפיר: ההורים שלי שלחו אותי לרקוד ולשיר וכל דבר שרק אפשר לחלום עליו ואני אמרתי לאמא שלי, כשהיא הכריחה אותי להתאמן בקלרינט: אני רוצה להפסיק.

<חגית כפיר: אז היא אמרה לי: את עוד תאכלי מהקלרינט הזה- - -

עאידה תומא סלימאן: זה מה שחיכיתי לשמוע.

<חגית כפיר: כן, כן.

עאידה תומא סלימאן: ללמוד פרנסה.

<חגית כפיר: אז כנראה שאמא שלי צדקה, אני באמת מתפרנסת מהקלרינט הזה.

<חגית כפיר: נכנסתי לעולם החינוך כי אני מאמינה בחינוך.

<חגית כפיר: דבר ראשון אני אישה, אמא, אמא ל-4 בנות, אני אוהבת גם את הגיל של הנעורים שהם נמצאים במין עולם של אמת כזה, זאת אומרת הם לא יגידו סתם דברים.

<חגית כפיר: אנחנו המבוגרים כבר יותר, איך אומרים, מתורבתים ואנחנו אומרים מה שרוצים לשמוע אבל אני אוהבת מאד מאד את הגיל הזה, אני מאד אוהבת להראות להם כל מיני דרכים וגם ללמוד מהם הרבה.

<חגית כפיר: ברגע שני נמצאת במקום הזה- - -

<אושרה לרר שייב: אז את נמצאת שם בעצם גם בשביל לתת וגם בשביל לקבל.

<חגית כפיר: נכון מאד.

<חגית כפיר: גם חשוב לי מאד העניין של הובלה של אומנויות, במיוחד במגזר הדתי.

<אושרה לרר שייב: תכף אנחנו נדבר על זה.

<אושרה לרר שייב: נדבר על כל חברה והמאפיינים שלה.

<חגית כפיר: אוקיי.

<אושרה לרר שייב: תרצה, למה חינוך ולמה אולפנה?

<תרצה בן יצחק: נתחיל מהשורשים?

<תרצה בן יצחק: אני נולדתי וגדלתי בקיבוץ, על ברכי סבא וסבתא החלוצים שהיצירה שלהם היא יצירה של מודל שיש בו תרבות ויש בו תורה ויש בו עבודה.

<תרצה בן יצחק: ינקתי משורשים של סבא וסבתא מלב אירופה, שהביאו איתם תרבות על כל הרבדים ואהבה לתרבות.

<תרצה בן יצחק: ולמה חינוך?

<תרצה בן יצחק: חינוך לאומנות, אני חושבת שהוראה של אומנות זו הוראה של שפה מאד מאד יחודית, מאד עוצמתית, לכלי ביטוי שהוא מהגבוהים ביותר.

<תרצה בן יצחק: אני הייתי רוצה להעניק לילדי ישראל את היכולת לדבר בשפה אומנותית, שפה שמייצרת לכידות, סובלנות, לקיחת אחריות, מנהיגות, דיוק וירידה לפרטים.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה.

<אושרה לרר שייב: לאה, את באמת פורצת דרך, אין מה להגיד.

<אושרה לרר שייב: כשהיא מדברת על הגמוניה, אתן באתן וחתרתן מתחת להגמוניה, לאותו מקום באתן ואמרתן אנחנו לא פולקלור – אנחנו תרבות.

<אושרה לרר שייב: למה חינוך?

<אושרה לרר שייב: לא התאפקתי, זה יהיה בשאלה הבאה, אבל למה חינוך?

<לאה אברהם: אני לא כל כך מפרידה בין יוצר, מבצע ומחבר.

<לאה אברהם: אדם שעומד על בנה הוא מתקשר, יש מסרים שהוא מוסר לקהל שלו והוא יוצר עם הקהל שלו איזה שהוא דיאלוג.

<לאה אברהם: לפעמים הוא דיאלוג מפרה ולפעמים הוא דיאלוג חוסם, אבל זה עדיין סוג של דיאלוג, כך בעיני חינוך לאומנות או כל חינוך, אם הוא לא דיאלוג הוא לא חינוך.

<לאה אברהם: יש איזה שהוא מצב שאתה עומד, כמו שתרצה אמרה, אתה נותן ומקבל וזה בדיוק מה שקורה על במה.

<לאה אברהם: מי שעומד על במה מרגיש את זה היטב, מי שיוצר מרגיש את זה היטב ולכן, אין אצלי הפרדה ולא היתה פרדה וכנראה שבאופן טבעי זלגתי אל עולם ההוראה והייתי רוצה לציין, עולם המחול לא היה כמו שהוא נראה היום.

<אושרה לרר שייב: אנחנו תכף נדבר על מה שעשית בעולם המחול, שהוא לא היה כמו שהוא היום, אבל- - -

<לאה אברהם: אבל הוא בא מהמקום של חינוך למחול.

<לאה אברהם: אני גדלתי בבית שמחול הוא חלק אינטגרלי מהחיים.

<לאה אברהם: אין הפרדה, בטקסים המשפחתיים והשבטיים רקדו וזו היתה צורת ביטוי של תקשורת זה עם זה, זו עם זו.

<אושרה לרר שייב: רקדו ושרו.

<לאה אברהם: רקדו, שרו, תופפו, שיחקו, לא היתה הפרדה בין האומנות לבין החיים.

<לאה אברהם: לא קראו לזה אומנות, לא היה בתי ספר לאומנות, גם לא חילקו את זה לסקטורים, לא היתה הפרדה.

עאידה תומא סלימאן: הם פשוט עשו את זה בכיף.

<לאה אברהם: עשו את זה, זה היה החיים.

<לאה אברהם: שמחו – שרו ורקדו, הכי טבעי בעולם כמו שילדים קטנים עושים.

<אושרה לרר שייב: מה שמחזיר אותי להבדלים בתפיסות באמת, בתפיסת הדת, בין היהדות האשכנזית ליהדות המזרחית, זה נושא בפאנל אחר, אבל זה בדיוק העניין הזה.

<אושרה לרר שייב: האם מה שאני עושה הוא חלק מהחיים ואני זורמת בתוכו או שאני נותנת לו איזה שהם במות ומקומות.

<לאה אברהם: היום כבר אין ברירה, היום אתה כבר חייב, אתה חלק מאיזו שהיא פתיחות כלל עולמית, אנחנו היום כבר לא כל כך "אנחנו", אנחנו אינטרנט וזה אנחנו עדיין אנחנו והכוח שלנו באמת נמצא אולי במקום הזה, איך אני שומר על אותו גרעין, יקר כל כך וזה גם חלק מהצורך להעביר את זה הלאה, שזה לא ישכח.

<לאה אברהם: כי אלו אוצרות שחבל שילכו לאיבוד.

<אושרה לרר שייב: נכון.

<אושרה לרר שייב: תודה לאה.

<אושרה לרר שייב: חאולה, קודם כשהציגו מחנכות את אמרת:

<אושרה לרר שייב: אני לא מחנכת, בשבילנו בחינוך לא רק הכיתה היא השדה לשינוי, אז בשבילנו את מחנכת, אבל תספרי לנו מה הביא אותך באמת לעשות את העשייה הציבורית הכל כך ענפה שלך.

<חאולה דיפסי: האמת היא שאמרתי שאני לא מורה, אבל אני כן מחנכת.

<חאולה דיפסי: האמת שאני נקלעתי למצב להיות מחנכת, הייתי יותר שמחה לעמוד על במות ולשחק ולעשות רק את זה, אבל מה לעשות?

<חאולה דיפסי: מצאתי שאם אתה רוצה לעמוד על במה אתה חייב קהל ואם אתה רוצה קהל אתה חייב לחנך לקהל, אתה לא קם בוקר אחד ומוצא שיש לך קהל לכל האומנויות.

<חאולה דיפסי: אצלנו בחברה הערבית, אני מצאתי, שרוב מה שאנחנו רואים אנחנו נתקלים עם תיאטרון או כל האומנויות דרך בתי הספר.

<חאולה דיפסי: אפשר ל הסתכל על זה כחולשה ואפשר להסתכל על זה כחוזקה, אני אמרתי שננסה "לנצל" את הדבר הזה, במרכאות, נביא לתלמידים שלנו את הדבר כי טוב, כמה שאפשר, להתעקש לעשות תיאטרון ואומנויות ברמה – כי זה מה שמגיע לילדים שלנו.

<חאולה דיפסי: הפעם הראשונה שהם נתקלים באומנות זה דרך בית הספר אז בואו נביא להם דבר טוב.

עאידה תומא סלימאן: אושרה, סליחה שאני מתערבת, אבל אני מרגישה שהמשפטים שאמרה חאולה עכשיו צריכים להשמע על ידי התלמידים והתלמידות, אז אם לא אכפת לכם אני רוצה לבקש ממנה להגיד את זה בערבית, כי אני חושבת שיש מסר מאד חשוב לילדים ולילדות לשמוע אותו.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה, לי אין בעיה, אני מבינה גם עברית וגם ערבית, אז את יכולה להמשיך.

עאידה תומא סלימאן: לא, אני פשוט הרגשתי שיש מסר מאד חשוב- - -

<אושרה לרר שייב: נכון, חשוב מאד.

עאידה תומא סלימאן: והרגשתי גם שהילדים התחילו להשתעמם, בגלל השפה.

<אושרה לרר שייב: עכשיו אני רוצה באמת קצת להקשות עליכן לפנות אליכן בשאלות שהן יותר ספציפיות לעשיה שלכן, אלחאן את בחרת באמת לגשר בין אנשים דרך המוזיקה.

<אושרה לרר שייב: אנחנו בשבוע שעבר עברנו וראינו כולם את ג'יהאן ג'אבר מנסה לגשר דרך המוזיקה ובחלק מהמקרים זה הצליח ובחלק מהמקרים זה הגדיל את הפחד והגדיל את הניכור והגדיל את הריחוק.

<אושרה לרר שייב: היא ניסתה ללמד עברית כדי לגשר בין תרבויות ואת מנסה דרך המוזיקה, איך את מתגברת על הזרות, על הניכור, על החשדנות הזו כשאת באה לעבוד עם ילדים יהודים וילדים ערבים ומפגישה אותם, כל אחד עם דברים שהם לא שמעו קודם, אז כבר האוזן לא רגילה לשמוע, אבל גם מה שהם יודעים זה משהו שלא מקרב.

<אושרה לרר שייב: מה את עושה עם זה בעבודה שלך?

<אלחאן אשקר חילו: אוקיי, אני חושבת שהאומנות היא באמת מקשרת ומגשרת בין אנשים ובין תרבויות.

<אלחאן אשקר חילו: היא מבטאת גם את הרגשות בצורה הכי גבוהה, ברמה הכי גבוהה.

<אלחאן אשקר חילו: בעבודתי כרכזת פרויקטים מוזיקליים ובבתי ספר ערבים ויהודים, אני חושבת שהמוזיקה שאנחנו עובדים דרכה היא מעצימה את השירה והנגינה בעשיה ובהתנסויות, בעשיה המוזיקלית יחד, והיא מקרבת אחד אל השני.

<אושרה לרר שייב: אבל איך את עושה את זה?

<אושרה לרר שייב: האוזן הזו לא רגילה לשמוע את זה והאוזן הזו לא רגילה לשמוע את זה, איך את עושה את המפגש הזה?

<אושרה לרר שייב: איך את מרגילה את האוזניים?

<אלחאן אשקר חילו: תראי, עולם הילדים הוא תמיד אופטימי ותמיד מפתיע אותנו לחיוב.

<אלחאן אשקר חילו: אנחנו, המבוגרים והאנשים הבוגרים, אנחנו מי ששמים ועושים את החומות, את הפחד.

<אלחאן אשקר חילו: למשל, אני רוצה להביא דוגמה, בסיום אחד הפרויקטים שהיו לנו בבית האומנויות, היתה לנו מקהלה משותפת.

<אלחאן אשקר חילו: אנחנו עושים עשיה מוזיקלית בשירה ובנגינה, אז אני הייתי אחראית וניצחתי על שיר של פיירוז, כולי אמונה.

<אלחאן אשקר חילו: שרנו בית בשפה ערבית ובית בשפה עברית, אז אחרי שאנחנו סיימנו את השיר – המפקחת על המוזיקה באה ולחצה לי את היד והיא אמרה לי: אני לא זיהיתי מי שר את מה.

<אלחאן אשקר חילו: אז אני חושבת, ברגע שהילדים נחשפים לתרבות אחרת, אז הם מכירים את האחר, כשמכירים את האחר זה לא רק שאני צריכה להכיר – אוקיי, אני פגשתי אותך אז נעים להכיר, אני צריכה לעשות עשיה משותפת ביניהם.

<אושרה לרר שייב: זאת אומרת שהעשיה המשותפת, הלמידה המשותפת, השירה המשותפת והחוויה – שיש משהו באומנות ובמוזיקה שהוא עובד, הוא פונה ישר לעולם הרגש- - -

<אלחאן אשקר חילו: בטח.

<אושרה לרר שייב: ומשם זה יוצר איזה שהוא גשר, תודה.

<קריאה: סליחה, אמרה אלחאן משפטים מאד חשובים עכשיו, זה בקשר לילדים שיבינו, אפשר להגיד את זה בערבית בבקשה?

<אלחאן אשקר חילו: (בערבית) ככה אני רציתי גם להגיד, בצורה כזו אנחנו נפיל את החומות של הזרות והפחד, אבל אני רוצה לסיים גם ולהגיד משפט סופי בקשר לשאלה, יש פתגם סיני שאומר: (בערבית).

<אלחאן אשקר חילו: פירושו, כמו שאומר במילותיו יאנוש קורצ'ק: הזורע חיטה – דואג לשנה, הנוטע עצים – דואג לשנים, המחנך נפשות – דואג לדורות.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה, אני לא הולכת לפי הסדר, תרצה, את בחרת לעסוק סגוף ובאינדיבידואל בחברה שרואה בגוף כלי והקהילה כעומדת מעל היחיד ואת באה ואורמת: לא, היחיד, הגוף שלו, איך העשייה הזו שלך, קודם כל מאיפה בא האומץ לעשות את זה ומה את מרגישה שקרה מאז שבאת ואמרת "אני עושה את זה" ועד היום?

<תרצה בן יצחק: קודם כל בבסיס של זה – אני לא רואה סתירה.

<תרצה בן יצחק: אני חושבת שלהיות אישית, דתית ואומנית יוצרת, מחנכת, בעלת משפחה וילדים, זה סך כל החלקים של השלם.

<תרצה בן יצחק: אותי מסקרנת במיוחד אומנות של נשים כאלה, של נשים שנאמנות לבית וילדים, לתפקיד המסורתי שלהן, לחנך לדורות, לנשים שמחוברות בנפש שלהן למקום רגשי שפועם וחי ודינמי ומבקש לפרוץ וליצור.

<תרצה בן יצחק: אני לא רואה סתירה בין- - -

<אושרה לרר שייב: את לא רואה סתירה, אבל אני בטוחה שבסביבה שלך היו כאלה שראו את זה כסתירה.

<תרצה בן יצחק: נכון.

<תרצה בן יצחק: אז הם יכולים להמשיך לראות את זה כסתירה.

<אושרה לרר שייב: אבל עשית דרך, מאז הצטרפו אליך והצלחת לשכנע.

<תרצה בן יצחק: עדיין המסע הוא מאד מאד ארוך, עדיין אנחנו בתחילת הדרך, אנחנו מבקשים השראה ומקבלים השראה, למשל מגדולי הדור הקודם לנו – הרב קוק, מדבר על זה שחלק מהתהליך של עם ישראל לגאולה שלנו כאן

<תרצה בן יצחק: בארצנו זה המקום הזה של היצירה.

<תרצה בן יצחק: באנו, התיישבנו ועכשיו בואו ניצור, בואו נדבר, זה החופש המוחלט של הדת שהוא מחובר לגוף שלו, לנפש שלו ומתוך המקום הזה יוצר וממריא.

<אושרה לרר שייב: תודה.

<תרצה בן יצחק: זה נכון שזה קצת אולי מקדים את זמנו, זה שיח שככה חדש בתוך הציבור שלנו, הציבור שלנו גם מורכב מהרבה הרבה זהויות וחלקים.

<תרצה בן יצחק: החלום שלי זה אומנות שהיא אומנות מתוך מקום שורשי שיש בו השראה, יש בו ניקיון- - -

<אושרה לרר שייב: אני יודעת, אני חייבת לקצר כי באמת אנחנו- - -

<תרצה בן יצחק: אני רוצה לסיים בציטוט של הרב קוק שכל עוד יש שרטוט אחד - - - חובה על עבודת אומנות - - -

<אושרה לרר שייב: יפה מאד.

<אושרה לרר שייב: חגית, את בעצם באה לחברה שלך ואומרת: אני קובעת, אני מחליטה, במקום שבו לא נותנים מקום אני מוצאת מקום, יש מקום, מאיפה הכוחות האלה לדברים האלה שאת מובילה?

<חגית כפיר: דבר ראשון אני חושבת שזה בא מהבית שלי, אני גדלתי לשני הורים רופאים.

<חגית כפיר: אמא רופאה לפני – היא נפטרה, אבל היתה אמורה להיות היום בערך בת 80, זה לא דבר רגיל.

<חגית כפיר: אני לא נולדתי בבית דתי, אני בעצם דתית מכיתה ט' ובגלל זה גם זכיתי לחינוך לאומניות שופרא דשופרא, כי בעצם החינוך לאומנויות במגזר הדתי לא בדיוק מזהיר, רק מה שנקרא מתחיל עכשיו להתרומם, אולפנות בכל מיני כיוונים כאלה ומתחילים להעריך, מתחיל קהל להגיע ואני יכולה להגיע שבאיזשהו שלב כשהייתי בתיכון, אמרו לי שאסור לי לשיר כי הקול שלי הוא ערווה ואני באמת לא שרתי, מה שאמרו לי אני עשיתי, אבל כמה- - -

עאידה תומא סלימאן: בזה כולן שוות.

<חגית כפיר: אין לי שום ספק, זה לא המצאה של היהדות.

<קריאה: רב הדומה מהשונה.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב.

<חגית כפיר: אבל לפני בערך 18 שנים אז דווקא אישי, שהוא הפמיניסט בבית, אמר לי: את חייבת לשיר.

<חגית כפיר: לא רק שאת צריכה לשיר, את חייבת לשיר, כי אלוהים נתן לך מתנה גדולה מאד.

<חגית כפיר: אמרתי לו: אבל איך אני אעשה את זה?

<חגית כפיר: אסור.

<חגית כפיר: אמר לי: אני אעזור לך וממש הלכנו ובדקנו ונכנסנו לשו"תים, אלה שאלות ותשובות של רבנים ודיברנו ובדקנו וכו' וכו' והבנתי שאפשר לשיר ומאותו רגע הפה שלי נפתח ולא נסגר.

<חגית כפיר: אני התחלתי בתחום של חזנות, אני האישה הראשונה לדעתי בארץ שהוציאה דיסק של חזנות קלסית, אף אחד עדיין לא הבין מה אני רוצה בכלל, אנשים לא הבינו בכלל מה העניין שלי.

<חגית כפיר: בכל מקרה, מאז ברוך השם באמת התקדמתי, אני גם מלחינה תפילות, אני שרה על הבמות- - -

<אושרה לרר שייב: היום בערב, כאן בבית יהודית מי שרוצה לבוא ולשמוע.

<חגית כפיר: יחד עם חברת הכנסת עליזה לביא, כן, ואני רוצה באמת לומר שהעניין של לשיר ולשיר חומרים שלנו ולשיר דברים שהם שורשיים שלנו מאד מאד חשוב ובהחלט נותן, חשוב לי שבנות יראו את זה.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת, הסקרנות הורגת אותי, עליזה שרה?

<אושרה לרר שייב: עליזה מדברת.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: גם אני מדברת, אז מה?

<חגית כפיר: נעשה מופע משותף.

<אושרה לרר שייב: לאה, בתקופה שאתן מכירות - - - יש תרבות אחת, הגמוניה אחת, ההגמוניה הישראלית הצברית, האירופאית, שמתכתבת עם המערב ואתן רואות, אתן באות ואומרות – לא, יש עוד דברים כאן, במרחב שלנו, כאן קרוב ואתן מקימות את תיאטרון ענבל.

<אושרה לרר שייב: את רואה את הקשר בין מה שאתן עשיתן אז לשלל הקולות שאנחנו מתחילים לשמוע במרחב שלנו ואפילו הגיעו אלינו למשרד החינוך בדמות ועדת ביטון?

<אושרה לרר שייב: יושב פה בצלאל גולדווסר, ידידי, מפמ"ר מוזיקה שבאמת מפנה את הדרך למוזיקה המזרחית ולפיוטים לתוך החינוך הממלכתי והממלכתי דתי, דבר שלא היה פעם.

<אושרה לרר שייב: את רואה את הקשר בין מה שאתן עשיתן אז למה שקורה היום?

<לאה אברהם: קשר תמיד יש.

<לאה אברהם: כל מה שנוצר מביא אחריו עוד דבר ועוד דבר ועוד דבר, אבל להגיד לך שזאת היתה איזו שהיא פריצת דרך שגרמה לאיזו שהיא טלטלה בהגמוניה?

<לאה אברהם: אני לא חושבת.

<לאה אברהם: אני מסתכלת מסביב ואם יש, אז זה באמת על ידי אנשים שהם מה שנקרא מחויבים לדבר, חייבים לעשות את זה, זה בנפשם, זה בדתם, אבל זה עדיין לא ממסדי, עדיין לא.

<אושרה לרר שייב: כשאנחנו בוועדת ביטון מכניסים את זה הביתה זה לא ממסדי?

<אושרה לרר שייב: אנחנו לא ממסד?

<לאה אברהם: אני לא יודעת.

<לאה אברהם: הבא נראה זאת או הבא נשמע זאת, כרגע אני אומרת לך שבשטח יש צעדים איטיים מאד, לא מספיקים לטעמי כלל וכלל.

<לאה אברהם: גם עולם המחול, זה לא שאני מייחסת את זה רק למוזיקה או רק לתיאטרון, זה מתייחס לכל תחומי האומנות בארץ, עדיין.

<אושרה לרר שייב: אז לא לנוח.

<לאה אברהם: לא, בוודאי שלא.

<לאה אברהם: טוב שעדין יש אנשים שזה בדמם ובנפשם והם דוחפים.

<אושרה לרר שייב: תודה, תודה לך שהיית פורצת דרך.

<אושרה לרר שייב: חאולה, המקום שאת גרה בו, הוא אמירה.

<אושרה לרר שייב: נווה שלום זה כשלעצמו מקום שבא ואומר איך צריך לחיות ביחד ואת מביאה את האמירה הזו לתוך העשייה שלך.

<אושרה לרר שייב: את מרגישה שינוי?

<אושרה לרר שייב: את מרגישה שאת מצליחה לחולל תהליכים?

<חאולה דיפסי: בזה שאני חיה בנווה שלום?

<אושרה לרר שייב: בזה שאת חיה בנווה שלום, בזה שאת פעילה בתיאטרון היהודי ערבי, בזה שאת יושבת במשרד התרבות, בכל המקומות שאת בוחרת לבוא אל תוך החיכוך.

<חאולה דיפסי: האמת היא שזה אומר שכל הדברים האלה באמת נוגעים אלי ומעניינים אותי וזה הא-ב בחיים שלי.

<חאולה דיפסי: אנחנו נולדנו למקום שגם אם צריך לחנך את האנשים שגרים פה איך לחיות ביחד, זה לא מובן מאליו.

<חאולה דיפסי: לפעמים אתה עם בני העם שלך לא יכול לחיות או את ובעלך, את והילדים שלך, צריך ללמוד לעשות את הדבר הזה, לא באנו למקום הזה עם ספר הוראות ואמרו לנו – ערבים ויהודים, הנה בבקשה ככה תחיו ביחד.

<חאולה דיפסי: לצערי, לא מנצלים את הכוח הזה של בתי הספר לחנך לחיות ביחד, אז אולי האומנות כן יכולה לעשות את זה.

<חאולה דיפסי: חברים, אומנות זה כח שצריך לנצל אותו, אתה יכול להעביר מסרים, אתה יכול לחנך, לפעמים גם לדברים מאד טובים אגב, אבל בואו ננצל את זה, זה כח שצריך לנצל אותו.

<חאולה דיפסי: אם אנחנו רוצים לחנך זה בתוך בתי הספר, לא רק בבתים.

<חאולה דיפסי: בתים זה גם, אבל הילדים שלנו נמצאים 3/4 מהזמן שלהם בבית הספר או בהשפעת בית הספר, אז אני רוצה לנצל את הכח הזה, להיכנס למקומות האלה, לחנך לחיות ביחד דרך האומנות.

<אושרה לרר שייב: תודה רבה.

<אושרה לרר שייב: אני מעבירה את השרביט לחברת הכנסת, יושבת ראש הוועדה, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שאתן הייתן רוצות להגיד דברים, אני לצערי חייבת להיות ב-3:15 במקום אחר לעוד חגיגה של ה-8 במרץ ואם לא הייתי צריכה להיות עם היושב ראש של הכנסת, תאמינו לי הייתי מבריזה.

<ברלנטי אלחאז: מה שאני אגיד הן צריכות לשמוע, את חייבת לשמוע ואני אגיד את זה בקצרה.

<ברלנטי אלחאז: מדברים על בתי ספר, מדברים על לחולל שינוי בבתי הספר ויש פה מנהלות איתי, 3 מנהלות, חברות, עמיתי, ממחוז הצפון שאנחנו כן מחוללות את השינוי בבית הספר, כן עושות את זה עם מוזיקה עם אומנויות, מחול אני הכנסתי לבית הספר, אני חייבת להעיד שזה לא קל, זו מהפכה.

<ברלנטי אלחאז: זה לא רק לחולל שינוי, זו מהפכה שמדובר בישוב – אני במקור מיפו, מתל אביב – אבל מנהלת את בית הספר בג'דיידה-מכר, שם מדד הטיפוח הוא 8.32 של תלמידים מסוציו-אקונומי מאד נמוך.

<ברלנטי אלחאז: לחולל שינוי במקום כזה, זה אתגר וזה כל הדבר הנפלא שיש בזה, אבל צריך גם, אני חושבת, המקום הזה יש לו השפעה, מאד רבה, תלמידים הגיעו למקום הזה בזכותכם, בזכות ד"ר תייסיר שהוא מפקח למוזיקה ואומנויות, מנהלת האגף לאומנויות, בזכותך, אבל אתם צריכים גם להיות מעורבים ולראות מה קורה בתוך בתי הספר, מה השינוי שאנחנו מחוללים.

<ברלנטי אלחאז: לבד אנחנו עושים את השינוי, אבל המעורבות של חברי כנסת, אותך ואחרים, עם הפיקוח אני חושבת שזה מאד יתרום.

עאידה תומא סלימאן: בינתיים את מכניסה לבעיות.

<ברלנטי אלחאז: אנחנו מדברים על מהפכה במגזר הערבי, אנחנו מדברים על אביב מוזיקלי במגזר הערבי.

<ברלנטי אלחאז: אנחנו ואני חושבת אודות למפקח שעושה גם את כל העשייה הזאת, אבל הוא מפקח ארצי וצריך לעזור לו, אבל אתם, נזמין אתכם שתגיעו ותראו מה מתרחש בתוך בתי הספר.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

<קריאה: מי מדברת?

<קריאה: <ברלנטי אלחאז:> מדברת ברלנטי אלחאז מנהלת בית ספר יסודי אבן סינא בישוב ג'דיידה-מכר, של מחוז הצפון.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, אני מצטערת שאני חייבת, אבל זה הקצב של הכנסת, ככה אנחנו עובדים פה ואנחנו רצים ממקום למקום ומנסים לנפץ את כל הסטראוטיפים שאומרים עלינו – מה הם עושים בכלל, הם יושבים כל היום ומקבלים משכורת בסוף החודש.

עאידה תומא סלימאן: אז בואו, אני רוצה להגיד לכם ככה, תודה קודם כל.

עאידה תומא סלימאן: שוב תודה למי שביקשו לקיים את הדיון הזה, אתם פתחתם לי דלת או חצי דלת להציץ לעולם שלכם שאני, להגיד לכם את האמת, למרות אהבתי למוזיקה, למרות אהבתי לאומנויות, שנתיים כבר נמצאת במקום הזה ואיבדתי את החוש הזה, אני כולי מרוכזת בדברים הקשים שאנחנו עושים, אני מאד מודה לכם.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שעולם האומנויות הוא עולם מדהים, לפעמים אפילו מקנאת ביוצרות, אני חושבת שעולם היצירה נותן הרבה חופש והרבה כח לנשים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו פה עובדים על דברים שלא נהנים לראות את התוצר שלהם מאד מהר, מה שאנחנו עושות פה לוקח שנים עד שאת רואה את השינוי, אבל ברגע שאת מלחינה, ברגע שאת שרה, ברגע שאת מציירת - את מיד רואה את התוצר שלך וזה נותן לך כח וזה נותן לך הרגשה של חופשיות, שאני יכולה לעשות ואני יכולה לבטא את עצמי וזה באמת מדהים.

עאידה תומא סלימאן: את המפגש הזה גם בין אומנויות לחינוך, אני שמעתי את הבנות כשדיברו על הציורים שלהם, אני שמעתי על הגאווה שהם דיברו ואני חושבת שכל מה שאנחנו עושים – אני מסכימה איתך, את לא חייבת להיות מורה כדי להיות מחנכות.

עאידה תומא סלימאן: המחנכות הכי טובות שהשפיעו בחיים שלי, לא בהכרח היו מורות ואני חושבת שצריך ללמוד.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב אין הרבה בתי ספר שיש בהם מחנכים ומחנכות, בתי הספר גדושים במורים ומורות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו רוצים מחנכים ומחנכות שיכינו לנו את דורות העתיד, שיפקחו את עיניהם לאפשרויות הקיימות.

עאידה תומא סלימאן: אני גם מאד שמחה לראות את הממשק שרק בעדינות נגענו בו, של יהודים וערבים, אני חושבת שהגיע הזמן, באמת, לדבר יותר בכנות ולנסות להבין.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת את זה, אני פעם ראשונה לפני 10 שנים נדהמתי כאשר הייתי צריכה לענות לשאלה ששאלה אותי ידידה יהודיה, ששאלה אותי איזה רומן בעברית קראתי ונדהמתי לגלות או לחשוף שאני לא קראתי אף רומן בעברית ושבשבילי השפה היתה אינסטרומנטלית בלבד, השתמשתי בה רק לצרכים של פונקציות ומי שלא מבין עד הסוף את האומנות ואת היצירה ואת התרבות של האחר – אף פעם לא יצליח להכיר את האחר וזה מאמץ.

עאידה תומא סלימאן: צריך לעשות מאמץ.

עאידה תומא סלימאן: זה לא בא בקלות.

עאידה תומא סלימאן: תודה על ההזדמנות, אני חושבת שכל חברי וחברות הכנסת שלא הגיעו פספסו בגדול ואנחנו נמשיך את השיח הזה, תודה.

<נורית רון רונקין: משפט אחרון, אפרופו שמקשר, מולייר אמר שאם מנהיגים היו רוקדים אז לא היו מלחמות.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להודות שאני רוקדת ואוהבת לרקוד.

עאידה תומא סלימאן: תודה.