ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 439, 2017-07-03 13:00

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 3 ביולי 2017, ט' בתמוז תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא – אפליה בתקצוב החינוך מיוחד במוכש"ר – בהשתתפות מנכ"ל משרד החינוך ואנחנו מודים לו על שפינה מזמנו.

יעקב מרגי: לא מובן מאליו בסוף שנת לימודים ולקראת פתיחת שנת לימודים, אבל שמנו את הסוגיה הזו על שולחן העבודה והוא נענה לאתגר והגיע אלינו עם מספר תובנות ומסרים.

יעקב מרגי: הרציונאל של הדיון ומה שביקשנו כי ילדים בחינוך המיוחד, עם צרכים מיוחדים, הרציונאל היה שלא מעניין אותי באיזה מוסד הילד מתחנך, באיזה מוסד יותר מתאים לו להיות או באיזה מוסד ההורים שלו בחרו לחנך אותו, מרגע שהוא בעל צרכים מיוחדים הוא צריך לקבל לפחות את מה שמקבל כל ילד שנמצא במוסד אחר שנקרא בהגדרה ממלכתי.

יעקב מרגי: אמרתי פעם, לו יצויר, אמרתי זאת להנהלת המשרד, לא בזמנך, לו יצויר שכל האנשים הטובים האלה, הגופים והמוסדות שנקראים מוכש"ר שלא בטובתם – מוכר שאינו רשמי, לאותם ילדים עם צרכים מיוחדים ומודיעים, מקישים בדלת לשר החינוך ואומרים לו – באחד בספטמבר קח הכל, הממלכה תיקח.

יעקב מרגי: המדינה תיקח.

יעקב מרגי: אלף המדינה הייתה מאבדת ידיים ורגליים כי היא לא ערוכה לכך, כי המוסדות, הגופים האלה עושים עבודת קודש.

יעקב מרגי: פעם אמרו לי כשאתה אומר עבודת קודש זה אומר שזה עבודה קשה עם תמורה מינימאלית.

יעקב מרגי: זאת ההגדרה של עבודת קודש.

יעקב מרגי: וזה חוזר, הולך וחוזר על עצמו.

יעקב מרגי: כשאומרים אתה עושה עבודת קודש, כבר יודעים.

יעקב מרגי: אבל אנחנו לא רוצים לחשוב על כך ואנחנו חושבים על טובת הילדים ורוצים לתת וגם המדינה, המשרד מעודד את אותם מוסדות להתקיים ואף משתף איתם פעולה ואף מפנה ילדים לאותם מוסדות.

יעקב מרגי: לכן אנחנו שמנו זאת.

יעקב מרגי: אני חושב שהגיע הזמן שאנחנו נבטל את האפליה הזו לגמרי, אם לא, בשלב הראשון לפחות נצמצם אותה, כדי לתת את המענה הטוב ביותר לאותם ילדים.

יעקב מרגי: מכובדי המנכ"ל, הבמה לרשותך.

יעקב מרגי: הבנתי שיש מצגת, בבקשה.

<שמואל אבואב: תודה רבה אדוני יושב הראש.

<שמואל אבואב: אני שמח על ההזדמנות לגולל בקצרה מה המדיניות שלנו בנושא של החינוך המיוחד ולהתמקד במיקוד ייחודי, אשר בעטיו התכנסנו וזה הנושא של המוכר שאינו רשמי בחינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: אבל ברשותך, משפט מקדים.

<שמואל אבואב: מה בסופו של דבר ולאן אנחנו רוצים להגיע.

<שמואל אבואב: אנחנו רוצים להגיע וליצור מאמץ שהילדים שהם בחינוך המיוחד, שנמצאים היום במוסדות ייחודיים ונמצאים לפעמים כיתות ייחודיות ואותם אפשר לשלב בכיתות רגילות – זה מה שהיינו רוצים לראות.

<שמואל אבואב: ברור שאי אפשר לעשות את זה לכולם, אבל כשאנחנו מסתכלים על הפרסומים של התמונה החינוכית שפורסמו לפני שבוע ואנחנו רואים ש-4.3% מבתי הספר מדברים על כך שילדים משתלבים בכיתות הרגילות, אנחנו מבינים שהמדיניות שילד של חינוך מיוחד יש לו יכולת להעניק לכיתה כולה, לא פחות מאשר לקבל.

<שמואל אבואב: ואם אני מסכם את המדיניות של ועדת דורנר, המשימה שלנו – לא נוכל לעשות את זה בשנה ולא בשנתיים – אבל המשימה שלנו היא להעביר 16,000 תלמידים, שהם נמצאים במוסדות של החינוך המיוחד או בכיתות של החינוך המיוחד, ולשלב אותם בכיתות הרגילות, כי זו היא התמונה החברתית המאוזנת, הנכונה, הרגישה שאנחנו רוצים לראות לנגד עינינו.

<שמואל אבואב: רוצים לראות את זה בתנועות הנוער, אנחנו רוצים לראות את זה במתנ"סים, אנחנו רוצים לראות את זה בבתי הספר.

<שמואל אבואב: זו משימה אחת.

<שמואל אבואב: בכדי שזה יתאפשר אנחנו שואלים את עצמנו האם מוסדות החינוך שנבנו לפני עשרות שנים, יש בהם נגישות, הם מותאמים, הם ערוכים לקלוט את כל המורכבויות של הילדים השונים.

<שמואל אבואב: התשובה היא לא.

<שמואל אבואב: ולכן בהדרגתיות.

<שמואל אבואב: אנחנו רואים את השלוש שנים האחרונות, את המאמץ שנעשה בהסדרת הנגישות, בהתאמת כיתות אקוסטיות לכל הלקויות למיניהן בהיקף גדול וגם המבט של תכנית החומש שאישרנו אותה אך לאחרונה ומדברת על התקדמות בהסדרת מוסדות החינוך כמותאמים לאוכלוסיות שיש בהן נכות בכדי ליצור שילוב בתוך המערך הרגיל.

<שמואל אבואב: עם מה אנחנו מתמודדים ומה ההיקף – אנחנו מדברים שיש כרגע במערכת החינוך כ-233,000 תלמידים בחינוך המיוחד, 11% מכלל המערכת שלנו.

<שמואל אבואב: איפה הם נמצאים?

<שמואל אבואב: בשלושה מקומות מרכזיים שבהם כל מקום שכזה מצריך התייחסות ייחודית וטיפול ייחודי ותיכף נדבר על זה.

<שמואל אבואב: המקום הראשון זה המוסדות של החינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: יש בהם כ-44,000 תלמידים.

<שמואל אבואב: המקום השני זה כיתות של חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים, שבהם יש 44,000 תלמידים.

<שמואל אבואב: והמקום השלישי זה תלמידים שמשתלבים בבתי ספר רגילים ובכיתות רגילות ויש כ-144,000.

<שמואל אבואב: אלה שלושת המקומות וכל מקום שכזה מצריך התייחסות ייחודית.

<שמואל אבואב: מכאן עבור למוכר שאינו רשמי.

<שמואל אבואב: עד כאן הסברנו את הראייה הכוללת וכרגע נדבר על המוכר שאינו רשמי ועל השונות שבין המוכר שאינו רשמי לבין הרשמי ולאחר מכן ניגע בנקודות הספציפיות שבעקבותיהן התכנסנו.

<שמואל אבואב: אז ראשית במוכר שאינו רשמי, במסגרות של החינוך המיוחד יש כ-21,000 תלמידים, קרוב אפילו ל-22,000 ותלמידים משולבים במוכר שאינו רשמי בבתי ספר רגילים, 36,000.

<שמואל אבואב: מה נעשה בשנה-שנתיים האחרונות: אחת הבעיות המרכזיות שוועדת ההשמה, אותה ועדה מקצועית שיושבת בדווקנות, ביסודיות וברגישות ובודקת מה הצרכים של כל ילד וילד, קבעה את קביעותיה.

<שמואל אבואב: לא בשרירות, לא בחטף, לא בגלל לחץ אלא מתוך שיקול דעת מקצועי בשולחן שמסובה אנשי מקצוע והורים וכל מי שקשור בזה.

<שמואל אבואב: הוועדה קיבלה את החלטותיה, אבל הקופה הייתה צרה מלתת מענה לכל ההיקף.

<שמואל אבואב: ההחלטות התקבלו, אבל לא יכולנו לתת מענה לאותם ילדים שבוועדת השמה קיבלו השמה כזו או אחרת.

<שמואל אבואב: ולכן הבשורה הגדולה שקרתה בשנה האחרונה, זה שהתקציב – שהיה 145 מיליון שקלים – עלה ל-360 מיליון שקלים.

<שמואל אבואב: זה מהלך משמעותי ביותר בהיבט של עשור.

<שמואל אבואב: אני הסתכלתי מה קרה בעשור האחרון.

<שמואל אבואב: זה אחד הדברים החשובים.

<שמואל אבואב: לא הגענו למנוחה ולנחלה ולא באנו פה לברך על המוגמר ולא כיסינו את כל הצרכים, אבל יש פה מענה משמעותי ביותר, שוועדות ההשמה יוכלו לקבל החלטות ולנו יהיה לאן לשלוח את הילדים.

<שמואל אבואב: לפחות בהיקפים הרבה יותר גדולים מאשר בעבר.

<שמואל אבואב: התקציב הזה הוא בבסיס ולכן זו לא בשורה של גחמה חד פעמית, היא לא בשורה של לחץ פוליטית ואיזו שהיא לוליינות, אלא זה בבסיס ולכן זה מאפשר לנו להסתכל נכוחה אל עבר ההתקדמות שנה אחר שנה ולהגיד שיש מענה יותר טוב ממה שהיה.

<שמואל אבואב: אני שב ואומר ומדגיש, זה לא מענה שמכסה את כל הצרכים.

<שמואל אבואב: דבר נוסע שהסתייע בעת האחרונה, זה להכיר באותם לקויי שמיעה ולקויי ראייה וכאלה שיש להם מוגבלות שכלית קלה, שהם לא היו חלק מהארכת שנת הלימודים ולא היה פתרון ומענה בחופשים להשאיר אותם במסגרות חינוכיות.

<שמואל אבואב: הצלחנו להוסיף גם את הקטגוריה הזו, גם את הקבוצה הזו.

<שמואל אבואב: וזה מאד מאד משמעותי ומאד מאד חשוב והקצו גם לכך 30 מיליון שקלים.

<שמואל אבואב: קבוצה נוספת התווספה להארכת יום הלימודים ולמתן מענה בחופשים.

<שמואל אבואב: הזירה השלישית זה ילדים שהם חולים, שהם בבית.

<שמואל אבואב: היו לנו בשנה האחרונה 1,240 ילדים שהם בחולי ממושך.

<שמואל אבואב: הם מתנתקים מהחברה, הם מתנתקים מאווירת הלימודים וצריך להימצא לידם ולהתאים אותם וללוות אותם ולסייע להם בתקופה שבה הם חולים.

<שמואל אבואב: והתקציב היה מוגבל, היה 31 מיליון שקלים, גם הוא עלה ל-47 מיליון שקלים ואנחנו מסתכלים מה התקציב שעל מפתנה של שנת 2018.

<שמואל אבואב: הוא יהיה 50 מיליון וזה נותן מענה טוב יותר.

יעקב מרגי: היום הוועדה סיימה את החקיקה לקריאה שנייה ושלישית.

חיים ילין: זהו, זה מה שרציתי להגיד לך, שיש חקיקה.

יעקב מרגי: כן, מגיל 3 גם כן, להאריך את זה.

יעקב מרגי: להנמיך.

<שמואל אבואב: זהו, אז אנחנו עוד עשינו את זה טרם הבשלת החוק והקביעה שהחוק מביא איתו תקציב מוסדר ומקובע בספר התקציב.

<שמואל אבואב: עשינו את זה גם בהעדר חוק והחוק רק יאפשר לעגן את זה בצורה טובה יותר.

<שמואל אבואב: מה הנושאים הספציפיים שעליהם אנחנו מדברים בנושא של המוכר שאינו רשמי, שאתה העלית בדיונים מקדימים בינינו.

<שמואל אבואב: לצערי לא הכל יש לו מענה ואפשר לפתור את כל הבעיות, אבל עשינו מאמץ ועקבת אחרי הדברים ודיווחתי לך.

<שמואל אבואב: עשינו סדרה של פגישות גם עם האוצר וגם עם כל אנשי המקצוע בכדי לראות איך אנחנו מצמצמים את הפער בין המוכר שאינו רשמי לבין הרשמי, מתוך הכרה והבנה שעוסקים שם בדיני נפשות.

<שמואל אבואב: אז הקטגוריות המשפטיות, הרשמיות יוצרות בידול ולא ביכולתנו לגשר על כל הדברים, כי ככה הדברים נקבעו.

<שמואל אבואב: אבל בדקנו מה אנחנו יכולים לעשות ולשפר.

<שמואל אבואב: אז הנושא הראשון שעלה זה גמול החינוך המיוחד למורים, שנמצאים ומלמדים בחינוך המיוחד והם במוכר שאינו רשמי ועד היום לא קיבלו את הגמול הזה ואנחנו מסדירים את זה והם יקבלו את גמול החינוך - - -

<קריאה: זה לא נכון.

יעקב מרגי: לא, אני מבקש, מי שיש לו השגות, הערות, ישמור את זה לעצמו.

יעקב מרגי: תרשמו לכם להמשך הדיון.

יעקב מרגי: זו הייתה הערה אחרונה שלי וזה נכון לכולם.

<שמואל אבואב: הדבר השני שאנחנו רוצים להסדיר אותו זה הגמול להכנה לבגרות במוכר שאינו רשמי, שהוא יהיה אקוויוולנטי והוא יתקבל על ידי אותם מורים שעוסקים בהכנה לבגרות ומוליכים את הילדים בחינוך המיוחד לבגרות, שהם יקבלו את הגמול כפי שמקבלים על זה האחרים.

<שמואל אבואב: הדבר השלישי הוא השכר של רופא ואחות ותזונאי קליני, כאלה שהם לא עובדי הוראה משום שעצם הקטגוריה של עובדי הוראה לא מאפשר לשייך אותם לאופק חדש.

<שמואל אבואב: אז גם שכרם של העובדים הפרא-רפואיים במוכר שאינו רשמי יהיה זהה לרשמי.

<שמואל אבואב: אלה שלושת הדברים שאנחנו בהתקדמות איתם ובניסיון להביא אותם ליישור קו עם הרשמי.

<שמואל אבואב: לגבי השכר של המטפלים ממקצועות הבריאות, שהם בדירוג עובדי הוראה.

<שמואל אבואב: והפער הגדול הוא הפער שנובע מהעדר היכולת להכניס ולהכיל את אותם עובדים לרפורמה של אופק חדש.

<שמואל אבואב: ככה זה נקבע.

<שמואל אבואב: זה מהלך שהוא מהלך שיש לו השלכות רוחב.

<שמואל אבואב: זו החלטה שהאוצר נדרש לזה.

<שמואל אבואב: אנחנו לא יכולים לקבל החלטה שמישהו לא עובד הוראה יכלל באופק חדש ולכן בעניין הזה אין לנו בשורה.

<שמואל אבואב: אנחנו לא יכולים להוציא תחת ידינו החלטה שכזאת.

<שמואל אבואב: לגבי הטענה שעלתה, שהשירותים של השירות הפסיכולוגי החינוכי הרשותי לא נותן מענה שוויוני לאלה שמוסדות של המוכר שאינו רשמי לעומת הרשמי, אנחנו נפגשנו עם שפ"י ואנחנו עושים מאמץ לנסות וליישר את השוויוניות.

<שמואל אבואב: שהבאים מהמוסדות של המוכר שאינו רשמי יקבלו את השירות על פי הסטנדרטים והמספרים של השירות שאנחנו נותנים.

<שמואל אבואב: באשר לשכר דירה ולמבנים.

<שמואל אבואב: המוכר שאינו רשמי מקבל שכר דירה על פי המפתח המקובל במשרד.

<שמואל אבואב: כמדומני זה כ-1,000 שקלים, 75% מזה.

<שמואל אבואב: אני משער שהכסף איננו מספיק ולא מכסה את הצרכים, אבל זו היא אמת המידה השוויונית בכל המערכת כולה.

יעקב מרגי: 1,000 שקלים למה?

<שמואל אבואב: לכיתה.

<שמואל אבואב: תיכף יציגו את המספר המדויק.

<שמואל אבואב: בכל אופן במוכר שאינו רשמי, כל מי שעונה לקריטריונים האלה מקבל את ההשתתפות בשכר הדירה על פי הפרמטרים הללו.

<שמואל אבואב: אז עד כאן בקצרה ניסיתי להסביר מה המדיניות המרכזית שלנו, לאן אנחנו רוצים להגיע.

<שמואל אבואב: מה הדברים שהצלחנו כרגע לשפר ומה הדברים שכרגע בכוונתנו להוציא אותם מן הכוח אל הפועל ואני יודע שהרב הוא לא נותן מענה לכל הדברים, אבל בהחלט יש פה שיפור לעומת מה שהיה בעבר.

יעקב מרגי: תודה למנכ"ל.

יעקב מרגי: לא אחת בדיונים עולה דילמה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לשפר הרבה תחומים.

יעקב מרגי: הרי לא חכמה.

יעקב מרגי: לו יצויר שאם אנחנו היינו במשרד והנהלת המשרד היו פה כיושב ראש ועדת החינוך, היינו שומעים את אותה מוסיקה וכמעט את אותן תשובות.

יעקב מרגי: לא שאנחנו חושדים בהנהלת המשרד שלא קשובה או שהנתונים לא נמצאים בפניהם.

יעקב מרגי: ולא אחת הדילמות הן קשות כי אתה לוחץ בסוגיית הצפיפות בכיתות ואז זה עולה ככה.

יעקב מרגי: ולאחר כמה זמן אתה אומר חבל, אם את המאמץ הזה משקיעים פה, יכול להיות שהיינו מגיעים.

יעקב מרגי: לא תמיד אנחנו כמי שמובילים לחץ – וצריכים לפעמים – מישהו אמר לי פעם גם לומר את האמת זו אפשרות.

יעקב מרגי: בבניין הזה צריך שזה ייאמר.

יעקב מרגי: צריך גם לומר את האמת.

יעקב מרגי: לא אחת אתה משיג משהו, לוחץ, משיג משהו כנבחר ציבור ואחר כך אתה עושה חשבון נפש אתה אומר רגע, התוספת הזו עולה X.

יעקב מרגי: יכול להיות שאם הייתי יושב עם הנהלת המשרד לבדוק צרכים וסדרי קדימויות, היינו מגיעים למסקנה אחרת.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: אני לא בא עכשיו לשפוך - הרי אני יזמתי את הדיון ואני רוצה שיהיו פה תוצאות - אני לא שופך מים קרים.

יעקב מרגי: אין ספק, אם אני אומר בתחושה האישית, לפחות בשנה וחצי האחרונות, המשרד אכן קשוב לחלק גדול מהצרכים שעולים בוועדה.

יעקב מרגי: ובפגישה האישית שהייתה לי עם המנכ"ל החדש – מבחינתי הישן – אבל במשרד – שמואל אבואב – שמתי לו קודם כל רק את הסוגיה הזו על השולחן.

יעקב מרגי: לא שמתי דברים אחרים ויש לי הרבה להוסיף, שאני מפוקס עליהם.

יעקב מרגי: אבל מי שעקב אחרי מתחילת הקדנציה בוועדה, אמרתי, החינוך המיוחד יהיה אצלי בפוקוס.

יעקב מרגי: החינוך המיוחד יהיה בפוקוס.

יעקב מרגי: לאחר מכן שהתחלתי קצת לסייר גם במוסדות של הליבה של החינוך המיוחד, הבנתי את הפערים, הבנתי את הצרכים ואני רוצה לומר לך שמואל, שלעתים אותם מנהלי מוסדות עומדים בחזית מול ההורים, כי הם מקבלים מידעים ממשרד החינוך שאכן יש שעות כאלה ושעות כאלה ושעות כאלה, אבל לא אומרים להם מה אחוז התקצוב.

יעקב מרגי: מה אומרים להם על הקושי?

יעקב מרגי: לפעמים במוסדות פריפריאליים, גם כשאתה נותן את חלק התקצוב, לא ניתן להשיג את בעלי המקצוע הזה באותם סכומים ותעריפים; ולעתים ההורים, במצוקתם – אי אפשר לדון אותם – באים למוסדות, שהרי ראשי המוסדות האלה, רובם ככולם הם מלכ"רים.

יעקב מרגי: לא כולם הם מוסדות למטרת רווח.

יעקב מרגי: רובם ככולם מלכ"רים ואומרים לא רק שאני בשליחות, אני מתנדב.

יעקב מרגי: את מיטב ימי ושנותיי אני מקדיש.

יעקב מרגי: אני גם חוטף מההורים שאני עושק, אני לוקח, אני מקבל ולא משקיע בילדים.

יעקב מרגי: זה עלה, אני אומר לך, זה עלה כמעט בכל מוסד שהייתי, פעם אחר פעם אחר פעם.

יעקב מרגי: והילדים האלה צריכים לקבל יותר מכולם את המענים שאנחנו מדברים עליהם.

יעקב מרגי: אני מבין את המצוקה של ההסכם הזה – אופק חדש.

יעקב מרגי: לא לחינם גם לא החילו אותו בפס רחב.

יעקב מרגי: העלויות שלו הן גדולות.

יעקב מרגי: וכיוון מי שכיוון - - -

יואב בן צור: ניסינו, ניסינו.

יעקב מרגי: כן, כן.

יואב בן צור: לא רצו.

יעקב מרגי: לא רצו.

יעקב מרגי: כיוון מי שכיוון שאופק חדש בזמנו יחול רק על קבוצה מסוימת, כי גם אידיאולוגית בתפיסת עולם של הממלכתי מול המוכשר, וגם מבחינת סדרי גודל וסדרי עדיפויות וגודל תקציבי.

יעקב מרגי: אבל ילדים הם ילדים ולא משנה, כפי שאמרתי בפתיח, איפה בחרו הוריהם לחנך אותם ואיפה הגורל הביא אותם לאן שהביא אותם.

יעקב מרגי: אז הדיון הזה, גם אם נשמע בסוף הדיונים התייחסויות גם של הגופים שביום יום חיים את זה, לאחר מכן נתכנס לראות איך אנחנו ממשיכים, מובילים לשיפור.

יעקב מרגי: השאיפה היא לביטול האפליה לגמרי, אבל נראה לאן אנחנו צועדים.

יעקב מרגי: חבר הכנסת חיים ילין.

חיים ילין: כבוד יושב הראש, תודה.

חיים ילין: קודם כל ברכות.

חיים ילין: אני בטוח שאתה עושה עבודת קודש - - -

יעקב מרגי: עוד פעם?

יעקב מרגי: עבודת קודש זו עבודה קשה בשכר נמוך.

חיים ילין: לא, החילונים אומרים את זה אחרת.

יעקב מרגי: איך הם אומרים?

חיים ילין: תעבוד משרה מלאה ותקבל חצי.

יעקב אשר: המבדיל בין קודש לחול.

חיים ילין: בדיוק.

חיים ילין: לא, אבל אין לי ספק, פה אין פוליטיקה איתו.

חיים ילין: מה שנסגר נסגר.

<שמואל אבואב: בטוח.

יעקב מרגי: חבר הכנסת ילין, זה אוטומטית.

יעקב מרגי: אתה נכנס בדלת, נרשמת לדיבור.

חיים ילין: היום בבוקר היה דיון.

חיים ילין: על מה?

חיים ילין: על מה ששר החינוך אמר.

חיים ילין: מה הוא אמר על החינוך המיוחד?

יעקב מרגי: הארכת שנת הלימודים.

חיים ילין: אני מעדיף שיגידו אין מאשר שיגידו יש ובסוף שום דבר לא קורה.

חיים ילין: כי אז כולם יוצאים מבולבלים.

חיים ילין: אנחנו לא יודעים אם יוצאים למלחמה או לא יוצאים למלחמה.

חיים ילין: אנחנו לא יודעים אם אנחנו צריכים להסביר או לא צריכים להסביר.

חיים ילין: אנחנו לא יודעים כלום.

חיים ילין: אנחנו בעמימות.

חיים ילין: עכשיו הצגת.

חיים ילין: לא מצליח להבין.

חיים ילין: יש גם חוק לגבי זה ודרך אגב, המשרד היחיד שיש לו גם מה שנקרא חוק, תקנות ומה שנקרא הספר הקדוש של המנכ"ל, זה רק במשרד החינוך.

חיים ילין: ואז, כשרוצים שמים את ה - - -

יעקב מרגי: לא, חוזרי מנכ"ל יש לכולם, אבל סטאטוס קדוש יש רק בחינוך.

חיים ילין: אתה מבין?

חיים ילין: זה המקום היחידי.

חיים ילין: כשכדאי שמים את זה, כשכדאי שמים את זה.

חיים ילין: עכשיו השר בא ואמר את מה שהוא אמר.

חיים ילין: עכשיו צריך לתקצב.

חיים ילין: אתה מכיר את הדינאמיקה הרבה יותר טוב ממני.

חיים ילין: אף אחד לא דורש.

חיים ילין: זאת אומרת אני אומר את זה כי אני גם מכיר את המערכת, שמחר בבוקר הכל יתהפך, והופ אתה תביא מיליארד שקלים.

חיים ילין: זה לא יקרה.

חיים ילין: אבל כן, אם בונים תכנית שהיא תלת שנתית – בדרך כלל התלת זה מה שיוצא טוב לכולם – מתחלק בשלוש.

חיים ילין: כן אתה בא ואתה סוגר איזה שהוא פער.

חיים ילין: בחינוך מיוחד, אני לא מצליח להבין.

חיים ילין: הרי יש בכל מקום שאתה לא תסתכל, אסור שתהיה אפליה.

חיים ילין: אני מכיר את זה.

חיים ילין: הייתי ראש רשות, היה מוכש"ר.

חיים ילין: פעם ראשונה למדתי מה זה מוכשר, לא חינוך מיוחד.

חיים ילין: חינוך רגיל.

חיים ילין: שאלתי למה אתם רוצים מוכש"ר?

חיים ילין: תבואו, תקבלו תקצוב 100%, מה?

חיים ילין: אנחנו לא רוצים שאף אחד יתערב במה שאנחנו עושים ובמה שאנחנו מלמדים ולכן אנחנו כאלה.

חיים ילין: בסדר גמור.

חיים ילין: אבל פה בחינוך המיוחד, כשמשרד החינוך לא יודע להתמודד לפעמים עם הילדים אז שמים להם את המשימה הזאת?

חיים ילין: פה זה לא נתפס, בחינוך מיוחד.

חיים ילין: ולמה?

חיים ילין: כי אני לא רוצה להגיד שהחינוך המיוחד זה חוליה חלשה, בשום פנים ואופן, אבל אנחנו צריכים לחזק את מה שניתן לחזק ואנחנו צריכים לנסות לראות – לא בצורה פוליטית ובצורה של מניעה.

חיים ילין: הרי מה אנחנו רוצים?

חיים ילין: ככל שהילדים בחינוך מיוחד יקבלו יותר כלים כשהם תלמידים, ככה יידעו להתמודד עם הסביבה שלהם בעתיד יותר טוב והם לא יהיו נטל.

חיים ילין: להיפך, הם יהיו תרומה מלאה לחברה.

יעקב מרגי: הם לא ינשרו?

חיים ילין: לא, אבל זו תפיסה.

חיים ילין: אני לא מבקש ממך שתשנה את התפיסה, כי פה אנחנו מביאים את הסופרטנקר לכבות.

חיים ילין: אנחנו לא מונעים את השריפה, אנחנו חייבים להיות גיבורים ולכבות אותה.

חיים ילין: אנחנו צריכים למנוע את הבעיה.

חיים ילין: לא נמנע את החינוך.

חיים ילין: החינוך המיוחד הוא כלי, הוא לא מטרה.

חיים ילין: הוא כלי בשביל לתת את האפשרויות הגדולות ביותר לנוער שצריך את זה ולתלמידים שצריכים את זה.

חיים ילין: עכשיו תסבירו לי איך הם צריכים להתמודד עם שני שלישים מהתקציב, לעומת ילד בחינוך מיוחד, שלא במוכש"ר?

חיים ילין: איך?

חיים ילין: זאת אומרת זה כאילו שאתם אומרים לי ככה: תשמע, יש פה רכב ואני יוצא באופניים ואתם מבקשים ממני, כשאני עם זוג האופניים, שאני אעקוף את הרכב.

חיים ילין: אין חיה כזאת.

חיים ילין: אין.

חיים ילין: אין חיה כזאת.

חיים ילין: אני לא יכול להתמודד בכלל עם הפערים האלה.

חיים ילין: אני חושב שצריך קודם כל לסגור אותם כספית, תקציבית ואתה תקבל את העזרה.

יעקב מרגי: תודה.

חיים ילין: תרשה לי.

חיים ילין: הנושא השני זה הנושא של מבנים.

חיים ילין: אנחנו לא עושים - אני אומר לך את זה כי ראיתי את זה בעיריית ירושלים, אני לא יודע מה קורה במדינת ישראל.

חיים ילין: אני רואה הוצאה בשכירות של מבנים, כי אין לנו מבנים, אתה יודע.

חיים ילין: לעירייה או למועצה אין מבנים, היא באה, מוציאה מיליוני שקלים.

חיים ילין: מספיק שהבינוי שלך יבוא ויתחיל לבנות במקומות שיש צורך ויחליפו את כסף הבנייה – ההוצאה של השכירות – לבינוי – יש לך מקור.

חיים ילין: 170 מיליון שקלים זה קורה בירושלים.

חיים ילין: אנחנו ראינו.

חיים ילין: במקום לבנות.

חיים ילין: מי הנדל"ניסט שמתעשר מזה?

חיים ילין: אני עדיין לא הצלחתי להבין את זה, אבל בואו נקים את בתי הספר ואת הכיתות.

חיים ילין: הנושא השלישי בתוך זה זה הנגישות.

חיים ילין: והרביעי, ואני מסיים, זה המורים.

חיים ילין: בסוף מי שצריך לעשות את העבודה זה המורים וכל המטפלים.

חיים ילין: פה לעומת מקום אחר, בבית ספר רגיל אנחנו רואים יש מורים, יש פסיכולוג בית ספרי ויש עובדים סוציאליים שיכולים לטפל.

חיים ילין: פה זו סוגיה קצת יותר מורכבת.

חיים ילין: ופה הרציפות היא מאד חשובה.

חיים ילין: זה לא יוצאים לחופש והולכים לקניון.

חיים ילין: זה סיפור אחר לחלוטין.

חיים ילין: אבל פה מעל הכל יש גם את המשפחה.

חיים ילין: ואם אנחנו לא נותנים את הטיפול הנאות לילד, אנחנו בעצם לא טיפלנו במשפחה ולא נותנים למשפחה את הכלים להתמודד עם מצבי קיצון.

חיים ילין: ולכן הם נמצאים פה בדיון.

חיים ילין: רק נישה קטנה ואם אנחנו נשנה, אנחנו פשוט נגיע למקום אחר, גם חברתית.

חיים ילין: תודה רבה אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תשאיר לאחרים.

יעקב מרגי: חברי הכנסת והדוברים הבאים רק לקצר, כי אנחנו רוצים למצות את הדיון.

יעקב מרגי: יש גם עוד דוברים שלא חברי כנסת וארגונים שעוד צריכים להציג מצגת.

יעקב מרגי: חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה.

יעקב אשר: תודה אדוני יושב הראש.

יעקב אשר: אני קודם כל רוצה לברך את המנכ"ל על ההופעה הפומבית כאן הראשונה.

חיים ילין: על עבודת קודש.

יעקב אשר: ואני חושב שזה באמת מתאים לו ולאג'נדה שלו לבוא אל הכנסת, מה שנקרא לוועדה הראשונה כמנכ"ל, על נושא כל כך חשוב.

יעקב אשר: אני מודה לך על כך ואני בטוח שכאיש שהוא קשוב והכי חשוב גם אדם פרקטי, שנגיע גם לפתרונות בעזרת השם.

יעקב אשר: אני רוצה גם להעריך מאד את שיתוף הפעולה שקיים במוסדות המוכש"ר, של כל הזרמים, של כל החוגים – חרדים וציבור כללי, כי באמת הנושא הזה הוא נושא ששייך לכולם.

יעקב אשר: אני לא רוצה להרחיב באמת מה החשיבות של חינוך מיוחד, מה החשיבות של שילוב, כמו שאמר המנכ"ל.

יעקב אשר: אני רק יכול להגיד לכם בעדות אישית, כראש רשות לשעבר, שככל שהתמקצענו והשקענו יותר בגילאים הרכים, בגני הילדים של החינוך המיוחד, בכיתות היותר נמוכות – כך הגענו אחרי כמה שנים ואני לא אשכח את הטבלה הזאת שבאו אלי ערב פתיחת שנת הלימודים ואמרו לי יש ירידה במספר הכיתות המשולבות שצריך בכיתות הגבוהות.

יעקב אשר: זאת אומרת ילדים השתלבו תרתי משמע עם כל המשמעות של זה.

יעקב אשר: אם ניקח את זה תקציבית גם כן, והזכירו את זה מקודם, המדינה יכולה לחסוך המון אם היא משקיעה הרבה בזמן, מאשר הרבה לאורך זמן.

יעקב אשר: ואני חושב שזו נקודה שצריך לומר אותה ולשים אותה על השולחן.

יעקב אשר: המטרה של הדיון היום אותו יזם יושב הראש, הרב מרגי ואני מברך אותו על כך, זה בעצם להגיע להשוואה מוחלטת בכל הרכיבים.

יעקב אשר: אני חושב שזה היעד וצריך לקרוא לילד בשמו ולראות.

יעקב אשר: אני לא הבנתי את הסיפור של אופק חדש.

יעקב אשר: מה זה קשור כרגע לעניין של המטפלים.

חיים ילין: נכון, גם אני לא מבין.

יעקב אשר: אנחנו מדברים על עובדי ההוראה.

יעקב אשר: אנחנו מדברים על המסגרת הבסיסית.

יעקב אשר: אני הבנתי רק דבר אחד, אדוני המנכ"ל ולצערי הרב גם אתה מבין.

יעקב אשר: הבעיה הגדולה זה האוצר.

יעקב אשר: הכסף.

יעקב אשר: וזה דבר שצריכים להתמודד איתו ולכן אנחנו פה.

יעקב אשר: אתה לבד כנראה ואפילו השר שלך לבד, לא יוכל להתמודד עם זה.

יעקב אשר: בשביל זה השולחן הזה נמצא כאן, בשביל זה אנחנו לשרותך בעניין הזה.

יעקב אשר: אבל אנחנו חייבים לראות שכל הרכיבים יגיעו בסופו של דבר להתאמה, כי ילד של חינוך מיוחד הוא ילד בחינוך מיוחד שווה בכל מקום.

יעקב אשר: ואני מסיים אדוני.

יעקב אשר: אני רוצה לומר עוד דבר שנתקלתי בזה כראש רשות.

יעקב אשר: יש דבר שנקרא סל מנהל מחוז.

יעקב אשר: במקומות שצריך סייעת – אם זה בגנים או גם בכיתות, שצריך סייעת מיוחדת יותר, שיש גנים יותר צפופים או כיתות יותר צפופות ויש ילד שסובל מהפרעות יותר קשות – יש דבר שנקרא סל מנהל מחוז.

יעקב אשר: אני רוצה שתשמע אז זה, אדוני יושב הראש.

<קריאה: תלוי איפה הוא מנהל המחוז.

יעקב אשר: לא, לא, דקה.

יעקב אשר: עכשיו מה שקורה, אני לא יודע לבדוק איזה מנהל מחוז יותר נחמד בצפון או בתל אביב.

יעקב אשר: אני רק יודע דבר אחד - - -

<קריאה: למרות ש - - -

יעקב מרגי: רבותי, אנחנו חסרים בזמן וחבל.

יעקב מרגי: לקצר.

יעקב אשר: זה דבר שכדאי שתדע אותו, אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: תסכם.

יעקב אשר: יש סל מחוז שבו סוגרים פערים על דברים מסוימים שצריך כדי לתת סייעת או סייע מסוג כזה.

יעקב אשר: המוכש"ר, מה שהיה פעם, עוד לפני המחוז החרדי גם כן, הסל שלו כמעט לא היה סל למנהל המחוז של המוכר שאינו רשמי.

יעקב אשר: היה סל קטן, אפילו אני זוכר שקראתי לזה פעם ארנק.

יעקב אשר: ולמנהלי מחוזות היו סלים ואני חושב שזה קיים עד היום, אני לא נמצא היום בתוך העניין - - -

<קריאה: יש, יש.

יעקב אשר: והמוכש"ר – אין לי ספק שהוא בן חורג בעניין הזה.

יעקב אשר: הסל שלו הוא שקית כזו קטנה, שעוד משלמים עליה 10 אגורות.

יעקב מרגי: ולסיכום.

יעקב אשר: ולסיכום אדוני, אני מודה לך על הישיבה הזאת.

יעקב אשר: אני חושב שצריך לנסות ולהגיע בטווח של זמן סביר לסגירת כל הפערים.

יעקב אשר: אנחנו נעקוב אחרי זה ביחד כולנו.

יעקב אשר: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מלכיאלי, בבקשה אדוני.

מיכאל מלכיאלי: תודה אדוני יושב הראש על הדיון.

מיכאל מלכיאלי: אני לא רוצה לחזור על הדברים.

חיים ילין: אמרתי בואו נתגייס, נפיל את הממשלה, זה שווה.

יעקב מרגי: חיים, אנחנו בדיון רציני, בבקשה.

מיכאל מלכיאלי: ואז תבואו אתם ומה יקרה לנו?

יעקב מרגי: מלכיאלי, דיון רציני.

יעקב מרגי: עזבו אותנו מההערות האלה.

יעקב מרגי: זה לא ועדות אחרות.

חיים ילין: ניתן 100% למוכש"ר.

יעקב מרגי: זו ועדת החינוך.

מיכאל מלכיאלי: אני רוצה לנצל את שהותו של המנכ"ל כאן, קודם כל לברך אותך.

מיכאל מלכיאלי: אתה ידוע כאיש מקצוע ואני חושב שדבר ראשון ואני חושב שאתה צריך לגלות אומץ ולומר את זה כאן בוועדה.

מיכאל מלכיאלי: כלומר המצב היום של השנים האחרונות – אני לא רוצה לקרוא לזה פשע – אבל מי שיבוא ממדינה אחרת, יפתח את ספרי התקציב שלך ויראה שילד אחד מקבל סכום מסוים וילד אחר מקבל פי כמה, זה דבר שאי אפשר להסכים איתו.

מיכאל מלכיאלי: המושג מוכש"ר כבר נהפך לסוג ב'.

מיכאל מלכיאלי: זה לאו דווקא בחינוך המיוחד.

מיכאל מלכיאלי: כשאנחנו הופכים מנהלי בתי ספר לשנוררים, אז מי נפגע מזה בסוף?

מיכאל מלכיאלי: הילדים.

מיכאל מלכיאלי: במקום להתעסק בחינוך של הילדים, הפכנו את מנהלי בתי הספר של המוכש"ר לגבאי צדקה, ללכת להשיג חסויות לבית הספר.

חיים ילין: לא רק של המוכש"ר, יש לי חדשות בשבילך.

יעקב מרגי: ובכל זאת, אנחנו ממוקדים בחינוך המיוחד.

מיכאל מלכיאלי: אתה הבאת בשורה מאד מאד משמחת בתחילת הדברים שלך, שכל הנושא של אין מימון גמול לחינוך המיוחד, הולך להשתוות.

מיכאל מלכיאלי: אבל צריך לזכור שזה פריט אחד בתוך סל של עוולות ובמספר שורות אתן דוגמא – אין מימון של משרת אם, אז לאמא במוכש"ר אין ובמקום אחר יש.

מיכאל מלכיאלי: אין מימון של שעות גיל, אין מימון לגמול החינוך המיוחד.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שבעצם אתה צריך באומץ רב, שיש לך, לומר לנו בוועדה שמשרד החינוך היום מפלה לרעה.

מיכאל מלכיאלי: אני עוד לא מדבר על ההסכם הקואליציוני שעדיין לא מכובד, שהוועדה כבר קיבלה החלטה בנושא הזה, בין ש"ס לבין הממשלה בכלל, שעדיין לא מכובד, שהוועדה כאן כבר קיבלה החלטות בנושא הזה בין ש"ס לבין בכלל הממשלה, שעדיין לא מכובד, להחזיר את המצב לפני - - - -

יעקב מרגי: תקנות, התקנות יתוקנו.

יעקב מרגי: זה דיון אחר.

מיכאל מלכיאלי: היה כבר דיון לפני שיו"ר מרגי קיים, אבל הנושא הזה חייב להיות - - -

יעקב מרגי: יתקיים.

מיכאל מלכיאלי: כל הנושא הזה של להשוות את המצב אחד לשני, הוא קריטי בשביל לא להפוך אותנו למדינה שמפלה בין ילד לילד.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת בן צור.

יואב בן צור: תודה רבה אדוני יושב הראש.

יואב בן צור: יישר כוח על עצם קיום הדיון.

יואב בן צור: אדוני המנכ"ל, אני רוצה לברך אותך.

יואב בן צור: אנחנו זוכרים אותך עוד מהקדנציה הקודמת, את פועלך ומעשיך ואנחנו שמחים שאתה נמצא שוב בתפקיד ואין לנו ספק שאתה תוביל את המערכת לשיח אחר.

יואב בן צור: אנחנו יודעים ביושרך המקצועי, שאתה תדע לנווט את הדברים.

יואב בן צור: א' אני רוצה לברך את הקואליציה לקידום שעשתה באמת עבודה מצוינת פה, ברשות משרד רואה החשבון שיקוביצקי ופרטה פה את הדברים שמראים באמת פערים גדולים.

יואב בן צור: אני רוצה לומר לך כמנכ"ל רשת חינוך בעבר, בעבר הציבור שלנו לא הציף את הנושא הזה של החינוך המיוחד, כי זה היה סטיגמטי.

יואב בן צור: בשלב מסוים הציבור שלנו נפתח והבין שאם הילדים הללו לא יקבלו טיפול כשעדיין הם קטנים, הם יכולים להגיע לתוצאות מאד מאד לא רצויות והוא נפתח לזה.

יואב בן צור: ואני אומר לך מניסיוני כמנכ"ל רשת החינוך, שהצפנו את זה והיינו צריכים תקנים לכיתות לחינוך מיוחד, משרד החינוך אמר לנו שהם לא מסוגלים, אין לנו תקציב להקים לכם.

יואב בן צור: ילדים שהיו כבר עם ועדות השמה עם הכל – אין לנו תקציב להקים לכם כיתות לחינוך מיוחד.

יואב בן צור: אני לא יודע איפה זה נמצא היום, אני מקווה שהיום זה כבר לא שם.

יואב בן צור: היום אנחנו מדברים רק על הפערים בין החינוך המוכר שאינו רשמי לחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: חיים, יושב ראש הוועדה שלך הגיע.

חיים ילין: אני החילוני היחידי פה.

חיים ילין: אתה לא שמת לב מה קורה פה?

יעקב מרגי: אל תהיה בטוח.

יעקב מרגי: פעם אמר לי רב גדול, לא בטוח שכל הדתיים דתיים.

חיים ילין: לא, ועוד מיש עתיד, אתה מבין?

חיים ילין: תסתכל.

יעקב מרגי: הנה אמרת, תודה.

יעקב אשר: אף פעם לא היית יש עתיד באמת, תעזוב.

יעקב מרגי: חיים, חבל על הזמן.

יעקב מרגי: זה זמן של דובר.

יעקב מרגי: בבקשה, לסכם.

יואב בן צור: ולכן יכול להיות שאנחנו היום בזמנים טובים יותר, אבל עדיין בפערים גדולים יותר.

יואב בן צור: יש גם את מוסדות הפטור, שבזמנו חבר הכנסת גפני השיג להם כ-10 מיליון שקלים, פעם אחת, חד פעמי.

משה גפני: לא.

יעקב אשר: לא, לא, זה ממשיך.

משה גפני: כל הזמן.

יעקב מרגי: לא, חשבתי לא השגת.

משה גפני: אבל לא חד פעמי.

יעקב מרגי: אז תגיד כן, השגתי, אבל לא חד פעמי.

משה גפני: אפילו שי פירון נתן.

יואב בן צור: כן, באמת?

משה גפני: כן.

יעקב מרגי: טוב, בבקשה.

יואב בן צור: ולכן אני חושב שהדיון הזה הוא חשוב.

יעקב מרגי: אתה לא יודע איך להגיד שהגעת לדיון ולקדם אותך בברכה, אז הוא הזכיר את זה.

יואב בן צור: ה-10 מיליון שקלים האלה שהרב גפני השיג, הם באמת חשובים, אבל בוודאי בוודאי לא מספיקים ואנחנו קוראים לו אגב להשיג יותר.

יעקב מרגי: תודה.

יואב בן צור: ולמנכ"ל משרד החינוך לדעת לראות איך בעצם הוא סוגר את הפערים האלה.

יואב בן צור: ואנחנו בטוחים, אדוני, שבסיומו של תהליך ולא ארוך, אנחנו נהיה אנשי בשורות ותבשר לנו באמת שאנחנו סוגרים את הפער לטובת אותם ילדים ולטובת העתיד שלהם.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה.

מסעוד גנאים: תחילה אני מברך אותך, אדוני יושב הראש, על הדיון החשוב הזה.

מסעוד גנאים: אני מברך את כבוד המנכ"ל החדש, מאחל לו הצלחה.

מסעוד גנאים: אני ראיתי את הדיון, ראיתי שכולם חרדים, אז אמרתי איפה שיש חרדים, בטח - - -

יעקב מרגי: חרדים ממה?

מסעוד גנאים: רגע, רגע, לא כל כך.

מסעוד גנאים: זו הקדמה, מה?

מסעוד גנאים: תן לי.

מסעוד גנאים: אז אמרתי שבטח אנחנו הערבים יש לנו משהו בעניין הזה.

יעקב מרגי: זה הולך ביחד, אתה אומר?

מסעוד גנאים: כי גם אנחנו מופלים.

יואב בן צור: אנחנו שנינו גדלים בכמות האוכלוסייה.

מסעוד גנאים: מקווה ששנינו נקבל את הצדק והשוויון שכולנו דואגים ורוצים אותו.

מסעוד גנאים: אני חושב כבוד המנכ"ל, משרד החינוך, שהעניין הזה הוא אמירה.

מסעוד גנאים: הוא אמירה ערכית בהתחלה.

מסעוד גנאים: אמירה ערכית שאין הבדל בין ילד וילד, למרות ההבדל במסגרת החינוכית.

מסעוד גנאים: הכלל צריך להיות כולם הבנים שלנו.

מסעוד גנאים: אז מהכלל הזה, מהאמירה הערכית, צריך אחר כך לתת לכולם שוויון אם זה בתקצוב, אם זה בשירותים, אם זה בהכל.

מסעוד גנאים: אני יודע שיש לנו מוכר שאינו רשמי בחברה הערבית בקשר לחינוך המיוחד, שם צריך פיקוח, שם גם צריך צדק ושוויון בין כל הילדים, אם הם במסגרת רשמית, אם הם לא במסגרת רשמית.

מסעוד גנאים: אני מקווה שתעשה את זה ואנחנו בכנסת לרשותך, מגויסים.

מסעוד גנאים: כל צעד שאתה רוצה, אם זה מבחינה תקציבית או אחרת, אנחנו מגויסים.

מסעוד גנאים: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת הרב משה גפני.

משה גפני: רק שאלה.

יעקב מרגי: רק שאלה, תזכור.

משה גפני: כן.

משה גפני: הנושא של תקצוב החינוך המיוחד הוא בחוק.

משה גפני: הוא לא דבר שעושים טובים.

משה גפני: ואני שואל האם היועצת המשפטית של משרד החינוך מסכימה לזה שהחינוך המיוחד לא יתוקצב.

משה גפני: היא מאד מקפידה על החקיקה.

משה גפני: אני מבקש לדעת, אדוני המנכ"ל, האם מאפשרים לך בלשכה המשפטית לעבור על החוק.

יעקב מרגי: ומעבר לשאלה הזו יש לכבודו - - -

משה גפני: זו השאלה.

יעקב מרגי: אז אנחנו אחר כך ניתן התייחסות כוללת.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: היועצת המשפטית תגיד איך היא מאפשרת את הדבר הזה, שילדים, ילדים – מה לעשות – שמר עליהם גורלם – הם נמצאים בחינוך המיוחד ובמקרה במוכר שאינו רשמי.

משה גפני: למה הם לא מקבלים את מלוא התקצוב כמו כולם?

יעקב מרגי: אבל בכל זאת אם תרצה בהמשך להוסיף עוד דברים, אני אתן לך בשמחה.

משה גפני: בסדר.

יעקב מרגי: פרופסור רבקה לזובסקי, בבקשה.

<רבקה לזובסקי: שלום לכולם.

<רבקה לזובסקי: אני פרופסור רבקה לזובסקי ואני רוצה לדבר - - -

יעקב מרגי: ואת יושבת ראש ויצ"ו העולמית.

<רבקה לזובסקי: ויצ"ו העולמית, עמותה ישראלית, 800 מוסדות, פדרציות בעולם.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה לדבר כאשת חינוך, התמחות ייעוץ חינוכי, חינוך מיוחד.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה להגיד קודם כל תודה על הדיון הזה, לקדם בברכה את המנכ"ל ויחד עם זה להגיד במילים הכי פשוטות – האפליה זועקת לשמיים והעבירה על החוק זועקת לשמיים.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע אם זו עבירה.

<רבקה לזובסקי: אני לא באה להאשים אף אחד.

<רבקה לזובסקי: אני באה מתוך הכאב שלנו וגם כאשת חינוך שבודקת את זה ביסודיות.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה שהקהל פה יבין בשתי מילים.

<רבקה לזובסקי: משרד החינוך, המדינה, באמצעות משרד החינוך והרשויות ואני יועצת חינוכית.

<רבקה לזובסקי: ישבתי במאות ועדות השמה, מפנה תלמידים של החינוך המיוחד, חלקם למסגרות רשמיות, חלקם למוכר שאינו רשמי.

<רבקה לזובסקי: אנחנו נותנים מענה יוצא מן הכלל לבעיות קשות ביותר בתחום הרגשי, הפיזי, השכלי.

<רבקה לזובסקי: למעשה אנחנו זרוע מבצעת של המדינה ושל המשרד, אבל שליחות הקודש שלנו – בלי מירכאות ובחינוך זה שליחות, במיוחד בחינוך מיוחד – נפגעת פגיעה אנושה, כי התקציב שאנחנו מקבלים פר ילד הוא יותר מ-30,000 שקלים פחות פר ילד.

<רבקה לזובסקי: כבר השירותים נפגעים.

<רבקה לזובסקי: מר אבואב, אתה יודע איזו הערכה גדולה אני חשה כלפי עבודתך, ברוך הבא.

<רבקה לזובסקי: אנחנו תולים בך תקוות ענקיות, אבל מלכתחילה השירותים שלנו נפגעים והתשתיות נפגעות.

<רבקה לזובסקי: הדבר הכי-הכי קשה זה שהמורים שלנו לא נכנסים לרפורמה כלשהי.

<רבקה לזובסקי: אם זה אופק חדש, כמו מורים בחינוך המיוחד ובחינוך הרשמי ואם זה רפורמה אחרת.

<רבקה לזובסקי: מה כל כך חשוב ברפורמה הזאת?

<רבקה לזובסקי: הילדים נפגעים.

<רבקה לזובסקי: הילדים נפגעים כי הם לא מקבלים את השעות הפרטניות שהן קריטיות עבור הילדים האלה.

<רבקה לזובסקי: ילד אוטיסט, ילד עם לקויות למידה, הפרעות נפשיות קשות ועוד ועוד ועוד, אנחנו מקבלים את המקרים הכי קשים.

<רבקה לזובסקי: עושים ניסים.

יעקב מרגי: תודה.

<רבקה לזובסקי: דקה.

<רבקה לזובסקי: אנחנו לא מקבלים ברפורמה הזאת.

<רבקה לזובסקי: יש גם עבודה בקבוצות קטנות, יש תכנית למידה אישית, הכנה של הסייעות.

<רבקה לזובסקי: יש תגבור הוראה.

<רבקה לזובסקי: יש גם אנשי טיפול במקצועות הפרא-רפואיים.

<רבקה לזובסקי: זאת אומרת שאנחנו פוגעים לא בזדון, אבל במודע.

<רבקה לזובסקי: אנחנו בויצ"ו כבר פנינו בדצמבר 2013, זה כבר ארבע שנים.

<רבקה לזובסקי: עכשיו זה - - -

יעקב מרגי: תודה גברתי.

<רבקה לזובסקי: עוד דקה, אני כבר מסיימת.

יעקב מרגי: אמרת דקה קודם.

<רבקה לזובסקי: כן, עוד דקה, כי זה חשוב.

<רבקה לזובסקי: אני לא בטוחה שהכל מוכר לכולם.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה רק להגיד שהגיעו מים עד נפש, גם מבחינה תקציבית.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה להגיד משהו שאולי לא מובן מאליו.

<רבקה לזובסקי: זה רק כסף.

<רבקה לזובסקי: מה זה כסף לעומת הסבל של ילדים ושל משפחות?

יעקב מרגי: תודה, תודה.

<רבקה לזובסקי: אוקיי?

<רבקה לזובסקי: אז אנא תעשו את הדבר הנכון.

יעקב מרגי: אנחנו משתדלים.

יעקב מרגי: יהודה מרמורשטיין, בבקשה.

<יהודה מרמורשטיין: שלום ליושב ראש.

<יהודה מרמורשטיין: ברכותיי למנכ"ל החדש.

<יהודה מרמורשטיין: אני אפתח דווקא במושג היהודי אל תמנע טוב מבעליו.

<יהודה מרמורשטיין: אנחנו קודם כל חייבים תודה למשרד החינוך על כל המהפכה שלמעשה קרתה בשנים האחרונות בתחומים השונים, הברורים שהזכירו פה בחלקם.

<יהודה מרמורשטיין: מחר המנכ"ל חונך לנו בית ספר חדש בנגב ואנחנו יודעים את הדברים היפים והטובים, אבל הוא מאד קשה.

<יהודה מרמורשטיין: אני לא רוצה להרחיב יותר ממה שנאמר פה, כי אני אתן גם לחבריי.

<יהודה מרמורשטיין: תבינו, קשה לנו להסתכל להורים בעיניים.

<יהודה מרמורשטיין: לא באים אלינו ילדים בגלל שאני דתי או בגלל העיניים שלי.

<יהודה מרמורשטיין: אצלנו יש ילדים דתיים ושאינם דתיים.

<יהודה מרמורשטיין: יודעים דבר אחד, בחינוך המוכש"ר שעלה נותן וכמותנו, הם הכי טובים.

<יהודה מרמורשטיין: אצלנו רוב הילדים אינם דתיים.

<יהודה מרמורשטיין: באים מקצה הארץ לקצה השני.

<יהודה מרמורשטיין: נוסעים שעות כדי לבוא לבית הספר.

משה גפני: אגב, גם לדתיים מגיע.

<יהודה מרמורשטיין: מה?

משה גפני: גם לדתיים מגיע.

<יהודה מרמורשטיין: גם הדתיים מגיעים.

<יהודה מרמורשטיין: שלא יחשבו שמשהו - - -

משה גפני: לא, כי היה נשמע שכאילו רק לחילוניים.

<יהודה מרמורשטיין: אני חייב פה תודה, אני רואה פה את ראש העיר שלי לשעבר.

<יהודה מרמורשטיין: אם הוא לא היה נותן לי כמה מאות אלפי שקלים, הגנים לא היו נפתחים.

<יהודה מרמורשטיין: היום נתבשרתי לגבי אותו גן שנפתח לפני שש שנים, היום ילדים הולכים להשתלב, זאת אומרת בספטמבר, בחינוך משולב.

<יהודה מרמורשטיין: שישה ילדים שהגיעו בפיגור קשה הולכים להשתלב בחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

<יהודה מרמורשטיין: אני פונה אליכם, אנא, תסתכלו לנו בעיניים, שלא נהיה השנוררים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: דוד שרפר, חינוך מיוחד בלבד, בבקשה.

יעקב מרגי: יו"ר פורום המוכש"ר.

<דוד שרפר: בנוסף לכל מה שנאמר פה, אני רוצה לדייק משהו קטן ואני אשתדל לקצר.

יעקב מרגי: אתה חייב לקצר.

יעקב מרגי: אתה לא תשתדל, אתה תקצר.

<דוד שרפר: אני מקצר.

יעקב אשר: תציג את עצמך.

<דוד שרפר: שמי דוד שרפר מפורום מוכר שאינו רשמי.

<דוד שרפר: תלמידי החינוך המיוחד נחלקים לשתי מסגרות עיקריות – בית ספר לחינוך מיוחד וכיתות חינוך מיוחד בתוך בית ספר רגיל.

<דוד שרפר: החלק השני, שהוא כיתות חינוך מיוחד בתוך בית ספר רגיל - - -

יעקב מרגי: או מוסדות שהם רק חינוך מיוחד.

<רויטל לן-כהן: משולבים לא קיימים אצלכם?

<דוד שרפר: סליחה, אני נוגע בנקודות העיקריות, אבל את צודקת.

<דוד שרפר: יש משולבים, אבל אני נוגע בנקודות העיקריות, בלי להגיד שהן לא עיקריות.

<דוד שרפר: בית ספר רגיל שמשלב כיתות חינוך מיוחד, רובו המוחלט הוא בחינוך הרשמי.

<דוד שרפר: באמת אני חושב שכל מי שיושב פה הוא בית ספר שכולו חינוך מיוחד.

<דוד שרפר: יש מגזר אחד שאין לו חינוך רשמי, שזה המגזר החרדי.

<דוד שרפר: שם יש הרבה, לא מעט, כמה אלפים של תלמידים שלומדים בכיתות חינוך מיוחד בבית ספר רגיל.

<דוד שרפר: שם יש להם משהו ייחודי שלא קיים בכל המערכת וכל הטענות שקיימות פה קיימות גם אצלם.

<דוד שרפר: להם יש משהו עודף.

<דוד שרפר: אותם תלמידים רגילים שלומדים שם מתוקצבים ב-40% תקצוב.

<דוד שרפר: תלמידי החינוך המיוחד שמשולבים בבתי ספר כאלה, על פי החוק אמורים לקבל 100% תקצוב והם באמת מקבלים 100% משעות הלימוד.

<דוד שרפר: אלא שגילינו לאחרונה, בעקבות זה שהם לא מצליחים לגמור את החודש, איך שאומרים, שעל אותן שעות שהם מקבלים, הם מקבלים רכיבים שהם לא מתוקצבים.

<דוד שרפר: הם לא מתוקצבים במשרותיהם עבור כיתות החינוך המיוחד.

<דוד שרפר: הם לא מתוקצבים בשעות גיל.

<דוד שרפר: מורה מעל גיל 50 יכול ללכת הביתה, כי אין עליו תקצוב.

<דוד שרפר: והכי חמור בגמול על חינוך מיוחד, ובזה פתח המנכ"ל, שאת זה הוא מתקן.

<דוד שרפר: אז השאלה אם אפשר לתקן במסגרת הזאת.

<דוד שרפר: זה קבוצה מאד מאד קטנה של מוסדות, ששם האפליה היא מעבר לכל מה משדובר פה, שאת כל הרכיבים יקבלו.

<דוד שרפר: או ערך שעה מלא, כמו מה שמתוקצב כל ילד אחר במעמד של מוסד לחינוך מיוחד או במוסד רשמי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בית אקשטיין, מי רוצה?

יעקב מרגי: ליפשיץ?

יעקב מרגי: אילן ישראלי?

יעקב מרגי: מי?

<אילן ישראלי: אילן ישראלי.

יעקב מרגי: תציג את עצמך בבקשה.

<אילן ישראלי: שלום, אני אילן ישראלי, יושב ראש בית אקשטיין ומנכ"ל דנאל.

<אילן ישראלי: אני מעסיק כ-20,000 עובדים, מתוכם 16,000 עוסקים באספקת שירות לאנשים עם צרכים מיוחדים, בין שהם קשישים ובין שהם ילדים ובוגרים במעונות, הוסטלים ו-18 בתי ספר לחינוך מיוחד, עם מעל ל-2,200 תלמידים עם הפרעות נפשיות, אוטיזם, לקויות למידה מורכבות וכו' וכו', לאורך יותר מ-20 שנה.

<אילן ישראלי: אני מנסה לקצר כדי להיות ממוקד.

<אילן ישראלי: אני רוצה להודות קודם כל גם למנכ"ל על כך שהוא הואיל בטובו לבוא ולוועדה שהתכנסה.

<אילן ישראלי: אני רוצה להודות לחבר הכנסת גפני, שהואיל בטובו גם להאזין לנו לפני מספר שבועות ולנסות לסייע גם הוא.

<אילן ישראלי: ברור לי שהשמיכה קצרה ושתמיד אפשר לשלוח אותנו לתקציב.

<אילן ישראלי: אנחנו נמצאים בסיטואציה שבה מבחינתי, אני לפני חודשיים עמדתי להודיע למורים – אנחנו לא פותחים את שנת הלימודים, מבחינתנו אנחנו סוגרים את 18 בתי הספר, מחזירים את המנדט למי שנתן לנו אותו – משרד החינוך.

<אילן ישראלי: מחזירים את 2,200 תלמידים, אומרים אנחנו לא מסוגלים לקחת את האחריות הזאת עלינו וזה לא רק שיקולים כספיים.

<אילן ישראלי: אנחנו זוכים כמעט כל שנה בפרסי חינוך על דיסציפלינות על החינוך הפדגוגי שאנחנו מספקים לתלמידים האלה, שאנחנו מפתחים, מלמדים אותם גם בעולם.

<אילן ישראלי: יש לנו רקורד מוכח וברור ואני לא הולך לפרט אותו פה, אבל אנחנו יודעים לעשות את העבודה.

<אילן ישראלי: את אותה עבודה שמשרד החינוך כרגע עוד לא נותן אותה.

<אילן ישראלי: יכול להיות שהם הולכים לכיוון של שילוב ובעוד X שנים לא תצטרכו את השירותים שלנו זה גם בסדר.

<אילן ישראלי: זה לגיטימי.

<אילן ישראלי: המדינה יכולה להחליט את זה בפני עצמה.

<אילן ישראלי: אבל כל עוד זה ככה, אני אומר לכם, אנחנו הולכים לקורס בחינוך.

<אילן ישראלי: לא בשאר התחומים שאני עוסק.

<אילן ישראלי: בחינוך אנחנו מתוקצבים בחסר, כפי שאתם מעל לכל ספק יכולים לראות מספרית.

<אילן ישראלי: זה לא סוד.

<אילן ישראלי: גם במשרד החינוך.

<אילן ישראלי: יושבים פה בכירי משרד החינוך איתם נפגשנו לאורך שנה וחצי, לרבות מנכ"לית משרד החינוך היוצאת ואני אומר לכם, כולם, כמעט כולם הביעו עמדה, אמרו וואלה, אתם צודקים.

<אילן ישראלי: אתם צודקים, רק אין לנו כסף, אין מי שייקח את זה כי יש לזה השלכות רוחב על החרדים, על הערבים, על מיעוטים, לא על מיעוטים.

<אילן ישראלי: אני לא איש פוליטיקה ואני לא מתכוון להיות.

<אילן ישראלי: אני אומר לכם – ילדי החינוך המיוחד זכאים - - -

יעקב מרגי: לא קל בכפור הזה.

<אילן ישראלי: אני מסכים איתך.

<אילן ישראלי: בשביל זה אני לא שם.

יעקב מרגי: יפעת תאמר לך.

<אילן ישראלי: היא מלמדת אותי פוליטיקה.

<אילן ישראלי: אני אומר לכם בצורה שבאמת, אני לא בא לשחק את המשחקים האלה, אני אומר לכם – אם אנחנו לא נוכל להיות מתוקצבים בצורה הגונה והוגנת כלפי הילדים האלה, לא רק כלפינו, אנחנו נצטרך לסגור את בתי הספר.

<אילן ישראלי: עומדים פה אנשים, באמת עם מפעל חיים שלב.

<אילן ישראלי: גם הרב מרמורשטיין וגם הגברת כאן מויצ"ו העולמית, יושבת ראש ויצ"ו העולמית ועוד לא מעט עמותות וחברות שעוסקות בדבר הזה.

<אילן ישראלי: אנחנו מחזיקים, אמרתי, סדר גודל של 2,200 תלמידים, מספקים להם שירות.

<אילן ישראלי: לא נוכל לעמוד בזה.

<אילן ישראלי: לא יכולים לעמוד בזה.

<אילן ישראלי: הדחייה ונקים ועדה ועוד פעם נבחן את זה ולא, וכן.

<אילן ישראלי: אנחנו לא שם.

<אילן ישראלי: אנחנו מבקשים את העזרה שלכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש לנו לטובת כל מה שעלה כאן מצגת, שתציג אותה רואת החשבון אביגיל, בבקשה.

<אביגיל שקוביצקי: הקואליציה לחינוך מיוחד זו קואליציה שמאגדת למעלה מ-50% ממוסדות מוכש"ר, שמפעילים מערכות של חינוך מיוחד.

<אביגיל שקוביצקי: הנציגות שמובילה זו הנציגות שיושבת כאן, שנבחרה על ידי כל המוסדות.

<אביגיל שקוביצקי: חלק מהמוסדות אורחים כאן וחלק נותנים את הגיבוי בכל האסיפות, שזה בית אקשטיין, ויצ"ו ועלה.

<אביגיל שקוביצקי: המטרות של הקואליציה לחינוך מיוחד – יש מטרות לטווח ארוך ויש את המטרות לטווח הקצר.

<אביגיל שקוביצקי: אני אתחיל עם הטווח הארוך.

<אביגיל שקוביצקי: אחד הדברים הבעייתיים בחינוך המיוחד, שיש כמה ראשים שמטפלים.

<אביגיל שקוביצקי: אתם נכנסים לכיתה ויש ילד שמתוקצב ממשרד החינוך ויש ילד אחד שמתוקצב ממשרד הרווחה.

<אביגיל שקוביצקי: יש ילד שחלק מהחופש זה משרד החינוך ואחר כך איזה שבועיים זה משרד הרווחה ואחר כך שבוע שאף אחד ואחר כך שבוע שהרשות המקומית.

<אביגיל שקוביצקי: הילד עובר ידיים כמו חפץ, בלי אינטראקציה, בלי התאמה ויכולים להיות מספר עובדים בחדר, שמתוקצבים בדרכים שונות, עם חוקיות שונה והתנהלות שונה וזו אחת הבעיות הגדולות והקשות במערכת של החינוך המיוחד.

<אביגיל שקוביצקי: זה בעיקר מתבטא במוסדות העל יסודיים, גם אם משולבים בפנימייה וגם אם לא.

<אביגיל שקוביצקי: מה שבקואליציה חשבנו לטווח ארוך, שחייבת לקום איזו שהיא ועדה בין משרדית שתקיים בין משרד הבריאות, הרשויות המקומיות, משרד החינוך ומשרד הרווחה והרבה מאד מהבעיות - - -

יעקב מרגי: יותר קל להביא לך תקציב מאשר שידברו.

<אביגיל שקוביצקי: אוקיי, אז אולי - - -

יעקב מרגי: לא, זה בהומור.

<אביגיל שקוביצקי: בסדר.

יעקב אשר: הלוואי שזה היה בהומור.

<אביגיל שקוביצקי: לטווח הארוך גם צריכים איזו שהיא התווית מדיניות שמדברת על כך, אבל עכשיו אנחנו נדבר על הטווח הקצר.

<אביגיל שקוביצקי: בטווח הקצר ישבו כמה פעמים וברוב קולות נבחרו שלושת הנושאים, למרות שיש עוד כל מיני נושאים כאלה ואחרים.

<אביגיל שקוביצקי: אחד זה התאמת רפורמה לחינוך מיוחד, אופק חדש ביסודי ועוז לתמורה בעל יסודי.

<אביגיל שקוביצקי: בעל יסודי זה בולט במיוחד שבעתיים, כי הכיתות של ט' ו-י' בעל יסודי, אז המורה למשל זכאי לתנאים כמו בבית ספר על יסודי, אבל התקצוב לבית הספר, הוא נקרא בית ספר רב גילאי ובמערכת המחשוב של משרד החינוך הם מתקצבים אותו כמו בית ספר יסודי, למרות שהמורה זכאי כמו על יסודי.

<אביגיל שקוביצקי: זה בא לידי ביטוי בבגרות ובגמול הבגרות, שחלק מהבשורות שמענו ודי גם בשביל זה.

<אביגיל שקוביצקי: שמענו כמה בשורות של דברים שבודקים היום, כמו גמול בגרות שיהיה אפשר לקבל.

<אביגיל שקוביצקי: הדבר השני זה בינוי, שיפוצים, הצטיידות ושכר דירה, שגם אם יש מוסד שהוא זכאי לשכר דירה, יש מערכת מורכבת ובעייתית, כי מי שצריך לבקש וזכאי לתקציב זה רק הרשות המקומית, אם היא שוכרת.

<אביגיל שקוביצקי: ולכן בסופו של דבר רוב מוסדות המוכש"ר נתקלים בבעיה, כי לא תמיד הרשות המקומית משתפת פעולה ויש לנו תיקון עיוותים במודל התקצוב הנוכחי.

<אביגיל שקוביצקי: סך הכל, אם אנחנו מדברים על החינוך המיוחד במעמד מוכש"ר, זה מרכיב לנו 38% מהתלמידים – 9,400 תלמידים זה במוכש"ר ו-15,000 זה ברשמי.

<אביגיל שקוביצקי: חשוב להדגיש וגם הדגישו, שלא הרבה בוחר בחינוך הזה.

<אביגיל שקוביצקי: מי שבוחר ושם אותו בבית ספר זו בוועדת השמה של משרד החינוך זה הרשות המקומית.

<אביגיל שקוביצקי: ולכן אם באו ואמרו ההורה בחר, אז אולי שההורה יוותר פה על משהו, אז אין בחירה של הורה.

<אביגיל שקוביצקי: הם יכולים להביע דעה, אבל זו לא הבחירה שלהם.

<אביגיל שקוביצקי: מה מקבל בעצם תלמיד בחינוך מיוחד – זה שעות הוראה, שעות סיוע פרא-רפואי, חופשות, טיפול ובינוי ושיפוצים.

<אביגיל שקוביצקי: תלמיד רשמי, שאנחנו רואים שמקפיצים אותו עם כמה ספרים ויש לו גם חיוך, מקבל בסביבות 95,000 שקלים לשנה בלי בינוי.

<אביגיל שקוביצקי: תלמיד במוכר שאינו רשמי חינוך מיוחד, מקבל 62,000 שקלים וזה פער משמעותי.

יעקב מרגי: למה מחקתם לו את החיוך?

<אביגיל שקוביצקי: הוא נמחק מאליו.

<אביגיל שקוביצקי: אז דיברנו על שלוש הנקודות ונרחיב במילים קצרות.

<אביגיל שקוביצקי: את אופק חדש הרחיבו, שזה שעות פרטניות ושעות שהייה.

<אביגיל שקוביצקי: זה בערך 4,500 שקלים לתלמיד לשנה.

<אביגיל שקוביצקי: בינוי ושכר דירה, דיברו פה ארוכות.

<אביגיל שקוביצקי: יכולות להיות קצת זכויות שהן לא תמיד תלויות כסף, שזה אולי לחייב את מרכז השלטון המקומי להגיש את אותן בקשות ולא להערים קשיים על מערכות המוכש"ר שנמצאות.

<אביגיל שקוביצקי: למשל לא פעם יש רשות מקומית שקיבלה מבנה ממשרד החינוך והמבנה פונה והוא משמש היום לקופת חולים, למועדונית ולמשרדים של הרשות המקומית.

יעקב מרגי: או כריכיה של ספרים.

<אביגיל שקוביצקי: ולכריכיה של ספרים ולא מקצים את זה למוסדות של החינוך המיוחד וזה לגמרי לא רק כסף, המדיניות, אלא איזה שהוא מעקב של המבנים האלה, לאן הם הולכים ולמה הם לא מיועדים לחינוך המיוחד.

<אביגיל שקוביצקי: העיוותים במודל תקציב זה צלע שלישית משמעותית ביותר, כי הם נופלים הרבה מאד גם על המוסד, אבל לא פעם הילד מפסיד.

<אביגיל שקוביצקי: זאת אומרת אנחנו צריכים לחלק בין מה שהילד, התלמיד לא מקבל, לבין מה שהמוסד נושא על עצמו.

<אביגיל שקוביצקי: אז בתקציב הוראה בחסר דיברו על שעות גיל, על חסר בגמולים, שגמול אחד שחסר כבר התבשרנו היום שיקבלו, שזה גמול חינוך מיוחד.

<אביגיל שקוביצקי: חסר בזכאויות אמהות, כמו תוספת אם ותוספת מעונות וחסר בנסיעות.

<אביגיל שקוביצקי: צריכים להבין שבחינוך מיוחד הרבה פעמים בתי הספר הם אזוריים וגם הצוות שמגיע הוא צוות שנבחר בפינצטה, כי זה פרא-רפואי ועוס"ים וכיוצא באלה, ולא מורים או סייעים מקומיים והעלות של הנביעות היא בערך כפולה מהתקצוב.

<אביגיל שקוביצקי: סיוע והשלמות להיקף משרה והסכמי מעוף שהעובדים זכאים והמוסד לא מקבל.

<אביגיל שקוביצקי: פרא-רפואי – דובר פה שהם לא יכולים לקבל בגלל שהם לא באופק חדש, אבל אתם צריכים לזכור שפרא-רפואי זה ערך קבוע לכל המוסדות.

<אביגיל שקוביצקי: לא משנה אם אתה מעסיק פרא-רפואי יקר.

<אביגיל שקוביצקי: אין פרופיל לפרא-רפואי.

<אביגיל שקוביצקי: במערכת שמעסיקה פרא-רפואי יקר יותר עם דירוג רב או ותק רב יותר, אנחנו באים ושואלים למה אין פרופיל לפרא-רפואי.

<אביגיל שקוביצקי: שעות הדרכה שהמתי"אות האזוריות מעניקות לרשמי לא מוענקות למוסדות מוכש"ר.

<אביגיל שקוביצקי: אנחנו באים ומבקשים את אותו סל של המתי"א האזורית, לבוא ולהאציל גם על מוסדות המוכש"ר.

<אביגיל שקוביצקי: נוספים יש שיפוי ימי מחלה, שזה הרבה מאד כסף, הזנה בימי חופשות, הגדרה של חטיבה עליונה כיסודי וזה ככה מלמעלה את הסכומים.

<אביגיל שקוביצקי: יש פה הרבה מצגות, מי שרוצה יכול לראות.

<אביגיל שקוביצקי: אז סיכום הנושאים זה התאמת רפורמה לחינוך מיוחד אופק חדש ועוז לתמורה, קביעת מדיניות והקצאת משאבים לבינוי, שיפוצים, הצטיידות ושכר דירה ותיקון עיוותים במודל התקצוב הנוכחי, שזה שכר הוראה, שכר סיוע ורכיבים נוספים.

<אביגיל שקוביצקי: תודה רבה.

יעקב אשר: שיראה את ההבדלים בין ילד רגיל לילד, זה כולל בינוי?

יעקב אשר: בלי קשר לבינוי.

<אביגיל שקוביצקי: זה לא כולל.

יעקב מרגי: בלי קשר.

יעקב מרגי: טוב, בבקשה.

<אודי ליפשיץ: אני אודי מבית אקשטיין, מנהל חטיבת החינוך.

<אודי ליפשיץ: קודם כל אני איש חינוך.

יעקב מרגי: רגע, זו אמירה לידיעה או בהתנצלות?

<אודי ליפשיץ: זה בידיעה ובגאווה.

יעקב מרגי: או.

<אודי ליפשיץ: אני בעצמי מנהל בית ספר.

<אודי ליפשיץ: הקמתי בית ספר לחינוך מיוחד ותלמידים שהגיעו אלי מהחינוך הרגיל, עם עבודה מצוינת בחינוך הרגיל, אבל הגיעו להישגים מדהימים והגיעו לתעודת בגרות מלאה, התגייסו לצבא והפכו לאזרחים שחסכו הרבה כסף למדינה.

<אודי ליפשיץ: ואת זה עשיתי ועשינו, ולא רק אני, למרות הרבה מאד קשיים.

<אודי ליפשיץ: אז אדוני המנכ"ל, בתפקידך הקודם אני שמעתי שדיברת על שני דברים כמנהל עמותה, כמנכ"ל עמותה שנלחמה בתאונות הדרכים.

יעקב מרגי: תמיד יזכרו לך את זה.

<אודי ליפשיץ: שמעתי שדיברת על שני גורמים מאד חשובים – תשתיות והגורם האנושי.

<אודי ליפשיץ: שני הדברים האלה – אנחנו היום על כביש אדום.

<אודי ליפשיץ: על כביש אדום בדרך לתאונה.

<אודי ליפשיץ: כי אם לא נטפל – ואין זמן לוועדות, ואין זמן לשלוש שנים קדימה.

<אודי ליפשיץ: אם לא נטפל בזה היום – לא נצליח לעשות את הדברים היפים שאנחנו עושים ב-1 בספטמבר הקרוב.

<אודי ליפשיץ: לא עוד שנה.

<אודי ליפשיץ: אני אתן דוגמא אחת.

<אודי ליפשיץ: הנושא של הבינוי.

<אודי ליפשיץ: היום הארגונים מחזיקים אלפי תלמידים במבנים שכורים, של בעלויות פרטיות, לא של עיריות, של בעלויות פרטיות.

<אודי ליפשיץ: משלמים מיליוני שקלים שכר דירה, מקבלים החזר זעום.

<אודי ליפשיץ: אני אתן לך דוגמא פשוטה: בית ספר לחינוך מיוחד על כל כיתת אם צריך לפחות שני חדרי ספח – טיפולים, העשרה או כל דבר אחר, ואנחנו מקבלים החזר רק על כיתת אם.

<אודי ליפשיץ: אי אפשר להמשיך ככה.

<אודי ליפשיץ: והדבר השני זה הנושא של הבגרויות.

<אודי ליפשיץ: אנחנו מביאים את הילדים האלה להישגים שאין כדוגמתם.

<אודי ליפשיץ: אין כדוגמתם.

<אודי ליפשיץ: יש לנו בתי ספר שאחוז משיגי הבגרות הוא גבוה מהממוצע הארצי, בחינוך מיוחד, עם ילדים מורכבים.

<אודי ליפשיץ: לא יכול להיות שילד שלומד במגמה אצלנו לא יהיה זכאי למה שילד לומד במגמה בבית ספר אחר.

<אודי ליפשיץ: לא יכול להיות.

<אודי ליפשיץ: זה חוק.

<אודי ליפשיץ: זה השוואה של דברים.

<אודי ליפשיץ: אין לזה זמן.

<אודי ליפשיץ: אי אפשר לומר אנחנו מנסים ואנחנו נביא ואנחנו נעשה ועדות.

<אודי ליפשיץ: זה צריך ב-1 בספטמבר הקרוב להסתיים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: איתן, אתה רוצה?

איתן ברושי: לא.

יעקב מרגי: הרב גפני רוצה?

יעקב מרגי: בבקשה.

משה גפני: כן, רק אם אפשר, ברשותך.

משה גפני: הסיפור הזה של מה שקורה פה הוא לא דבר חדש.

משה גפני: קודם כל אני משבח אותך, אדוני יושב ראש הוועדה על הדיון הרציני הזה, שלפחות יש את הדיון ואת המנכ"ל שמואל אבואב, שהוא משתתף בדיון הזה.

משה גפני: כתם על החברה הישראלית.

משה גפני: כתם אמיתי, לא משהו שבשוליים, שאנחנו לא שמים אליו לב.

משה גפני: יש ילדים בחינוך מיוחד.

משה גפני: אנחנו כחברה מחויבים להם, לכולם, ללא יוצא מן הכלל.

משה גפני: זה יכול להיות יהודים וערבים, זה יכול להיות ימין או שמאל, דתיים וחילוניים.

משה גפני: לא רלבנטי.

משה גפני: החברה צריכה לדאוג להם והמחוקק קבע את זה.

משה גפני: מה שקורה זה שחלק גדול מהילדים מושמים לחינוך המוכר שאינו רשמי, הם עוברים לשם והם מקבלים פחות תקצוב, הם מקבלים פחות יכולת להתמודד עם זה.

משה גפני: זאת חברה שהיא לוקה בעניין המוסרי העליון ביותר, גם כמדינה יהודית וגם כמדינה דמוקרטית.

משה גפני: יש חוק, שזה דבר אחד, שאני לא מבין את הדבר הזה.

משה גפני: אני הרבה שנים לא מבין את זה, אבל הרבה שנים אני לא מבין פה בכנסת.

משה גפני: בסדר, לא מבין, אבל אני נשאר באי הבנה.

איתן ברושי: מה אנחנו נגיד?

משה גפני: כן, נכון.

משה גפני: תגידו.

יעקב מרגי: אנחנו מבינים הכל.

משה גפני: לא, תגידו.

משה גפני: יש פגם מוסרי בעניין הזה.

משה גפני: היה צריך לקחת את התקציב כולו ולחלק אותו פר תלמיד.

משה גפני: להעביר אותו לפי מספר המוסדות ולפי מספר התלמידים.

משה גפני: מה זה משנה אם הילד נמצא בחינוך המיוחד במוכר שאינו רשמי, אצלם, אני לא זוכר את השם שלכם.

<אודי ליפשיץ: בית אקשטיין.

משה גפני: כן.

משה גפני: אני מאד התרשמתי מהפגישה שהייתה לנו.

משה גפני: מה הם שונים מאשר בית ספר של חינוך מיוחד שנמצא לידם?

משה גפני: מה?

משה גפני: הם לא נותנים את הטיפול הטוב ביותר?

משה גפני: אם לא נותנים את הטיפול הטוב ביותר – תסגרו אותם.

משה גפני: אם הם נותנים את הטיפול הזה – הם צריכים לקבל את זה.

משה גפני: אני לא מצליח להבין איך הכתם הזה בשנים שאנחנו חיים, כשהכל שקוף, הכל ברור והכל יודעים, איך הכתם הזה לא נמחה?

משה גפני: אז אם היו באים והיו אומרים אנחנו מחלקים את התקציב לכולם ומבקשים שהאוצר יוסיף כסף ושוועדת הכספים גם תירתם לעניין הזה, אני מבין וזה בסדר גמור.

משה גפני: אבל לא.

משה גפני: ממשיכים במהלך השגרה הזאת.

משה גפני: הולכת להיפתח שנת לימודים, שחלק מבתי הספר יקרסו, לילדים האלה לא יהיה פתרון, אלא שבחינוך הרגיל הם יצטרכו להיות מתוקצבים ביותר כסף ממה שבמוכר שאינו רשמי.

משה גפני: צריך אחת ולתמיד.

משה גפני: אדוני המנכ"ל, אתה איש מהפכות.

משה גפני: אתה נלחמת בהרבה בעיות שהיו בחברה.

משה גפני: אני חושב שהגיע הזמן שתבוא ותגיד, תקרא לאנשי משרד האוצר, תקרא לאנשי הלשכה המשפטית ותגיד – סוף לעניין הזה.

משה גפני: אני דורש עוד הרבה תקציבים כדי שיהיה לילדים האלה את מה שהם צריכים לקבל.

משה גפני: במידה ולא, שהכל יחולק אחרת.

משה גפני: זה החוק במדינת ישראל וזה מה שצריך להיות מבחינה מוסרית.

משה גפני: ואז אני אומר לך מהיכרותי את משרד האוצר, אתה גם תראה שיהיה עוד כסף.

יעקב מרגי: תודה.

משה גפני: ולכן אני מודה לך, אדוני יושב הראש על הדיון הזה.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע תשובות לקראת הסוף.

יעקב מרגי: אמיתי שוחט מהנציבות.

<אמיתי שוחט: אמיתי, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, משרד המשפטים.

<אמיתי שוחט: אז ככה, באמת בשנה-שנתיים האחרונות משרד החינוך הקצה סכום מאד גדול של כמעט מיליארד שקלים להנגשה פרטנית, שזו בשורה מאד גדולה, הסיפור של הנגשה פרטנית.

<אמיתי שוחט: העניין שבמוכש"ר מקבלים רק חלק מזה.

<אמיתי שוחט: מקבלים הנגשה שזה טאבלטים, תוכנות, תמ"סים ודברים כאלה, אבל ההנגשה הפיזית – כנראה שהיא נכנסת תחת הבינוי ובעצם משרד החינוך, ברגע שהוא לא מתקצב בינוי, הוא לא מתקצב גם את ההנגשות בבתי הספר של המוכש"ר.

<אמיתי שוחט: אנחנו יודעים שגם העבודה בנציבות, אנחנו יודעים שגם רשויות ובתי ספר רגילים לא עומדים בעומס ובקושי של ההנגשות וההתאמות של הבינוי הפיזי.

<אמיתי שוחט: אז קל וחומר שבמוכשר.

<אמיתי שוחט: אז לכן מה שאני מבקש בנושא ההנגשות, שזה יוחרג מנושא הבינוי.

<אמיתי שוחט: לא יודע מה יוחלט, כן יוחלט, איך יוחלט, אבל שהנושא של ההנגשות הפיזיות יוחרג מהנושא של תקצוב הבינוי ויצורף להתאמות האחרות שמקבלים במוכשר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אביבית ברקאי, בבקשה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה אדוני יושב הראש.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אביבית ברקאי-אהרונוף, עורכת דין מארגון בזכות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כמה נקודות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני המנכ"ל, היום לצערי ילדי השילוב מופלים בצורה מאד משמעותית מאשר ילדים שלומדים במוסדות לחינוך מיוחד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: וכשמדובר על המוכש"ר, ילדי השילוב בעצם מופלים פעמיים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אעלה שלוש נקודות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה אחד זה היקף השירותים הניתנים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בגלל שהמטפלים שנותנים טיפול פרא-רפואי הם עובדים של המתי"אות והמתי"אות לא נכנסות בעצם לבעלויות ולמוכש"ר, אז לא תמיד הבעלות מוצאת מטפל פרא-רפואי שאמור להינתן לילד והתקציב, למיטב ידיעתי כן עובר לבעלות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: או שאומרים להורים תחפשו מטפלים פרא-רפואיים או שמחפשים אבל בעלות מאד מאד קטנה ולכן גם לא מוצאים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בפועל הילד לא מקבל את השירות הפרא-רפואי שהוא זכאי לו והתקציב עבורו עובר.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו נקודה אחת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה שנייה זה גם נושא ההדרכות וההכשרה של אנשי הצוות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: למיטב הבנתי חלק מהתקציב שעובר עבור ילדים דיפרנציאליים, מוקצה בדרך כלל למתי"אות עבור הדרכות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: התקציב הזה, כמו שנאמר כאן, לא מגיע לבעלויות, אבל גם אם הוא מגיע לבעלויות, בסופו של דבר אנשי הצוות לא מקבלים את ההדרכה ובסופו של דבר שוב, מי שנפגע מזה זה אותם ילדים שמשולבים באותן מערכות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה נוספת זו נקודה של הפיקוח והאכיפה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שוב, מאחר שהמתי"א לא נמצאת בתמונה וגם אם היא נמצאת וישנן שעות ריכוז הן בעצם שעות ריכוז מאד מאד מצומצמות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אין איזה שהוא פיקוח שהילדים שמקבלים את התקציב מקבלים בסופו של דבר את השירות שהם זכאים לו ושוב הילד יוצא נפסד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה אחרונה זה הנושא של הנגישות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: מעבר למה שאמיתי אמר כאן, היום בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ההגדרה של גני הילדים – מוציאים את גני הילדים שאינם גנים של חינוך מיוחד במוכש"ר.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר, באותם גנים אין זכות לנגישות פרטנית ואין חובה לכם כמשרד להנגיש.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שבמיוחד עם הדברים שפתחת בהם לגבי החשיבות של השילוב ולגבי המגמה של המשרד להעביר ילדים מהחינוך המיוחד לשילוב, שזה בוודאי מבורך, צריך גם לעודד את השילוב.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: וכדי לעודד את השילוב, אחד המחסומים המשמעותיים זה נושא הנגישות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אין חובה להנגיש גן ילדים רגיל, לא גן חינוך מיוחד, ילדים לא יוכלו להשתלב בו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לכן אני מבקשת שתתמוך בתיקון של - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים עוד זמן לסיכום ולשמוע תשובות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לצד הגדרת המתי"אות גם במגזר המוכש"ר.

יעקב מרגי: עוד דוברת אחת.

<קריאה: כי מה?

יעקב מרגי: כי החלטתי.

יעקב מרגי: לא לפי חוק יסוד שוויון, כי החלטתי.

<קריאה: מאיזה טעם?

יעקב מרגי: כי החלטתי, אז אני אחליט.

יעקב מרגי: רויטל, בבקשה.

<קריאה: סליחה, אפשר?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אי אפשר.

יעקב מרגי: את לא ברשות דיבור.

יעקב מרגי: בבקשה, רויטל.

<רויטל לן-כהן: אני רוצה לומר כמה דברים וקודם כל לפתוח בעובדה שוועדות ההשמה, כשהן מתכנסות וקובעות זכאות לחינוך מיוחד, הן קובעות זכאיות לחינוך מיוחד מטעם משרד החינוך על פי חוק.

<רויטל לן-כהן: וועדות השיבוץ, ששולחות אחר כך ילדים למוסד שהוא מוכר או שהוא מוכר שאינו רשמי, בעצם מבחינת ההורה ומבחינת התלמיד, עבורם זה קופסא שחורה.

<רויטל לן-כהן: זה שקוף, זה לא אמור לעניין אותם.

<רויטל לן-כהן: אבל בפועל, ברגע שוועדת השיבוץ עושה את החלוקה הזו ומשרד החינוך אין לו מספיק כיתות לחינוך מיוחד ואין לו מספיק בתי ספר לחינוך מיוחד, הוא בפועל, משרד החינוך, פוגע בזכותו של ילד, שהוא תלמיד במערכת החינוך תחת חוקי החינוך שנוגעים אליו.

<רויטל לן-כהן: הוא מונע ממנו אוטומטית את הזכויות שלו ובעצם עושה את זה דרך ידו הארוכה של השלטון המקומי וזה לא יעלה על הדעת.

יעקב מרגי: תודה.

<רויטל לן-כהן: רגע.

יעקב מרגי: לא, אין רגע.

יעקב מרגי: אין לי זמן.

<רויטל לן-כהן: אני מדברת בנקודות, לא אגיד יותר מזה, אבל עוד נקודה שהייתה חשובה.

יעקב מרגי: לא, את לא - - -

<רויטל לן-כהן: אדוני - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, תקשיבי.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע בדיון לגבי החינוך המיוחד והמוכש"ר.

יעקב מרגי: אנחנו הגענו לשלב - - -

<רויטל לן-כהן: אני מדברת על המוכש"ר.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: אני תמיד אומר שיש לפעמים תחושה בדיונים כאלה שדווקא הארגונים הם שעושים את הפיליבסטר, לא רוצים תשובות.

יעקב מרגי: אני רוצה לקבל היום תשובות.

<רויטל לן-כהן: אני רוצה להוסיף נקודות שלא עלו פה.

יעקב מרגי: ואני רוצה לאפשר לעוד.

יעקב מרגי: לחרוג ממנהגי, ולוותר על האגו שלי ולתת לעוד שתי דוברות, ואת - - -

<רויטל לן-כהן: אני מבקשת, אני לא ארחיב.

<רויטל לן-כהן: רק אגיד את זה בראשי פרקים.

<רויטל לן-כהן: בישיבות ובאולפנות לא מקבלים תלמידים לשילוב ואין להם חינוך מיוחד בצורה מסודרת.

<רויטל לן-כהן: אתם מונעים באופן כזה מילדים במשפחות האלה לבחור ביכולת של אולפנה או ישיבה.

<רויטל לן-כהן: והדבר הנוסף זה שבמוכש"ר לא מקבלים מורים שהם אנשים עם מוגבלויות וזה יכול להיות מאד מצוין בבית ספר כזה ואין.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אסתר קרמר, בבקשה.

<אסתר קרמר: רק רציתי להגיד על השילוב.

<אסתר קרמר: ילדים שנמצאים במסגרות מוכש"ר שהן לא רשתות, לא חינוך עצמאי, לא מעיין חינוך אלא מוכשר שאינן רשתות, כמו למשל הבת שלי, ברגע שהם משולבים בשילוב יחידני, אז הם מקבלים שעות סייעת רק 70%.

<אסתר קרמר: זאת אומרת אם אישרו לה 24 שעות סייעת, התקציב שהיא מקבלת הוא רק 18 שעות.

<אסתר קרמר: היא לא מקבלת את כל 24 השעות.

<אסתר קרמר: כמובן אין שעות פרא-רפואי ואין בכלל הדרכה.

<אסתר קרמר: אז כבר בבסיס התלמיד מופלה, עוד לפני שאנחנו מדברים על האפליה של המורה.

<אסתר קרמר: יש אפליה בבסיס של תלמידים שנמצאים במוכש"ר שהוא לא בעלויות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה גברתי.

יעקב מרגי: אחרונת הדוברים.

<אורה לנדא: ד"ר אורה לנדא מויצ"ו העולמית.

<אורה לנדא: אני רוצה להגיד מילה על אופק חדש.

יעקב מרגי: משהו שלא אמרה רבקה?

<אורה לנדא: להדגיש משהו.

<אורה לנדא: אמרה רבקה, אני מוסיפה.

יעקב מרגי: אני שמח על הישירות, אני מדגישה.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אוקיי, אבל נעשה את זה זריז.

<אורה לנדא: אוקיי.

<אורה לנדא: אני רוצה לדבר על השעות הפרטניות שמתלמידים שלנו נמנעים כ-200 שעות פרטניות בבית ספר, שזה נתיב קריטי עבורם כדי להצליח ולהשתלב.

<אורה לנדא: זה אחד.

<אורה לנדא: שניים, שכר המורים.

<אורה לנדא: מורים לא מגיעים ללמד אצלנו, אם יש להם אופציה בבית ספר שיש בו רפורמת אופק חדש, הכי השכר יותר נמוך.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: אמרו זאת.

<אורה לנדא: זאת אומרת התלמיד נפגע פעמיים מכל הכיוונים.

<אורה לנדא: תודה.

יעקב מרגי: משפט.

<קריאה: אני חושב שלא יספיק.

יעקב מרגי: את תהיה בטוח, אבל תאמר.

<קריאה: דו"ח דורנר לא מיושם באופן מלא.

יעקב מרגי: הזכירו.

יעקב מרגי: התייחס לזה המנכ"ל בפתיחה.

<קריאה: והנושא של הסייעות האישיות.

<קריאה: זהו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני הייתי רוצה התייחסות מעבר למה ששמעתי ממך, אדוני המנכ"ל.

יעקב מרגי: עלתה שאלה של חבר הכנסת גפני.

יעקב מרגי: השאלה בכלל אם זה חוקי.

יעקב מרגי: אני רואה את היועצת המשפטית, אני רוצה לתת לה שתענה.

יעקב מרגי: נושא שני שלא ברור וזה עבר לנו ככה בסקירה של רואת החשבון, שאני לא מבין – מגבלה פרוצדוראלית של בית ספר רב גילאי – אם הוא מורה בעל יסודי, למה שיתוקצב לפי בסיס של יסודי?

יעקב מרגי: וגם התייחסות שלה.

יעקב מרגי: בבקשה, היועצת המשרדית של המשרד.

יעקב מרגי: האמנם חוקי או לא חוקי?

<דורית מורג: מבחינת החוק מוסד מוכר שאינו רשמי בחינוך המיוחד, צריך להיות ויש זכות לתלמיד ללמוד וצריך להיות מתוקצב כמו חינוך רשמי.

<קריאה: במאה אחוז.

<יהודית גידלי: תחזרי בבקשה.

יעקב מרגי: אני מציע שהיא לא תחזור, כי היא עלולה לקלקל.

יעקב מרגי: היא אמרה משהו.

יעקב מרגי: בבקשה, אני אומר את זה עם הרבה הומור.

יעקב מרגי: אל תיקחו אותי בציניות.

איתן ברושי: היא ותיקה פשוט.

יעקב מרגי: בבקשה, דורית.

<דורית מורג: לחוד הוא העניין של ההסכם הקיבוצי של אופק חדש, שהוא הסכם קיבוצי רק לעובדי מדינה ולכן יש דיפרנציאציה שהיא קיימת בגלל ההסכם הקיבוצי.

יעקב מרגי: ובשאר הפרמטרים?

<דורית מורג: בשאר הפרמטרים, הם צריכים להיות זהים למוסד חינוך מיוחד במוכש"ר ובחינוך הרשמי.

יעקב מרגי: אותה רמת תקצוב.

<קריאה: ודאי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב אשר: כמה פעמים יצא מכתב מהלשכה המשפטית לשרי החינוך לדורותיהם או למנכ"לים - - -

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: רק אתם לא הבנתם?

יעקב מרגי: מה?

<רבקה לזובסקי: זה החוק?

יעקב מרגי: לא, לא, גברתי, לא, לא.

<רבקה לזובסקי: סליחה.

יעקב אשר: אפשר שאלת המשך קטנה?

יעקב אשר: חצי שאלה.

<רבקה לזובסקי: רק בכדי לדעת.

יעקב מרגי: זה לא ועדת חקירה.

יעקב אשר: לא.

יעקב אשר: אני רוצה לדעת האם המחלקה המשפטית הוציאה למנכ"לים - ובוודאי לא המנכ"ל האחרון שהגיע, היו כמה מנכ"לים ומנכ"ליות לפניו - האם המחלקה המשפטית הוציאה מסמך שבו הנהלת המשרד צריכה לדעת שהיא עוברת על החוק, כפי שאמר הרב גפני בתחילת הדברים.

<דורית מורג: אני עכשיו את כל המכתבים בכלל - - -

יעקב אשר: לא, כן או לא רק, אל תקריאי לי אותם.

<דורית מורג: שאני עכשיו אספור.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב אשר: יצאו מכתבים כאלה?

יעקב אשר: יצאו?

<דורית מורג: יצאו מהמחלקה.

<דורית מורג: מאצלנו יצאו הרבה מאד מכתבים בנושאים שונים.

יעקב אשר: אה, בנושאים שונים.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: הבנו.

יעקב אשר: כמה נושאים אני יודע.

יעקב מרגי: סליחה יעקב אשר, תודה, תודה.

יעקב מרגי: מי מתייחס לשאלה שלה?

יעקב מרגי: אריאל, בבקשה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<אריאל לוי: אריאל, סמנכ"ל, מנהל המינהל הפדגוגי, החינוך המיוחד בתוך המינהל.

<אריאל לוי: אני רק אתייחס לנקודה שאתה ביקשת.

<אריאל לוי: עשינו תיקון לנושא הגמול לבגרות בקרב אותם מורים שמלמדים לבגרות בחטיבות העליונות.

<אריאל לוי: הסיפור הרב גילאי הוא סיפור שבאמת לאורך שנים אופיין כאילו הוא מורה ביסודי ולכן התיקון הזה היה נצרך.

<אריאל לוי: לכן אני קצת מופתע מהאמירה על זה שלא מקבלים בגרות מול בגרות, אלא - - -

<קריאה: לא מקבלים.

<אריאל לוי: אז כרגע המנכ"ל הודיע - - -

יעקב מרגי: בסדר, אבל זו לא הייתה השאלה.

יעקב מרגי: מורה שמלמד בבית ספר, הוא מלמד כיתה בכיתה על יסודית והוא מוגדר בתוך בית ספר רב גילאי, לפי מה הוא מתוקצב המורה הזה?

<אריאל לוי: כמו בבית ספר יסודי.

יעקב מרגי: למה?

<אריאל לוי: המבנה הרב גילאי היה לאורך שנים מבנה שדמה ליסודי.

יעקב מרגי: בסדר, בסדר.

<קריאה: אבל זה כבר לא ככה.

יעקב מרגי: רגע, רבותי.

<אריאל לוי: אגב, אני לא בטוח שהמעבר הוא לטובת העניין.

<אריאל לוי: אני כבר אומר את זה מבדיקה שעשינו אותה.

יעקב מרגי: לא יודע, אני שואל למה.

יעקב מרגי: אני לא אמרתי טוב, לא טוב.

יעקב מרגי: שואל למה.

יעקב מרגי: אם אני מלמד בעל יסודי, למה לא?

<אריאל לוי: אגב זה נכון גם לחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: למה לא?

יעקב מרגי: בסדר, מי אמר שמותר לדפוק את החינוך ה- - -

<אריאל לוי: חבר הכנסת מרגי, אני אומר שוב.

<אריאל לוי: אני חושב שדווקא הבדיקה של המעבר לא בהכרח מיטיבה מבחינה תקציבית.

<אריאל לוי: אני אומר את זה חד משמעית.

יעקב מרגי: אבל אני שואל למה לא ענית לי.

יעקב מרגי: אוקיי, זה בגלל שבעבר היה ככה.

<אריאל לוי: זה הרבה יותר.

<אריאל לוי: זה לא תשובה קצרה.

<אריאל לוי: אם אתה רוצה שאני אפרט?

יעקב מרגי: אם אפשר, כן.

יעקב מרגי: זו שאלה שנשאלה.

<אריאל לוי: אוקיי.

<אריאל לוי: תראו, חלקם של בתי הספר מטפלים בחינוך המיוחד בחטיבות העליונות באופן מאד דומה לאיך שמתנהל בית ספר יסודי וחטיבת עליונה, מבחינת הקשר מחנך-מורה וכו' וכו'.

<אריאל לוי: המושג מורים מקצועיים בחלק מהמוסדות, בעיקר עם רמת תפקוד מאד נמוכה בלקויות מסוימות - - -

יעקב מרגי: אתה אומר לי זה לא פרוצדורה, זו באמת ראייה מקצועית, אז תן תשובה.

<אריאל לוי: לגמרי מקצועית.

יעקב מרגי: לא צריך לתת תשובות פה בוועדה.

<אריאל לוי: אתה מכיר אותי שאני אומר.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אם היית כובש נבואתך לא היינו עכשיו.

יעקב מרגי: כזו ראייה מקצועית, לא איזה מישהו שמתעצל לתת אופציה במחשב.

<אריאל לוי: חבר הכנסת אשר וחבר הכנסת מרגי, אני כן אגיד שבשנים האחרונות היו אלינו פניות של מוסדות על יסודיים בחינוך המיוחד, שמכינים לבגרות ואין ספק שגם כשבדקנו את המודלים, מעבר לסיפור הפדגוגי, לא בהכרח זה היה משתלם לעשות את המעבר.

<אריאל לוי: אבל בגין גמול לבגרות אכן צריך.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: תודה.

<קריאה: זה לא רק גמולי בגרות.

יעקב מרגי: הבנו שזה לא רק.

יעקב אשר: לא, היא דיברה על - - -

יעקב מרגי: רגע, רבותי.

יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל, אין ספק שהדיון הזה הוא כשלעצמו היה חשוב.

יעקב מרגי: קודם כל אני חושב שפרשנו פה יריעה.

יעקב מרגי: דיברנו על זה פעמים רבות בוועדה, אבל שמנו את זה בצורה שבאמת ירדנו גם למיקרו והצגנו את זה גם במקרו.

יעקב מרגי: באמת ירדנו לזה.

יעקב מרגי: אני רוצה להודות גם לארגונים, שהיה להם כאן תפקיד חשוב, לראשי הארגונים השונים, שבאמת נתנו גם למנכ"ל כלי עבודה חשוב, גם אנשי המקצוע, ההצהרה המקצועית פה של משרד החינוך.

יעקב מרגי: אין לי ספק, ההתחלה, ההצהרה שנתת – אני חושב שהצהרות אין חשובות.

יעקב מרגי: אין לי ספק שאחרי ששמעת את הדברים גם תוכל להגיד לנו פחות או יותר לאן אתה חושב שזה הולך.

<שמואל אבואב: אוקיי.

<שמואל אבואב: ראשית אני רוצה לשוב, להדגיש ולחזק, קיבלנו פה ביטוי לצרכים במגמה של השילוב.

<שמואל אבואב: זו מגמה מורכבת, אבל במקום שהיא אפשרית אנחנו צריכים לעשות כל שלאל ידינו להקל.

<שמואל אבואב: רשמנו את ההערות.

<שמואל אבואב: היות וזו המדיניות, אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מקילים בעניין של השילוב.

<שמואל אבואב: דבר שני, אנחנו נבנה תכנית להערכתי בתוך חודשיים שלושה, על הנושא של הבינוי.

<שמואל אבואב: איזה מוסדות אנחנו צריכים לבנות, איפה אנחנו צריכים לבצע התאמות למוסדות קיימים.

<שמואל אבואב: הדבר השלישי, אנחנו עד היום כמדומני ביצענו התאמות פיזיות בכ-250 בתי ספר.

<שמואל אבואב: נדמה לי שאנחנו במאות כיתות בהתאמה.

<שמואל אבואב: המגמה הזאת תימשך ביתר שאת, כי אי אפשר לדבר על שילוב כאשר אי אפשר לעשות את זה פיזית ואנחנו העמדנו נתח תקציבי שעומד בפני עצמו לעניין הזה ואנחנו נבוא לתת פה דין וחשבון כל פעם, לראות שבאמת הדברים מתקדמים ומסתייעים.

<שמואל אבואב: הדבר הרביעי, אנחנו נשווה בין המוכר שאינו רשמי לבין הרשמי, בפרמטרים שהחוק מאפשר לנו.

<שמואל אבואב: לא יהיה מצב שהחוק מאפשר לנו סעיף אחד ואנחנו לא משווים אותו.

<שמואל אבואב: אבל צריך להבין ואסור לנו ליצור אשליה, שבמצב שאופק חדש במתווה שלו, במתכונת שלו, אומר שיש בידול בין עובדי המדינה לבין מי שלא עובדי המדינה.

<שמואל אבואב: ועד שזה לא ייפתר מבית המחוקקים או מהגופים שאמונים על התחום הזה ויורו לנו דרך שונה מהדרך שמורים לנו כרגע, אנחנו לא נוכל ליישר את הקו ואת הפער שהוא הפער המעיק.

<שמואל אבואב: זו הגיבנת הגדולה.

<קריאה: נכון, נכון.

<שמואל אבואב: את הדברים האחרים אנחנו יכולים לעשות לפה ולפה, אבל זו הגיבנת הגדולה.

<שמואל אבואב: בכלל, בחינוך המיוחד זה ביתר שאת.

<שמואל אבואב: בחינוך המיוחד אנחנו משווים את כל הדברים האחרים חוץ מאופק חדש.

<שמואל אבואב: אבל כאשר העניין הזה ייפתר, אז נוכל להביא את אותם משאבים, שהם כל כך נחוצים לחינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: אנחנו מבינים שמצופה מאיתנו.

<שמואל אבואב: לא יודע אם נוכל לנהוג כמצופה, אבל אנחנו נעשה ישיבה רצינית עם השלטון המקומי, לבחון את הדרכים כיצד הרשויות המקומיות תוכלנה לייצג נכוחה את צורכי המוכר שאינו רשמי, גם אם הם לא חלק אינטגראלי בראייה המוניציפאלית ובמחויבות המוניציפאלית הטבעית של הדברים.

<שמואל אבואב: אנחנו נעשה איתם פגישה ויכול להיות.

<שמואל אבואב: אני לא רוצה להבטיח פה דברים שאין להם אחיזה ברורה ותכליתית אחר כך במלאכת המעשה, אבל יכול להיות שאנחנו נצטרך לייצג פניות ולהביא אותן בשם הגופים לרשויות המקומיות.

<שמואל אבואב: שלא יהיה מצב שיש תקציב לשכר דירה ולכל אותם דברים וזה לא מסתייע כי הרשות לא מבצעת את הייצוג של אותם גופים.

<שמואל אבואב: מעבר לדברים אדוני יושב הראש, רשמנו אותם אחד לאחד, נתייחס אליהם באופן יסודי.

<שמואל אבואב: אנחנו נעשה ישיבה אצלנו על כל הדברים אחד לאחד.

<שמואל אבואב: אנחנו מתכוונים במלוא הרצינות ובמלוא הרגישות, להקדיש מאמץ גדול לנושא של החינוך המיוחד.

<שמואל אבואב: הילדים האלה הם ילדים מאד מאד משמעותיים.

<שמואל אבואב: מאד מאד משמעותיים.

<שמואל אבואב: אנחנו מבינים גם כמה הילדים האלה, כשהם באים לסביבה רגילה, מה התרומה האדירה שלהם.

<שמואל אבואב: מה הם מלמדים את הילדים החזקים והאיתנים.

<שמואל אבואב: איך הילדים פתאום מגלים רגישות אחרת ממה שסביבה בלעדיהם לא אפשרה להם לממש מעצמם וזו המדיניות הנכונה.

<שמואל אבואב: זו המדיניות החברתית.

<שמואל אבואב: צריך לטפל בכל הדברים, אין ספק, אבל לשם צריך לכוון את כל מאמצינו.

<שמואל אבואב: זו התורה שצריכה לצאת מפינו.

<שמואל אבואב: המאמץ הוא להסביר ולשכנע.

<שמואל אבואב: קל להגיד את זה פה.

<שמואל אבואב: מאד קשה בסוף בשטח, בקרב אלה שלא משתכנעים וקשה להם השילוב.

<שמואל אבואב: ולמורים זה מאד מאד קשה ולא כל ההורים פתוחים למהלך הזה, אבל זו המדיניות החברתית שאנחנו צריכים לנקוט בהם, עם כל הקשיים שיש בזה.

<שמואל אבואב: אני מקווה שאנחנו נראה לנגד עינינו ביום לא רחוק, 16,000 ילדים – היום סיימנו 500 – תראו איפה אנחנו עומדים.

<שמואל אבואב: המסע הוא מ-500 ל-16,000 ואני מקווה שגם נוכל להרחיב את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למנכ"ל המשרד על ההופעה בפני הוועדה, שמעידה על מחויבותו לנושא ועל החשיבות הרבה שהוא מקדיש לסוגית החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למנכ"ל על הודעתו בהשוואת הפרמטרים הבאים בין המוכש"ר לממלכתי בחינוך המיוחד: גמול חינוך למורים, גמול הכנה לבגרות, שכרם של רופא, אחות, תזונאי קליני.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למנכ"ל על הודעתו שהמשרד מחויב לשילוב ברוח ועדת דורנר - לראשונה אנחנו שומעים את זה בהדגשה רבתית - לשילוב ברוח ועדת דורנר.

יעקב מרגי: הוועדה מצרה על כך שברפורמת אופק חדש לא היינו בשורה היום וזה אתגר לנו, למחוקקים.

יעקב מרגי: אני חושב שהמנכ"ל צודק, אי אפשר לזרוק את זה על המשרד בלבד.

יעקב מרגי: אני חושב שזה אתגר לכולנו, לשלב ידיים.

יעקב אשר: זה עניין של חקיקה?

יעקב מרגי: חקיקה, כן.

יעקב אשר: אז בואו.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לקבל ולדווח לה על מסקנות הבדיקה שהמנכ"ל התחייב לקיים בבחינת השוויון על פי הוראות החוק, כפי שהוצהר כאן על ידי היועצת המשפטית.

יעקב מרגי: אני חושב שבשלב הראשון קודם כל ברוח ההצהרה הזו, הוועדה מבקשת מהמנכ"ל אכן לבחון אם המשרד פועל ברוח ההצהרה הזו.

יעקב מרגי: להערכתי לא.

יעקב אשר: בכל הפרמטרים.

יעקב מרגי: להערכתי לא.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך לעבור על כל הפרמטרים, פרט לאופק חדש, כפי שנאמר כאן בשולחן.

יעקב אשר: חוץ מאופק חדש, צריכים לטפל בכולם.

יעקב מרגי: ושוב, תם ולא נשלם.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך לעקוב, נמשיך לקיים דיונים.

יעקב מרגי: תודה רבה לכולם.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.