הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 137, 2017-02-28 09:30

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא מרכזי הורות ומשפה, דיון מיוחד לכבוד יום המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: דיון שלמעשה יזמנו, חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין ואנכי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מזהות שהנושא הזה, במיוחד במציאות הנוכחית הוא נושא מאד מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: עבור חלק מהאנשים כאן אני יכולה לומר בלי שאני אגזים שזה אפילו יום חג, נכון רינה?

<רינה כהן: חג החגים.

יפעת שאשא ביטון: כן, שאנחנו שמים את הנושא הזה על סדר היום ומדגישים את החשיבות שלו.

יפעת שאשא ביטון: התחושה הבסיסית היא שאנחנו נולדים עם אינסטינקט של הורות וזה נכון.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו גם את האינסטינקטים הטבעיים שלנו, ובכל זאת במציאות חברתית, חינוכית, כלכלית, משתנה, דינאמית, עם כל האתגרים שמלווים גם בקדמה וגם בכלל בהתפתחויות השונות שאנחנו חווים, אנחנו יודעים שהאתגרים שלנו כמבוגרים הם לא פשוטים, של הילדים הם לא פשוטים שבעתיים; ואם אנחנו לוקחים ומחברים את זה ביחד, שלנו, כהורים לילדים, אז אנחנו מזהים שהאתגרים הם אפילו עוד יותר מורכבים.

יפעת שאשא ביטון: לכן חשבנו שנכון להעלות את הנושא ולבחון מה אנחנו כחברה, כמדינה, עושים כדי לתת להורים כלים להתמודד טוב יותר במציאות המשתנה של היום.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפתח עם חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה חברתי, חברת הכנסת שאשא-ביטון.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאד מתרגשת להיות כאן היום.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזאת אחת הכנסות אם לא הכנסת שעסקה ועוסקת מדי יום בשאלת המשפחה וההורות באופן הכי אינטנסיבי שזה היה מעולם.

איילת נחמיאס ורבין: וצריך להגיד משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברים כאן על שינוי בסדרי גודל היסטוריים.

איילת נחמיאס ורבין: זה שינוי תרבות, זה שינוי תפיסת עולם.

איילת נחמיאס ורבין: אני תמיד מספרת ויצא לי לא אחת להגיד את זה גם בוועדה, כשאנחנו גדלנו, גם כשאני גדלתי, אמא שלי, למרות שאמא שלי עבדה, עדיין ברוב המשפחות בישראל עבד הורה אחד, משפחות יכלו להתפרנס ממשכורת אחת, יכלו לחסוך כסף, יכלו לקנות דירה.

איילת נחמיאס ורבין: עלות החיים כאן ועלות גידול הילדים כאן לא הייתה כל כך גבוהה, למרות שאני יודעת שהיו גם פערים גדולים אז ועדיין.

איילת נחמיאס ורבין: והיום אנחנו מוצאים את עצמנו ואנחנו מסתכלים למשפחות ולהורים בעיניים, וכמו שיש לי תיאור כזה שאני מתארת איך הילדים שלי לפעמים תופסים אותי במכנסיים או בחצאית הדמיונית שלפעמים אני לובשת.

איילת נחמיאס ורבין: תופסים אותי רגע, אמא, אמא, אמא ועוד רגע.

איילת נחמיאס ורבין: אתמול בלילה הייתה לי שיחה עם יפעת, אני אגלה לכם מהסודות שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: כי אתם יודעים, חוץ מזה שאנחנו חברות כנסת אנחנו אימהות וצריך לומר שאנחנו אימהות והורות מאד מאד אינטנסיביות, גם במציאות שבה אנחנו חיות כאן ביום יום שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: אני שיתפתי את יפעת ואני משתפת אתכם.

איילת נחמיאס ורבין: יש ביטוי נהדר ביידשאית שאומרים ילדים קטנים צרות קטנות, ילדים גדולים צרות גדולות.

איילת נחמיאס ורבין: וכשהילדים המדהימים שלי גדלים לי כך פתאום, ממש בלי שאנחנו שמים לב, סיפרתי ליפעת איזה התמודדות מורכבת אנחנו עברנו השנה בכיתה ה', בבית הספר של הבן שלי, בכיתה שלו וכמה פתאום אני הבנתי שאני חסרה, ממש חווה ואקום שלם של הדרכה הורית.

איילת נחמיאס ורבין: ואני יודעת איך לטפל בדברים האלה ואני הולכת ואני נעזרת ואני שואלת שאלות ושואלת את עצמי שאלות קשות.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, גם שאלות על המחירים שאנחנו משלמות בהחלטה שלנו להיות – אני לא יודעת אף פעם להגיד – אמהות עם קריירה, נשים עם קריירה.

איילת נחמיאס ורבין: אני אף פעם לא יודעת איך נכון להגיד את זה.

איילת נחמיאס ורבין: איך להגיד את זה, כי הרי גם להיות אמא זה קריירה.

איילת נחמיאס ורבין: זה בעיקר אחריות מאד גדולה, אבל זאת קריירה.

איילת נחמיאס ורבין: אז למה בעצם לא אומרים עלינו נשים עם קריירה כפולה?

איילת נחמיאס ורבין: כלומר זה לא נספר, זה עדיין לא נספר.

איילת נחמיאס ורבין: וכשאני פגשתי לפני שנה וחצי את סימונה מורלי וגילית אבטליון מהמרכז להורות משמעותית באשדוד, אני הבנתי שבאשדוד לפחות יש בית להורים ואני יודעת שיש בעוד מקומות בארץ בית להורים.

איילת נחמיאס ורבין: ואני מאד חסרה את הבית הזה להורים, כי אתם יודעים, לפעמים אתם רוצים חבר טלפוני כזה – ככה אני מרגישה.

איילת נחמיאס ורבין: אז יפעת היא חברה טלפונית שלי לפעמים, ויש לי הרבה מאד חברות שאני מתקשרת אליהן ומתייעצת איתן, אבל אנחנו פשוט – הנה, אני אומרת לכם את זה כאן – העובדה שאנחנו חברות וחברי כנסת, לא פותרת אותנו משום בעיה שאף הורה אחר חווה במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: אולי הופכת את הבעיה לפעמים אפילו ליותר מורכבת.

איילת נחמיאס ורבין: כי הבן שלי למשל, בכל מיני מאבקים שאני מנהלת, אומר לי אמא, אל תדברי על זה יותר מדי, שלא ידעו שאת מתעסקת עם זה.

איילת נחמיאס ורבין: אז יש בכלל מחירים אחרים ועדיין אני אומרת בגלוי, אני לא הייתי מחליפה לא את החיים שלי ולא את בחירות הקריירה שלי ולא את המאבק שלי להיות אמא, כי כל ילדי הם מה שמכונה ילדי מבחנה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא בטוחה שהם אף פעם שמעו את הכינוי הזה ביחס לעצמם, אבל בלי נפלאות המידע לא היינו זוכים להיות הורים.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן אנחנו כאן היום, שואלות ומבקשות לדעת איך אנחנו מוודאות שבכל עיר ובכל מקום במדינת ישראל אין הורה שאין לו מענה לבעיה ואין הורה שצריך לפנות באיזו שהיא שאלה ואין לו למי לפנות.

איילת נחמיאס ורבין: ואני באמת רוצה להודות לך מקרב לב, כי אני חושבת שהוועדה לזכויות הילד עדיין עוסקת בכל הבעיות והמורכבויות של ילדים נטולי זכויות, ובמדינת ישראל לצערנו יש ילדים נטולי זכויות ולכן הוועדה כל כך חשובה.

איילת נחמיאס ורבין: הרבה מאד בזכותך הוועדה עוסקת בנושאים שפעם לא עסקו בהם ואני מאד מאד שמחה על החברות והרעות הזאת שיש בכנסת, גם ביני ובין יפעת, אבל בין עוד הרבה מאד חברי וחברות כנסת שלא נמצאים כאן עדיין ואולי יצטרפו אלינו בהמשך, כי אנחנו באמת רוצים להיות הכתובת שלכם, אבל גם הכתובת של הורים במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: מן הסתם אני מזדהה ומתחברת לכל מילה.

יפעת שאשא ביטון: אני אגלה לכם שלא פעם עולה דילמה בקרב הצוות שמלווה אותי – תמי שמנהלת את הוועדה וצמודה אלי – ואנחנו חושבות ביחד.

יפעת שאשא ביטון: עלתה סוגית השם של הוועדה, כי אנחנו כל הזמן מדברים על זה שילד, נכון שיש לו אישיות משלו והכל, אבל הוא חלק מתא משפחתי והרבה פעמים כשאנחנו רוצים לבוא ולתמוך בילד אנחנו גם צריכים לראות איך אנחנו תומכים במשפחה שלו, כדי שהיא תוכל בעצם להיות מספיק חזקה עבורו.

יפעת שאשא ביטון: חשבנו אם נכון שזה יהיה זכויות הילד והמשפחה ופחדנו שזה ילך למקומות נוספים וכו', אבל זה באמת משהו ששווה לחשוב ולגלגל אותו כדי שבאמת נוכל לתת מענים שהם מיטביים ושלמים ולא רק משהו שהוא מאד חלקי וממוקד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר היום לגברת רינה כהן לפתוח את הדיון ולומר כמה דברים, בבקשה.

<רינה כהן: תודה רבה.

<רינה כהן: אז אני מודה על הכבוד ולעולם יבטח אדם בשם האכסניה.

<רינה כהן: אני רוצה לפתוח בברכות לאכסניה של הוועדה לזכויות הילד – בינתיים זה שמה, עד שישתנה שמה ואולי הוא באמת צריך להשתנות.

<רינה כהן: להתרחב.

<רינה כהן: כי הילד – דרוש הכפר כולו לגדל ילד – בוודאי דרושים אמא ואבא ובשלב הזה אני יודעת וגם פרדי איתי יודע שצריכים סבא וסבתא וכו' וכו'.

<רינה כהן: אז ברכות.

<רינה כהן: תודה רבה ואני מודה גם לתמי, שכל הזמן מחזיקה את הקשר ואת היד על הדופק.

<רינה כהן: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לישיבה החשובה הזאת.

<רינה כהן: את החלק הגדול של האנשים אני מכירה.

<רינה כהן: רוב האנשים שיושבים כאן הם שנים שנים שנים בנושא הורים והורות ואנחנו עם הפנים קדימה.

<רינה כהן: בזמנו שאל אותי שר החינוך – גברת כהן, את אחראית פה במשרד החינוך על נושא הורים – הורים אחראים.

<רינה כהן: הורים אחראים.

<רינה כהן: היה דיון על שימוש בסמים ובאלכוהול, היה דיון על הישגים לימודיים.

<רינה כהן: גברת כהן, את אחראית על ההורים.

<רינה כהן: ואז פעם אחת בא לי ככה השכל ושאלתי אותו כבוד השר, נכון, הורים אחראים.

<רינה כהן: לית מאן דפליג על הדבר הזה, אבל מי אחראי לאחראים?

<רינה כהן: וזאת השאלה ואני חושבת שהדיון היום, כמו שפתחתם אותו ומאד אהבתי את הפתיחה שלך ד"ר יפעת שאשא ביטון ושלך גברת נחמיאס, חבר הכנסת נחמיאס.

<רינה כהן: השאלה היא באמת איך אנחנו מקדמים את הנושא של אחריות הורית – מי הכתובת להורים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<רינה כהן: ברור שהילדים, הכתובת שלהם זה אמא ואבא באופן הטבעי ביותר וגם המחקרים מראים לנו.

<רינה כהן: ישנן מטפלות, גננות, מורות, יועצות, כולם, כולם, כולם חשובים ביותר, אבל הפנייה הראשונה שילד פונה, נער פונה, הוא פונה לאמא.

יפעת שאשא ביטון: הטבעית והמשמעותית זה ההורים.

<רינה כהן: הוא פונה לאבא.

<רינה כהן: המחקרים מראים לנו את זה.

<רינה כהן: ועדיין לא עשינו השקעות בנושא הורים והורות ובאמת השאלה היא מי יעשה את ההשקעות הללו, שהן ההשקעות המצומצמות ביותר, עם התשואות הגבוהות ביותר.

<רינה כהן: ד"ר תמר ארז תפרט אחר כך בהמשך.

<רינה כהן: ארגון הבריאות העולמי מודיע לנו חגיגית שמי שיוצר חוסר אצל ילדים, מי שיוצר בריאות אצל הילדים זה הקשר הורה ילד וההורים שהם זמינים, אכפתיים, מתפקדי ורלבנטיים.

<רינה כהן: עכשיו איך אנחנו עוזרים להם להיות כאלה, כמו השם חלמנו להיות?

<רינה כהן: אני בזמנו עסקתי בנושא הזה במשרד החינוך והבנתי שההורים זקוקים, כמו שאמרה חברת הכנסת נחמיאס, זקוקים לכתובת.

<רינה כהן: עם מי הם ידברו החברה האלה?

<רינה כהן: עם מי?

<רינה כהן: עם מי אפשר לדבר?

<רינה כהן: אז זה שיש חבר טלפוני, חברה טלפונית, זה שיגעון, זה יוצא מן הכלל.

איילת נחמיאס ורבין: ואגב, אם היינו יודעים להפוך את זה למתודה של קבוצות הורים, של קהילות תומכות להורים, אנחנו - - -

<רינה כהן: זה בדיוק חלק מהעניין.

<ליליאן ללום: אנחנו יודעים לעשות את זה.

<רינה כהן: ליליאן אומרת אנחנו יודעים לעשות את זה ואת באמת מייצגת כאן את כולם.

<רינה כהן: אנחנו יודעים לעשות את זה.

<רינה כהן: בישיבה הזאת אני רוצה לשים את הדגש על הרעיון שיושבים פה מנהלים, בעיקר מנהלי מרכזים ביישובים, יש גם מחוזיים וארציים, הכל יש.

<רינה כהן: הורה זקוק לכתובת זמינה, נגישה ורלבנטית ביישוב שלו, שיש לו את הטלפון ויש לו את האדם ויש לו את קבוצת ההורים איתו ביחד שתומכת בו.

<רינה כהן: אנחנו מדברים על מרכז יישובי להורים והשאלה היא כאן.

<רינה כהן: ואני מאד אשמח - - -

יפעת שאשא ביטון: מי מקדם, מי לוקח אחריות.

<רינה כהן: מי לוקח אחריות לנושא של מרכז יישובי להורים.

<רינה כהן: בזמנו היו כ-60 מרכזים להורים.

<רינה כהן: הצטמצמו, כי משרד החינוך צמצם את תמיכתו.

<רינה כהן: יש אילוצים תקציביים, זה ברור.

<רינה כהן: היום יש כ-12 מרכזים יישוביים להורים ביישובים החזקים, שהם יכולים להשקיע שם את המשאבים, אבל אופקים, בית שאן, דימונה, נתיבות, מעלות – שהיו להם מרכזים - - -

איילת נחמיאס ורבין: ככל שהמצוקה עולה, כמות המרכזים יורדת.

איילת נחמיאס ורבין: ך

<רינה כהן: נגמרו.

<רינה כהן: מאד אשמח אם באמת נחשוב בשלב הזה על רמה יישובית - - -

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מרחיבים את זה.

<רינה כהן: ואחר כך, כשירחיב השם את גבולנו, נחשוב על מדיניות לאומית להורים, אבל זה צעד - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני הצעתי שתהיה שרה לענייני משפחה.

<רינה כהן: אנחנו נפגשנו.

איילת נחמיאס ורבין: אני אמרתי אני לא מתנדבת ישר לתפקיד, לא בטוח שאני הדוגמא והמופת, אז אני מיד שולחת מישהי אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: הנה, יפעת תהיה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני באמת אומרת לכם, אין דרך אחרת מלבד לחבר בין החוטים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, לעשות את החיבור.

<רינה כהן: הדבר הוא שאת צודקת ביותר, משום שיש שמונה משרדים ממשלתיים שעוסקים בנושא הורים וכל ה-NGO'S מסביב, ארגונים אזרחיים עוסקים בנושא הורים, אין תיאום ביניהם וכל אחד בוכה על השקל וחצי שיש לו.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני בתחושה שאני חושבת שגם אם אחד מהמשרדים ייקח ויתכלל את זה, כמו משרד החינוך בעיני שהוא בית טבעי לדבר הזה, בהחלט - - -

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבי רגע, הקימו משרד לשוויון חברתי.

איילת נחמיאס ורבין: שוויון חברתי אין דרך לעשות מלבד לעשות את זה דרך ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: באמת, זאת הדרך, מגיל ינקות ועד לגילאים מבוגרים.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן אני אומרת באמת, זה המקום לתכלל, לפחות לקשור את הקצוות.

<רינה כהן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אנחנו נעבור ונשמע מודל שיצא לי לבקר בוא וגם חברתי איילת ביקרה שם, בלי שידענו אחת על השנייה ויצרנו קשר עם המקום.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מודל שבהחלט אפשר ללמוד ממנו.

יפעת שאשא ביטון: לשמחתי יש לנו כאן עוד מספר דוגמאות, כך שבאמת יש לנו מספיק כלים להביא כדי להרחיב את היריעה ולגרום לזה להיות משהו ברמה הארצית ולא רק משהו וולונטרי ברמה יישובית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם אשדוד ואחר כך אנחנו נאפשר גם למקומות הנוספים.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, רק תאמרו שם מלא ותפקיד לפרוטוקול, כדי שהדברים יירשמו.

<סימונה מורלי: סימונה מורלי, מנכ"לית תאגיד עירוני, הרשות למאבק בהתמכרויות ובאלימות באשדוד.

<סימונה מורלי: תחילה אני רוצה לברך את שתיכן, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וחברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין.

<סימונה מורלי: אני מרגישה רק מורלי, אז בפעם הבאה.

<סימונה מורלי: באמת על לקיחת אחריות ולשים את נושא המשפחה בקדמת הבמה.

<סימונה מורלי: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין ביקרה לפני שנה וחצי ולא הנידה עפעף ויש לנו באמת את הכבוד להיות שותפים לשדולה; וגם לך חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, שהצגנו את זה בוועדה בבאר שבע, כי אמרנו איך אפשר לעשות בטרם, איך אפשר לדבר על זכויות הילד, בלי לפני כן לדבר על המשפחה שהם אלה התומכים.

<סימונה מורלי: אנחנו יודעים שהתא המשפחתי ותא החברות הראשון זה עדיין המשפחה לתצורותיה השונות.

<סימונה מורלי: אז אשדוד, שהיא העיר החמישית בגודלה, השכילה לבוא, להסתכל ולקחת אחריות על ההורים ולמסד להם כתובת.

<סימונה מורלי: זה התחיל מהתאגיד, שזה נתפס כתפיסה שזה חלק מרצף המענים הניתנים מבחינה מניעתית.

<סימונה מורלי: זאת אומרת אם אנחנו מדברים על המשפחה, מדברים על ההורים, אז אנחנו מדברים איפה מתחילה המניעה, איפה אנחנו מתחילים לבנות את החוסן הנפשי, מיקוד השליטה הפנימי, תפיסת המסוכנות.

<סימונה מורלי: כל הנושאים האלה – משם זה התחיל.

<סימונה מורלי: גילית, מנהלת המרכז תספר קצת על המודל.

<סימונה מורלי: אז אני רוצה שהרשות השכילה ולפני שלוש שנים נבנה גם מבנה שמהווה כתובת, לא רק משהו וירטואלי, אלא כתובת שאפשר לבוא אליה.

<סימונה מורלי: מחד המרכז באמת עושה פעילויות מאד יזומות של סדנאות והרצאות לכל מי שמגיע לפתחו לפי צרכים.

<סימונה מורלי: יש שיתוף ציבור ואנחנו שואלים את הציבור מה מעניין אותו ומה על סדר היום.

<סימונה מורלי: לדוגמא הסדנאות למשפחות עם שלישיות.

<סימונה מורלי: משפחות שעוברות תהליכי גירושין, וממש לפי הצורך אנחנו נותנים את המענה.

<סימונה מורלי: קצת על העיר ועל היישום של המודל.

<סימונה מורלי: אז רבע מהתושבים בעיר הם חרדים ואנחנו מנגישים את המענה למגזר החרדי בהתאמה לשפה, בהתאמה לקהל.

יפעת שאשא ביטון: באותו מבנה, סימונה?

<סימונה מורלי: באותו מבנה.

<סימונה מורלי: אנחנו מייחדים ימים מסוימים ויש גם מודל של הרצאות עם פרגוד – זוגות - גברים מחד, נשים והמרצה, שהוא ממין זכר.

<סימונה מורלי: הוא מרצה ונותן הנחיית הורים וזה עובד מאד יפה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל יש לכם מודל לעולים.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת אתם בעצם גזרתם את העיר לפי אוכלוסיות והתאמתם אותן.

<סימונה מורלי: כן, נכון, נכון.

<סימונה מורלי: זה המודל למגזר החרדי ויש לנו גם מודל לעולים.

<סימונה מורלי: יש לנו עולים מ-99 מדינות, אז אנחנו גם מנגישים את השירות לאמהרית, טיגרית, צרפתית, ספרדית עכשיו גם לאחרונה ובוודאי גם ברוסית.

<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות ונותנים את המענה.

<סימונה מורלי: אז מחד אני רוצה כי גילית תספר על המודל – לומר שהעיר אשדוד באמת פותחת את שעריה לכל דכפין שיבוא וילמד את המודל.

<סימונה מורלי: אני חושבת שזה מודל מנצח.

<סימונה מורלי: ודווקא אני אספר אנקדוטה.

<סימונה מורלי: בצוק איתן ובעופרת יצוקה מצאנו את עצמנו נמצאים במוקד 106 העירוני ולאחר מכן הפנינו את הכל למרכז.

<סימונה מורלי: יש לנו שני ממ"דים ובמשך כל היממה קיבלנו מנחות בתורנות, בהתנדבות, שישבו במוקד ונתנו מענה להורים מבחינת חוסן גם בחירום ולאחר מכן מצאנו את עצמנו גם עושים את זה בחירום לרגיעה.

<סימונה מורלי: זאת אומרת גם פה היינו צריכים לתת את המענה במעבר מחירום לרגיעה.

<סימונה מורלי: זה גם נתן את המענה.

<סימונה מורלי: הנה דוגמא של צורך שעלה, שלא חשבנו עליו ופתאום מצאנו את עצמנו בוועדת מל"ח, נותנים גם את המענה, כי זה היה הצו העתי.

יפעת שאשא ביטון: סימונה, מי בעצם מחזיק את המרכז?

יפעת שאשא ביטון: אנשי מקצוע מאיזה תחום?

<סימונה מורלי: מחזיקים אנשי מקצוע מתחום החינוך, בעיקר מתחום החינוך.

<סימונה מורלי: גם מתחום הייעוץ, מתחום העבודה הסוציאלית.

<סימונה מורלי: תיכף נפרט גם.

<סימונה מורלי: יש לנו גם את המודל של מכשיר, זאת אומרת מחד אנחנו מנגישים את השירות.

<סימונה מורלי: השנה גמרנו את שנת העבודה 2016.

<סימונה מורלי: נתנו מענה ל-8,780 הורים באשר הם.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת עליתם מ-8,000.

<סימונה מורלי: עלינו, עלינו, כן, עלינו, ואנחנו עכשיו במעגלים להרחיב את זה, כן.

<סימונה מורלי: עלינו.

<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות לא רק במרכז עצמו אלא בכל העיר.

<סימונה מורלי: זאת אומרת בבתי הספר, בגנים - - -

איילת נחמיאס ורבין: ובמקומות העבודה.

<סימונה מורלי: במקומות העבודה, בכל המקומות.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת אתם לא מחכים שההורים יגיעו אליכם, כי הרבה פעמים אנחנו אומרים.

יפעת שאשא ביטון: הרי פעם בתפיסה בתי הספר היו פלטפורמה מצוינת.

יפעת שאשא ביטון: זה היה נחשב קהל שבוי, היו מקיימים סדנאות בבתי הספר וההורים היו מגיעים.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו יודעים שההורים לא מגיעים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לשים את זה על השולחן.

<סימונה מורלי: אז אנחנו מגיעים אליהם.

יפעת שאשא ביטון: ואם מגיעים, מגיעים בודדים.

איילת נחמיאס ורבין: קשה להם.

איילת נחמיאס ורבין: קשה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אין תלונה.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני אומרת אם הם לא באים אלינו, אנחנו נגיע אליהם.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזה חלק מאד ייחודי בתפיסה של אשדוד.

<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות הזה ואנחנו מתאימים ולאחרונה גם הכנסנו מנחת הורים למשטרה ופה לחשה לי גילית, וזו זכות יוצרים שלה, איילת, שאולי נשים מנחת הורים גם בכנסת ואז חברות הכנסת הצעירות יכולות לקבל מענה.

<סימונה מורלי: אל תפסלו.

<סימונה מורלי: נחשוב על זה.

<סימונה מורלי: זה בעצם - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה לא רעיון רע בכלל.

איילת נחמיאס ורבין: כי בתשע בערב, כשגלעד האן, שהוא איש - - - שנותן הרצאות על בטיחות הילדים באינטרנט, סליחה, אני אומרת, אני מתנצלת, או שאני בכנסת או שפשוט אין לי כוח.

איילת נחמיאס ורבין: אני מודה.

איילת נחמיאס ורבין: מודה.

יפעת שאשא ביטון: או שאת בדרך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נביא את זה לכאן.

<סימונה מורלי: אז מחד אנחנו מהווים באמת מודל ייחודי ושאלת על דיסציפלינות, אבל בואו נדבר גם על - - -

יפעת שאשא ביטון: אז בואי נאפשר לגילית אולי להציג את המודל, כדי שאנחנו נוכל לאפשר גם לאנשים נוספים.

<סימונה מורלי: אוקיי, אבל רק נקודה נוספת ברשותך, לומר שמצד אחד זה מודל ובאמת אני מאד שמחה שעכשיו נושא המשפחה הוא באמת בקדמת הבמה.

<סימונה מורלי: הופתעתי לשמוע ששמונה משרדים ממשלתיים עוסקים בנושא.

<סימונה מורלי: לצערי יש הרבה נושאים שהם חוצים משרדים וצריכים לעשות להם את האיגום: שוויון חברתי, חינוך, איזה משרד שיבחרו, אבל שישימו את זה.

<סימונה מורלי: אז בצרפת יש סגן לענייני משפחה ואמרה איילת ובגרמניה יש גם שרה לענייני משפחה, אז זה המודל.

<סימונה מורלי: אני חושבת שצריך לקדם מדיניות ממוקדת משפחה, ואם אנחנו יחד ואתם תובילו את זה – ופה אני מרימה לכם את זה כך, את הכפפה – לקידום מדיניות ממוקדת משפחה על כל גווניה השונים ואנחנו שומעים את זה במגוון תחומים.

<סימונה מורלי: סמן להורים, נקודת מפת הורית.

<סימונה מורלי: אני חושבת שאנחנו נצעד קדימה בכל ההיבטים, גם המניעתיים, גם החוסן וגם החינוך למצוינות ונורמטיביות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה סימונה.

יפעת שאשא ביטון: גילית, ממש בכמה משפטים על המודל בצורה פרקטית.

<גילית אבטליון: אני אשתדל לעשות את זה ממש בקצרה.

<גילית אבטליון: אני רק רוצה לחזק משהו.

<גילית אבטליון: כמו שסימונה אמרה, אנחנו תחום מניעה בתוך הרשות העירונית למאבק בהתמכרויות, אבל אנחנו תחום מניעה ראשוני.

<גילית אבטליון: כלומר אנחנו פונים לכלל ההורים באשר הם הורים, כי הורה זקוק לתמיכה, זקוק להכלה, זקוק להקשבה.

<גילית אבטליון: הוא זקוק לאיזה שהוא גוף שיבוא לקראתו ושגם הוא יכול לפנות אלינו בכל עת.

<גילית אבטליון: למרכז להורות יש בעצם שלושה ענפים עיקריים.

<גילית אבטליון: ענף אחד זה ענף ההכשרה, כי שאלת מאיפה מגיעים האנשים, אז אצלנו במרכז יש את המסלול להכשרת מנחי קבוצות הורים, מאושר על ידי משרד החינוך, שפ"י.

<גילית אבטליון: בטי עומדת בראשותו.

<גילית אבטליון: הרבה אנשים מאשדוד עצמה באים ללמוד והם אחר כך הופכים להיות מנחי ההורים בתוך העיר אשדוד.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<סימונה מורלי: סליחה, אבל המייסדים גם, רינה.

<סימונה מורלי: יש לה את הזכות.

<גילית אבטליון: נכון.

<גילית אבטליון: הענף השני זה ענף ההנחיה וכאן רינה בעבר ייסדה ארבעה אדנים – זה גם המילים שלך – אדנים.

<גילית אבטליון: ארבעה אדנים להנחיית הורים.

<גילית אבטליון: הנחיית הורים בחינוך, אז יש לנו מנחה הורים בחינוך.

<גילית אבטליון: הנחיית הורים במקומות עבודה, אז יש לנו מנחה הורים במקומות העבודה.

<גילית אבטליון: מנחה הורים רב תרבותי, אז כמו שסימונה אמרה בשפות השונות, בהתאמה תרבותית לחרדים, בתוך החרדים, ספרדים, אשכנזים, שם אנחנו גם נותנים להם.

<גילית אבטליון: בהנחיית הורים קהילתית, כך גם בתוך הקהילה.

<גילית אבטליון: אנחנו תלמידים טובים, נכון?

<רינה כהן: מאה במבחן.

יפעת שאשא ביטון: תגידי, גילית, אך מקומות העבודה מקבלים אתכם?

<סימונה מורלי: מדהים.

<גילית אבטליון: זה מדהים, כי אנחנו תופרים את החליפות המתאימות במקום העבודה.

<גילית אבטליון: למשל, באלתא אמרו לנו תראו, יש לנו חלון כזה של הסעות.

<גילית אבטליון: בארבע וחצי מתחילות ההסעות, אי אפשר להוציא את כולם בארבע וחצי, אז יש כאלה שבחמש וחצי-שש יוצאים בהסעות.

<גילית אבטליון: אנחנו פותחים קבוצות הורים בארבע וחצי.

<גילית אבטליון: קבוצת הורים להורים לילדים עם צרכים מיוחדים וקבוצת הורים להורים לילדים בגיל הרך ובגיל ההתבגרות.

<גילית אבטליון: מדהים.

<גילית אבטליון: קבוצות מלאות.

<גילית אבטליון: אנשים מסיימים את העבודה בארבע וחצי, בעיקר המון גברים.

<גילית אבטליון: פתאום המון גברים בתוך הקבוצות.

איילת נחמיאס ורבין: מקסים.

<גילית אבטליון: זה נהדר ומגיעים.

<גילית אבטליון: בנמל הם מגיעים, יש את מנהלת משאבי אנוש שהיא מסדרת את הנושא הזה.

<גילית אבטליון: זה גם קבוצות הורים וגם הדרכה אישית.

<גילית אבטליון: בתוך עיריית אשדוד הם מקבלים אחר הצהריים חדר.

<גילית אבטליון: המנחה מקבלת חדר והורים מגיעים אליה, למעט אימהות חד הוריות שיכולות לבוא על חשבון שעות העבודה.

<גילית אבטליון: כל השאר אחרי שעות העבודה.

<גילית אבטליון: אחת לחודש יש גם הרצאה בצהריים.

יפעת שאשא ביטון: זו סדרה של מפגשים, נכון?

יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו שהוא חד פעמי או נקודתי.

<גילית אבטליון: כל מקום עבודה תופר את החליפה המתאימה לו.

<גילית אבטליון: איך הוא רוצה לעשות את זה, באיזה תנאים, מתי זה מתאים לו ואנחנו פתוחים לכל מה שמבקשים ואנחנו מנגישים את זה.

<סימונה מורלי: זה שנתי.

<סימונה מורלי: זאת אומרת החוזה התקשרות איתנו, עם מקום העבודה, הוא שנתי על מאפייניו.

יפעת שאשא ביטון: יש תהליך וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול שאלה.

יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל שואלים אותנו בכנסת את השאלה הזאת, תמיד זה מגיע לשם.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני אשאל.

יפעת שאשא ביטון: מהיכן התקציב?

יפעת שאשא ביטון: מי מממן את זה?

<סימונה מורלי: תני לי לענות.

<גילית אבטליון: אוקיי, אני אתן לסימונה לענות, אבל אני רוצה לומר לפני כן משפט נוסף.

<גילית אבטליון: אנחנו לא עובדים עם ילדים.

<גילית אבטליון: אנחנו עובדים רק עם ההורים.

<גילית אבטליון: אנחנו לא רואים את הילדים.

<גילית אבטליון: מגיעים אלינו ההורים לחדרי ההדרכה.

<גילית אבטליון: אומרים לנו רגע, אתם לא צריכים לראות את הילד?

<גילית אבטליון: לא.

<גילית אבטליון: אתם האוכלוסייה אליה אנחנו מכוונים.

<גילית אבטליון: אנחנו עובדים רק אתכם וזה עובד.

איילת נחמיאס ורבין: זה חוג להורים, את יכולה להגיד.

איילת נחמיאס ורבין: אחרי צהריים זה פשוט חוג להורים.

<גילית אבטליון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: סימונה, בקצרה לגבי התקציב.

<סימונה מורלי: אז החלק הארי של התקציב הוא מעיריית אשדוד.

<סימונה מורלי: התקציב ממש מובנה לתאגיד, שורה של - - -

איילת נחמיאס ורבין: איזה אחוז זה מהתקציב הכולל?

<סימונה מורלי: בנושא ההורות?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: התקציב מהעירייה.

<סימונה מורלי: התקציב מהעירייה, מסך התקציב של המרכז להורות, מהווה כ-60% עד 70%.

איילת נחמיאס ורבין: אוקיי, אז מאיפה ה-30%-40%?

<סימונה מורלי: משאר המשרדים יש הכנסות גם סמליות.

<סימונה מורלי: שלושה מפגשים פלוס מפגש בונוס 50 שקלים או 20 שקלים למפגש, והוא נועד לקפה ועוגה שלהם.

<סימונה מורלי: זאת אומרת על מנת ליצור סוג של מחויבות.

<סימונה מורלי: רוב המענים הם חינמים.

<סימונה מורלי: זאת אומרת הסדנאות, הרצאות וכו' הם חינמיים.

איילת נחמיאס ורבין: אז בכל זאת מאיפה משלימים את ה-30%?

<סימונה מורלי: משלימים המשרדים הממשלתיים.

<סימונה מורלי: ישנן תכניות, למשל 360, אז בזמן שאני בונה את התכנית אני שמה דגש על נושא של פרק ההורות ומקצה מתוך התקציב להורים.

<סימונה מורלי: משרד הקליטה, משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אתם משתמשים פשוט במשאבים קיימים בצורה שהיא ייעודית לסיפור שלנו.

<סימונה מורלי: כן, אנחנו רגישים.

<סימונה מורלי: אני רק רוצה לסבר את האוזן שמשרד הקליטה עכשיו עשה מחקר והוא גילה, לא בהפתעה, אגב, רינה, שהורים שקיבלנו הנגשה של מענה, סליחה, ילדים שקיבלו מענה להורים, אחוז הפשיעה ירד והנושא של המניעה היה בצורה מוגדרת.

<סימונה מורלי: זה ישמש לנו גם כמחקר מבוסס.

<סימונה מורלי: רוב התקציב הוא מעיריית אשדוד ומהמנהלים בתוך העירייה.

<סימונה מורלי: זאת אומרת מינהל החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם עושים איגום משאבים בעצם בתקציבים.

<סימונה מורלי: מינהל החינוך מקצה כמיליון שקלים ממש כל שנה לטובת מנחת ההורים הגנית, הבית ספרית והיסודית.

<סימונה מורלי: והמפעלים כמובן משלמים על השירות הזה, כי זה חלק מסל המענים לפרט.

<סימונה מורלי: מילה על הכנס.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים להתקדם כדי שאנחנו נוכל לאפשר גם לאחרים, אבל בסוף יהיה אפשר.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה רבה גברתי יושבת הראש וברכות לך ולחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין על היום הזה.

דב חנין: תודה לכם על ההצטרפות ובאמת ברכות על המודלים המוצלחים שמשמחים אותנו.

דב חנין: אנחנו צמאים להצלחות.

דב חנין: כשאנחנו באים לדון בשאלה של ההורות בעידן המודרני, אנחנו חייבים לדבר על הפיל שנמצא במרכז החדר.

דב חנין: והפיל שנמצא במרכז החדר הוא שאלת הזמן.

דב חנין: שאלת הזמן היא שאלה מאד מאד מעניינת, כי אנחנו מוקפים במכשירים שנועדו לאפשר לנו לחסוך זמן, אבל איך שהוא כל הזמן הזמן נעלם.

דב חנין: הוא כל הזמן נבלע.

יפעת שאשא ביטון: כן, הוא חומק מאיתנו.

דב חנין: ובעיית הבעיות של ההורות המודרנית היא העובדה שלהורים אין זמן.

דב חנין: זו בעיית הבעיות הגדולה ביותר של ההורות שאנחנו מתמודדים איתה.

דב חנין: והדבר הראשון שילד צריך, לפני אפילו כל המכשירים והכלים והיכולות, זה זמן.

דב חנין: פשוט זמן לשבת עם אמא או עם אבא ולהיות איתו ו - - -

איילת נחמיאס ורבין: דב, באת לייאש אותי?

דב חנין: לא.

דב חנין: באתי להציע שינוי.

איילת נחמיאס ורבין: אה, טוב, בסדר.

דב חנין: אני אגב רואה את עצמי מבחינה זו כמישהו שקצת הצליח יותר בדבר הזה, כי קודם כל כשנבחרתי לכנסת הילדים שלי כבר לא היו ילדים ממש קטנים וזה אפשר לי בשנים שלפני זה מאד מאד להנות מחברתם.

דב חנין: אני מודה בפניכם שלא הייתי יכול בשום פנים ואופן להיות חבר כנסת עם ילד בן פחות מ-10.

דב חנין: לא יכול להיות.

דב חנין: זה לדעתי שני דברים שלא מסתדרים ביחד.

יפעת שאשא ביטון: ניקית לי המצפון.

יפעת שאשא ביטון: שלי קצת יותר גדולה.

איילת נחמיאס ורבין: אתם מבינים, הם עברו ואני יושבת פה ככה.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר, אין בעיה.

איילת נחמיאס ורבין: בהצלחה לכולנו.

דב חנין: איילת, אני אומר שאת מתמודדת עם משימה בלתי אפשרית, אבל אני חושב שהיא באמת בלתי אפשרית.

דב חנין: אני חושב שבאמת באמת.

יפעת שאשא ביטון: לא נעים לי להגיד לך, גם אצלי גדולים ואני מרגישה שהם זקוקים לי לא פחות.

דב חנין: זה נכון, גם זה נכון, אבל זה עוד יותר נכון לגבי ילדים קטנים.

דב חנין: טוב, אבל בואו לא נדבר על מה קורה בכנסת, בואו נדבר על מה קורה בכלל.

דב חנין: הבעיה העיקרית שלנו בחברה הישראלית, זה שהאנשים בישראל עובדים יותר מדי.

דב חנין: שבוע העבודה בישראל ארוך מדי בכל השוואה בינלאומית שאנחנו מכירים.

דב חנין: הדבר הזה הוא רע מאד להורות, הוא רע מאד לכל ארגון השבוע.

דב חנין: גם שכבר נגמרת העבודה ונניח סתם רוצים לעשות קניות, אז כבר עושים את הקניות ביום שבת.

דב חנין: אז גם יום שבת הוא כבר לא יום נורמאלי שהמשפחה היא ביחד.

דב חנין: אני מתכוון כמובן למשפחה חילונית.

דב חנין: משפחה דתית, אז יום שבת הוא יום שבו יש תפילות ויש כל מיני עניינים אחרים.

דב חנין: זה גם לא יום שהוא לגמרי לגמרי פנוי.

דב חנין: בקיצור, יש לנו בעיה.

דב חנין: בדיוק בשבוע שעבר התפרסם מאמר מאד יפה בדה-מרקר, על איך הורות נראית אחרת בשוודיה, כאשר שבוע העבודה קצר יותר.

דב חנין: אני לא חושב שאנחנו כבר יכולים להיות שוודיה, אבל מצד שני אנחנו חייבים לצמצם את ההגזמה הקיצונית בשבוע העבודה הישראלי.

דב חנין: על שולחנה של הכנסת נמצאת הצעת חוק שלי לצמצום, להתחלת צמצום שבוע העבודה.

דב חנין: גם בממשלה נידונות כמה הצעות שעדיין לא קודמו עד הסוף, של שישה או לפעמים מדברים על קצת פחות מזה, סופי שבוע ארוכים בכל שנה, שזו היא התחלה של התקדמות בכיוון הנכון.

דב חנין: צריך להגיד באופן מאד מאד ברור.

דב חנין: לקצר את שבוע העבודה זה נכון חברתית, זה נכון להורים, זה נכון לילדים, אבל זה גם נכון כלכלית, כי המחקרים מראים שכששבוע העבודה מאד ארוך, גם פריון העבודה יורד - - -

יפעת שאשא ביטון: אנשים מותשים.

דב חנין: ואנשים פשוט מותשים, אז הם נמצאים בעבודה אבל הם לא באמת עובדים.

דב חנין: אז צריך לבצע פה איזו שהיא מהפכה.

דב חנין: עכשיו אני פונה אליכם, נציגות של הורים וגם של קבוצות שעובדות עם הורים וגם ילדים ותלמידים, כי במאבק הזה לשינוי בתחום הזה אנחנו נצטרך המון המון שיתופי פעולה והמון המון עזרה מכל הכיוונים.

דב חנין: זו מטרה שהיא לגמרי אפשרית.

דב חנין: זה לא בשמיים.

דב חנין: כמו שאמרתי לכם, זה לא רק נכון חברתית, זה גם צודק ומתאים מבחינה כלכלית, אבל צריך לדחוף את זה.

דב חנין: פה בכנסת יש לנו חברים וחברות מכמה סיעות בבית שמחויבים לעניין הזה, אבל בלי תמיכה ציבורית ובלי מאבק ציבורי מבחוץ, זה לא יתקדם.

דב חנין: אז אני מאד מקווה שהיום הזה יהיה גם סוג של מינוף למאבק הזה, שאני חושב שהוא אחד המאבקים הכי חשובים על דמותה של החברה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מתחברת לדברים ואני מוכרחה לומר, אתה מדבר על צעדים קטנים ואתה צודק, כי אנחנו לא יכולים לשנות את הכל בבת אחת.

יפעת שאשא ביטון: אבל מעבר לשעות העבודה הרבות ולשבוע העבודה הארוך, יש לנו עוד איזו שהיא תופעה שאנחנו ככה אולי מתביישים קצת להודות בה, אבל אנחנו מגיעים הביתה עם העבודה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו עוד ממשיכים שם עם הטלפון ועם המיילים ועם הכל.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שפה המקום גם של מרכזי הורות ושל הכלים שאנחנו צריכים לתת להורים ללמוד להתנתק רגע ולאפשר באמת להיות את הזמן הזה עם הילדים, עם המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: גם הם עצמם צריכים את זה, לא רק הילדים צריכים אותם ואני חושבת שזה חלק מהתהליך שאנחנו צריכים לעשות בשינוי - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לבשר לכם שהתקדמתי.

איילת נחמיאס ורבין: בשעה אחת עשרה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני בשבת מנתקת.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אז בשעה אחת עשרה בלילה אני מעבירה למצב טיסה.

יפעת שאשא ביטון: או, נו, באמת, והילדים שלך איפה?

יפעת שאשא ביטון: כבר טסו מזמן לישון.

איילת נחמיאס ורבין: זו התקדמות.

איילת נחמיאס ורבין: הילדים שלי – ומי שרוצה להעביר עלי ביקורת מוזמן, אנחנו בשידור – לא הולכים לישון פחות או יותר לפני שאני מגיעה הביתה.

יפעת שאשא ביטון: גם אצלי.

איילת נחמיאס ורבין: הם לא הולכים לישון לפני 10 בלילה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: יש מאבקים, את יודעת אגב, אחד הדברים שחשוב להגיד, לבחור את המאבקים.

איילת נחמיאס ורבין: בחירת המאבקים עם הילדים במסגרת בחירת הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה נוח שהם נשארים ערים, תודי.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו לפחות מספיקות לראות אותם, גם אם זה בעשר בלילה.

איילת נחמיאס ורבין: ואז מגרדות אותם עם שפכטל בבוקר כמו המבוגר.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר סיגל קני-פז, מנהלת מרכז הורים נתניה נמצאת כאן?

<ורד רוטפוגל: כן, היא נמצאת כאן.

<ורד רוטפוגל: אולי אני אתחיל כמשרד הרווחה ואז הן תצגנה?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, למרות שרציתי לתת דוגמאות של השטח ואז להגיע למשרד הרווחה, אבל אם זה מתחבר אז אין לי בעיה.

<ורד רוטפוגל: לא, לא, אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מרכז הורים נתניה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נעבור למרכז הורים במעלה אדומים, נשמע מכללת הורים ואז אנחנו נאפשר למשרדי הממשלה להתחבר, ככה כשכבר יהיה לנו איזה שהוא מושג על מה שקורה.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, סיגל.

<סיגל קני-פז: אוקיי, תודה.

<סיגל קני-פז: זהו, אז אני מנהלת את מרכז הורים וילדים בנתניה של אגף הרווחה, שהוא בעצם שייך למשרד הרווחה.

<סיגל קני-פז: זאת אומרת זה מייצג הרבה מאד מרכזים שפרושים היום בארץ.

<סיגל קני-פז: ורד רוטפוגל, המפקחת הארצית תיתן את הנתונים.

<סיגל קני-פז: אולי אני אגיד רק בפריזמה שלי, כמנהלת מרכז שבעצם נועד לאוכלוסיית ההורים שנקרא לזה בקצה הרצף, שמתמודדת עם כל אותם דברים, אבל בנוסף תנאי חיים קשים, מצב כלכלי בעייתי, בעיית דיור, טראומות מכאן עד הודעה חדשה והורות.

<סיגל קני-פז: אני באמת אגיד אולי שני משפטים, אחד על איך אני חושבת שנכון לאפיין הורות שנמצאת במתקפה.

<סיגל קני-פז: אני קוראת לזה הורות במתקפה, כי היא במתקפה בגלל תנאי חיים.

<סיגל קני-פז: היא במתקפה בגלל שההורים הגיעו להורות כבר עם טראומות משלהם, זאת אומרת הם מעבירים כבר לדור הבא חוויות מאד מאד קשות שהם עצמם קיבלו, וכאן במקום הזה - אני מאד מסכימה עם מה שנאמר כאן - העבודה עם ההורים היא קריטית כדי באמת לעשות איזה שהוא ניסיון כדי שהשרשת הרב דורית לא תשחזר את עצמה.

<סיגל קני-פז: החלק השלישי הוא באמת התקפה על ההורות.

<סיגל קני-פז: אנחנו יודעים שהורות היא טובה יותר כשיש לה יותר משאבים ואנחנו כולנו יודעים את זה.

<סיגל קני-פז: זה כמו פס רוחב, או זמן שיש לנו או אין לנו.

<סיגל קני-פז: אנחנו נהיה הורים טובים אם נוכל לקנות את המשאבים האלה או לא.

<סיגל קני-פז: וזה בעצם אני חושבת שמסכמת את ההורים שמגיעים אלינו.

<סיגל קני-פז: מבחינת הפרקטיקה - - -

איילת נחמיאס ורבין: מתי הוקם המרכז?

<סיגל קני-פז: המרכז שאני מנהלת בנתניה הוא בן 9 שנים.

<סיגל קני-פז: יש מרכזים – כמו זה של אילנה שמנהלת כבר 15 שנה, אבל באמת שהעבודה היא מאד מאד אינטנסיבית, היא בת שנה וחצי.

<סיגל קני-פז: זאת אומרת יש זמן שהות עם המשפחה של שנה וחצי.

איילת נחמיאס ורבין: בכמה משפחות אתם מטפלים?

<סיגל קני-פז: אנחנו מטפלים במשפחות שמגיעות מאגף הרווחה.

איילת נחמיאס ורבין: בכמה משפחות?

<סיגל קני-פז: בכמה משפחות?

<סיגל קני-פז: במרכז מלא זה 30 משפחות.

<סיגל קני-פז: כל משפחה מקבלת בעצם מענה טיפולי מאד רחב שיכול לכלול - - -

איילת נחמיאס ורבין: - - -

<סיגל קני-פז: זה מעט, למשל אני חושבת - - -

יפעת שאשא ביטון: כי זה מתרכז - - -

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו אומרות את זה מתסכול.

יפעת שאשא ביטון: כי זה מתרכז באוכלוסייה מאד מסוימת והרעיון הוא איך אנחנו פותחים.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו צריכים להודות שהמצוקה של ההורים היום זה לא רק הורה רווחה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק משפחות שמטופלות ברווחה אלא זה משהו הרבה יותר רחב.

יפעת שאשא ביטון: זה גם במשפחות הכי טובות לצורך העניין, גם במשפחות שיש בהן משאבים.

יפעת שאשא ביטון: ואת יודעת, הרבה פעמים דווקא במשפחות שיש בהן משאבים ויש יותר טכנולוגיה ויש יותר אתגרים ויותר גירויים וכו', שם ההתמודדות היא לא פעם מאד מאד קשה בהצבה של הגבולות, בלדעת מה קורה עם הילד שם מעבר למסך, בתוך המקומות שאנחנו לא מונגשים אליהם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כל ההתמודדות הזאת הופכת להיות מאד מורכבת לא רק אצל משפחות במצוקה, אלא גם אצל המשפחות האחרות והרעיון הוא לראות איך פותחים את זה.

<סיגל קני-פז: לגמרי, לגמרי.

<סיגל קני-פז: ואני אגיד עוד מילה.

<סיגל קני-פז: אני חושבת שהיום תופעת הגירושין מביאה משפחות שיכלו להיות באמת במקום אחר, מביאה ילדים למצבי סיכון שאי אפשר לתאר.

<סיגל קני-פז: באמת, אין אפשר לתאר.

יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור שאנחנו מתקרבים לאחד לשניים.

יפעת שאשא ביטון: משפחה.

<סיגל קני-פז: כן, שתי משפחות.

איילת נחמיאס ורבין: ומספר הילדים עולה.

יפעת שאשא ביטון: כשאתם יודעים מה?

יפעת שאשא ביטון: כן, ומספר הילדים עולה.

איילת נחמיאס ורבין: טיפה עלינו, אנחנו ב-3.2 במגזר היהודי.

יפעת שאשא ביטון: גם מאד יכול להיות שבמעטפת נכונה למשפחות אגב, לא יודעת, אולי אני פשוט אופטימית ותמימה, אבל יכול להיות שהיינו יכולים למנוע גם את המספר המאד מאד גדול הזה של גירושין.

יפעת שאשא ביטון: חוסר היכולת להתמודד בתוך התא המשפחתי ופשוט מפרקים.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאין בזה ספק בכלל.

איילת נחמיאס ורבין: ברור.

<סיגל קני-פז: כמו שיש ייעוץ בנישואים.

איילת נחמיאס ורבין: כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: כן, מפרקים והולכים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה סיגל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור אלייך ורד, בסדר?

<ורד רוטפוגל: כן, כן, אין בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אז רונית בן גיגי ממעלה אדומים, אחר כך אילנה אריזון מטירת הכרמל ואחר כך ליליאן ללום.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מעלה אדומים.

<עופרה בן ישעיה: דקה.

<עופרה בן ישעיה: שמי עופרה בן ישעיה, אני מנהלת האגף לשירותים חברתיים במעלה אדומים ורונית איתי, אז אנחנו מחלקות את הדברים שלנו לשניים, ברשותכם.

<עופרה בן ישעיה: קודם כל תודה רבה על ההזמנה.

<עופרה בן ישעיה: אני מוכרחה להודות שמעלה אדומים מאד קרובה לכנסת ואני מקבלת הרבה פעמים פניות לייצג, משירות כזה או אחר לבוא לוועדות.

<עופרה בן ישעיה: בעוונותיי אני פחות מגיעה.

<עופרה בן ישעיה: אני חושבת שהנושא כל כך חשוב, שאני כמעט חרגתי ממנהגי והגעתי.

<עופרה בן ישעיה: אז תודה רבה.

<עופרה בן ישעיה: מעלה אדומים, עיר של 41,000 תושבים.

<עופרה בן ישעיה: יש לנו שלושה מרכזים, מרכז הורים-ילדים, מרכז הורים-פעוטות ומרכז הורים-מתבגרים.

<עופרה בן ישעיה: אנחנו הקמנו את המרכז הראשון שלנו בשנת 1997 על ידי משרד הרווחה.

<עופרה בן ישעיה: כל המרכזים שלנו ממומנים על ידי משרד הרווחה.

<עופרה בן ישעיה: וראינו כי טוב והבנו שיש לנו בעיה גדולה מאד בנושא של מתבגרים, שזה הבטן הרכה – המעבר מבית ספר יסודי לחטיבה – והתחלנו בקטן לפתח את אותו מודל של הורים וילדים, שזה גילאי 6 עד 11, להורים ומתבגרים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ממה שאני שומעת מהדברים שלך, אצלכם החיבור הוא כל הזמן?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת של ההורים יחד עם הילדים?

<עופרה בן ישעיה: בכל מיני אופנים.

<עופרה בן ישעיה: רונית תיכף תפרט את סגנונות העבודה בתוך המרכזים.

<עופרה בן ישעיה: מה שאני רוצה להגיד, שיש לנו שלושה מחלוקים גילאית, כי כל קבוצת גיל יש לה צרכים אחרים.

<עופרה בן ישעיה: אפרופו השותפויות, אז בעיקר סביב הנושא של מתבגרים וכמובן סביב ילדים בגילאי יסודי, זה מאיתנו עבודה משותפת עם המערכות שסובבות את המשפחה והילד.

<עופרה בן ישעיה: אנחנו לא לבד.

<עופרה בן ישעיה: המשפחה והילד גרים ברשות מקומית שיש בה שירותים נוספים, שירותי בריאות, כמובן שירותי חינוך, שהם מאד משמעותיים; והמשולש הזה של הורה-מורה וילד הוא כל כך משמעותי, שאנחנו עשינו הרבה מאד שותפויות עם בתי הספר.

<עופרה בן ישעיה: אני מוכרחה להגיד שהם ממש עובדים לפתחנו, שניתן להם עוד ועוד אפשרויות לקבל ילדים לטיפול.

<עופרה בן ישעיה: למשל במרכז הורים-מתבגרים, ילדים מגיעים בשעות הבוקר על חשבון הלימודים, באישור בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: רגע, זה מרכז הורים והילדים מגיעים לטיפול?

<עופרה בן ישעיה: זה מרכז, מבנה אחד, ששלושת השירותים שמניתי נמצאים בו בחלוקת זמן כזו או אחרת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש מפגשים שהם רק להורים, יש מפגשים שהם רק לילדים ויש מפגשים שהם משותפים.

<עופרה בן ישעיה: יש מפגשים שהם משותפים ויש בסגנון הפרטני ויש גם קבוצות.

<עופרה בן ישעיה: זאת אומרת בכל האופנים, תלוי לפי העניין.

יפעת שאשא ביטון: מי אוכלוסיית היעד?

יפעת שאשא ביטון: רק אנשי רווחה?

<עופרה בן ישעיה: לא.

<עופרה בן ישעיה: זה בדיוק העניין.

איילת נחמיאס ורבין: ובכמה משפחות אתם מטפלים בשנה, זה מעניין לשמוע.

<עופרה בן ישעיה: את זה רונית תיכף תגיד.

<עופרה בן ישעיה: היא גם תגיד כמה קבוצות.

<עופרה בן ישעיה: אנחנו בראש ובראשונה שירות של משרד הרווחה לאוכלוסיות הרווחה.

<עופרה בן ישעיה: זאת אומרת הם המעגל הראשון שאנחנו מחויבים להם, כי הם גם פחות יודעים איך לצרוך באופן אישי או פרטי או למצות זכויות שמאפשרים שירותים אחרים, קופות חולים ואחרים.

<עופרה בן ישעיה: הם זקוקים גם להכוונה והדרכה שלנו בתהליך של מיצוי הזכויות.

<עופרה בן ישעיה: אבל לא רק, כי המדיניות שלנו במעלה אדומים זה לתת שירות לכלל האוכלוסייה.

<עופרה בן ישעיה: מעלה אדומים מוגדרת כעיר מעמד בינוני מינוס.

<עופרה בן ישעיה: כשירותי רווחה יש לנו תפקיד גם בחלק המניעתי.

<עופרה בן ישעיה: וכדי שהם לא יהיו מינוס 3 ומינוס 4, אז אנחנו באמת משקיעים גם בתהליך של המניעה.

<עופרה בן ישעיה: השירותים שלנו בכלל באגף הם שירותים על הרצף, מהשירותים המניעתיים וגם לפעמים שירותים בסוף על פי חוק.

<עופרה בן ישעיה: אתם יודעים את זה.

<עופרה בן ישעיה: אבל אנחנו בהחלט מאפשרים פרישה מאד גדולה של שירותים לכלל האוכלוסייה, כשאנחנו נותנים קודם כל קדימות לאוכלוסיות הרווחה.

<עופרה בן ישעיה: העבודה הזו במרכזי הורים אפשרה לנו שותפויות מאד גדולות.

<עופרה בן ישעיה: למשל במרכז הורים-פעוטות, אנחנו לקחנו את כל מנהלות המעונות במעלה אדומים, ששייכים לארגונים שונים – אני לא צריכה להגיד לכם שהם גם מתחרים אחד עם השני.

<עופרה בן ישעיה: אצלנו הם הפכו להיות קבוצה שמשתפת פעולה.

<עופרה בן ישעיה: ליווינו אותם באופן מקצועי כמעט שלוש שנים.

<עופרה בן ישעיה: היום הם קבוצה עצמאית.

יפעת שאשא ביטון: ואז הן מתווכות את זה בעצם למשפחות?

<עופרה בן ישעיה: הן גם מתווכות למשפחות, אבל גם הן זקוקות למענה בנושא מול ההורים, עם צוות המטפלות, בינן לבין עצמן.

<עופרה בן ישעיה: הן הגיעו למצב שהן יכולות להמליץ על המעון אחת של השנייה, כי היא יודעת מה קורה במעון השני; והן גם הפכו להיות קבוצה חזקה של כוח.

<עופרה בן ישעיה: אני חושבת שבחודש הבא הן ארגנו את יום המטפלת.

<עופרה בן ישעיה: הן הזמינו את ראש העיר.

יפעת שאשא ביטון: אבל בואו, אני רוצה שנתמקד, כי אני מבינה שאת מדברת על משהו מאד מאד גדול, שנותן הרבה מאד מענים חשובים כולם.

<עופרה בן ישעיה: מאד.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר גם את זה, אבל אני רוצה שכן נתמקד בשירותים שניתנים להורים, כי אותם אנחנו שמים היום במרכז ובהם אני רוצה להתמקד.

<נעמי רוכמן: אז אם יורשה לי, וסליחה שאני מפריעה, אני נותנת באמצעות - - -

יפעת שאשא ביטון: מי כבודה?

<נעמי רוכמן: אני מבית לכל ילד, שמי נעמי רוכמן.

<נעמי רוכמן: במעלה אדומים, אולי את לא יודעת, סדנא להורים, שדווקא מתקיימת בבית ספר נירים והזמנו גם הורים מבתי ספר אחרים ללמוד תיעול כעסים והתנהלות מול ילדים עם בעיות התנהגות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא סותר וכדאי להביא - - -

<נעמי רוכמן: ואני אשמח מאד להסביר מה היא התכנית.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נגיע גם אליכם, אבל בואי נאפשר לה בבקשה לספר על המרכז.

<עופרה בן ישעיה: בדיוק, משפט אחרון.

<עופרה בן ישעיה: אנחנו מקיימים פעם בשנה כנס ארצי בנושא של הורים וילדים, כי אנחנו גם אומרים שצריך לחלק את הידע עם האחרים, אז אנחנו עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: גם באשדוד יתקיים כנס שעוסק בהורות, כל כולו בהורות.

איילת נחמיאס ורבין: אני מזמינה אתכן לשמוע את ההרצאה שלי.

<רונית בן גיגי: טוב, אז נתחיל במספרים.

<רונית בן גיגי: אנחנו מטפלים בשלושת המרכזים בכ-100 משפחות, אבל בנוסף מקיימים עוד כ-12 קבוצות, שעוד מעט אני אפרט כל שנה, לאוכלוסייה נוספת, שזה עוד איזה 200 איש.

<רונית בן גיגי: דוגמא לקבוצה, וזה אחד הנושאים שאני רוצה להדגיש, זה עבודה עם אבות.

<רונית בן גיגי: אבות זה האתגר שלנו, להביא אותם לעבודה גם על ההורות שלהם וגם למפגש איכותי עם הילדים שלהם וחלק מהקבוצות מיועדות לאבות וילדיהם כקבוצת גינון, קבוצת נגרות.

<רונית בן גיגי: וכשאני אומרת את זה, זה לא חוג במתנ"ס, אלא זה קבוצה טיפולית באמצעות עבודה בגינה טיפולית או באמצעות הנגרייה.

יפעת שאשא ביטון: אז שוב, זה לאוכלוסייה מאד מסוימת.

<רונית בן גיגי: אוכלוסייה פתוחה.

<רונית בן גיגי: כשאנחנו מקיימים קבוצה, אנחנו שולחים פלייר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, את אומרת זה משהו טיפולי.

<רונית בן גיגי: רגע, רגע, נכון, אבל טיפולי היום, אנחנו שולחים גם ליועצות בכלל בתי הספר בעיר.

<רונית בן גיגי: אנחנו פותחים קבוצת הורים, אבות וילדים.

<רונית בן גיגי: מי מגיע לשם?

<רונית בן גיגי: אב גרוש שעובד במשרד ממשלתי מגיע לראות את הילד שלו פעם בשבוע.

<רונית בן גיגי: הוא ממש לא אוכלוסיית רווחה, אבל היועצת יודעת שהוא רואה את הילד שלו כל כך מעט, שאם הוא יבוא עוד פעם ויהיה עם הילד.

<רונית בן גיגי: במתנ"ס אין דבר כזה.

<רונית בן גיגי: אז לרווחה זה הזדמנות לעשות קבוצה לאבות וילדים.

<רונית בן גיגי: זה אחד ההיבטים.

<רונית בן גיגי: אמהות וילדים, אמהות ומתבגרות, שיש להן הרבה קונפליקטים באמצעות איפור, אז מביאים מאפרת, מביאים את האמא והבת ועולים כל הקונפליקטים ביניהן על מגוון הנושאים.

יפעת שאשא ביטון: וכל הסטריאוטיפים פה בחגיגה אחת גדולה – האבות בנגרות, האמא עם המאפרת.

יפעת שאשא ביטון: תשברו את זה.

<רונית בן גיגי: אבל ככה הם באים.

איילת נחמיאס ורבין: תני לי להגיד.

איילת נחמיאס ורבין: אני שמחה שהבוקר יפעת אמרה את זה.

<רונית בן גיגי: את יודעת מה, אבל לפחות הם באים.

<רונית בן גיגי: אתגר של כולנו להביא את האבות.

יפעת שאשא ביטון: אבל האתגר הוא גם לפרוץ את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל מעניינות אותי שתי שאלות, ונכון, יפעת צודקת לגמרי.

איילת נחמיאס ורבין: שתי שאלות מעניינות אותי.

איילת נחמיאס ורבין: אחת, עד כמה אתם מלווים את המשפחות לאחר מכן, כלומר עד כמה ועד כמה אתם מודדים את האפקטיביות של הליווי, הטיפול, הייעוץ.

<רונית בן גיגי: שאלה.

<רונית בן גיגי: עופרה צוחקת, כי זה כל הזמן בדיבור בינינו.

<רונית בן גיגי: אוקיי, היו אצלנו שנה, אז מה הלאה?

איילת נחמיאס ורבין: כן - - - נכון.

<רונית בן גיגי: אז אחד הכלים למדידה זה הקשר עם צוות חינוכי, כי הם בעצם רואים את הילדים לפני ואחרי ואנחנו פיתחנו איזה שאלון לפני איזה שלוש שנים.

<רונית בן גיגי: עשינו אותו ליועצות ולעובדות הסוציאליות, כדי לראות משני פנים ככה אם חל איזה שינוי.

<רונית בן גיגי: אחד הדברים המעניינים, שהיועצות במתבגרים ציינו שהדבר היותר אפקטיבי היה דווקא הקבוצות.

<רונית בן גיגי: לילדים שהיו בקבוצות, השינוי שהיה, היה יותר גדול.

<רונית בן גיגי: בין היתר, זה גם לא מפתיע, כי קבוצת הגיל במתבגרים עושה שינוי יותר מאשר טיפול פרטני.

<רונית בן גיגי: אחד האתגרים שלנו זה להגיע למגוון מאד רחב ולא סטיגמטי.

<רונית בן גיגי: דווקא לא רק אוכלוסיית רווחה, אלא גם אוכלוסייה שיש בה סיכון ילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: להרחיב את המעגלים.

<רונית בן גיגי: היום זה בכל השכבות.

<רונית בן גיגי: פתחתם ואמרתם את זה.

<רונית בן גיגי: לכן יושבים אנשים שהם אקדמאים עם אנשים שהם לא אקדמאים וכולם סביב סיכון ילדים, שזה המנדט.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רונית.

יפעת שאשא ביטון: אילנה, ורק תשתדלו להיות ממוקדים וקצרים, כדי שנוכל לאפשר לכולם לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אילנה אריזון מסינגר מטירת הכרמל, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: גם שם ביקרנו.

<אילנה אריזון מסינגר: טירת הכרמל, מנהלת מרכז ילדים-הורים כבר 16 שנים ומלמדת קצת קורסים למנהלים ולעובדים סוציאליים במרכזים, מטעם בית הספר לעובדים סוציאליים.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שבמהלך השנים עבדנו בטירת כרמל עם כ-400 משפחות, אבל בראייה רחבה וורד חותמת על נתונים, יש היום מעל 300 מרכזים, אם אני לא טועה, שעוסקים בשיפור קשר בין הורים וילדים בדגש על הורות.

<אילנה אריזון מסינגר: אני אתחבר לעניין המדידה.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שהורות היא אתגר מתמשך.

<אילנה אריזון מסינגר: להורים רגילים, להורים נורמטיביים ולהורים שהפניות והיכולת שלהם לתת הורות טובה ובריאה לילדים, היא שונה משל הורים רגילים.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שנעשית עבודת קודש מדהימה במימון משרד הרווחה, להמוני משפחות שההורים לא מסוגלים לתת הורות טובה לילדים.

<אילנה אריזון מסינגר: העבודה ממוקדת מטרות, מדידות.

<אילנה אריזון מסינגר: נבדקות התפוקות בערך אחת לשלושה חודשים כחלק מהמודל.

<אילנה אריזון מסינגר: חלק מהמרכזים נראים כמו בית, עם סלון ומטבח ומקלחת.

<אילנה אריזון מסינגר: המענים שאנחנו נותנים הם מענים רחבים ועשירים, לפעמים גם שישה מטפלים באותה משפחה בו זמנית.

יפעת שאשא ביטון: אז שוב, זה ממוקד לאוכלוסייה מאד מסוימת.

<אילנה אריזון מסינגר: זה ממוקד באוכלוסייה מאד מאד מסוימת, שהיא אוכלוסייה חשובה.

<רינה כהן: היא חשובה, אבל זה לא האוכלוסייה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: כן, אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא ביקורת, זה רק הבנה של המענים שיש בשטח כדי שנבין מה אנחנו רוצים לבקש כאן.

<אילנה אריזון מסינגר: חלק מהעבודה שלנו היא בתוך הבתים, היא בתוך המשפחות.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שסיגל יכולה יותר לספר על זה, כי היא ממש פיתחה את זה למקום של מומחיות.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שיש לזה השפעה רחבה גם על האוכלוסייה הנורמטיבית, אני חושבת, של טירת כרמל.

<אילנה אריזון מסינגר: מדברים על אוכלוסייה מיוחדת שמגיעה למרכזים, אבל האוכלוסייה המיוחדת הזאת היא גדולה.

<אילנה אריזון מסינגר: היא מרכיב מאד משמעותי מהאוכלוסייה ביישוב, שיש בו מגוון של מענים במימון משרד הרווחה למשפחות.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת ששיקום הורות – ויש טיפול בהורות ויש שיקום הורות ויש ליווי הורים ויש הדרכת הורים, להורים שיש להם אתגרים נורמטיביים.

<אילנה אריזון מסינגר: אני פה כדי לדבר על ההורים שמתקשים יותר וההורות הפוגעת שלהם הרבה פעמים מייצרת את הדור הבא של ההורים.

<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שצריך להרחיב וצריך גם לראות כמה שהם קיימים ואפקטיביים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה אילנה.

יפעת שאשא ביטון: ליליאן ללום.

<ליליאן ללום: תודה רינה על המיקרופון, כי גם המבטא ובלי מיקרופון, אז זה יהיה קשה.

<ליליאן ללום: אני ליליאן ללום, מנהלת מכללת הורים בראשון לציון.

<ליליאן ללום: אני פסיכולוגית בהכשרה.

<ליליאן ללום: בראשון לציון, שהיא עיר מספר שלוש היום בארץ - - -

איילת נחמיאס ורבין: בין שלוש לארבע, תלוי ביום.

<ליליאן ללום: אנחנו הקמנו את מכללת הורים בשנת 1999, כי באמת היה צורך להפוך את העבודה, או לבנות משבצת להורים, שהיא להורים נורמטיביים ואנחנו התחלנו משם – הורים נורמטיביים, כי היה מענה לכל האוכלוסיות של הרווחה.

<ליליאן ללום: ופה, מכיוון שאני באה גם מתחום הטיפול, אני רוצה שאנחנו נבין שהדרכת הורים זה לא טיפול בהורים.

<ליליאן ללום: מה שאנחנו התחלנו לעשות זה פנייה להורים נורמטיביים על ידי הרצאות.

<ליליאן ללום: לשבור את המודל שכואב לך, המודל הרפואי למודל ההתנהגותי.

<ליליאן ללום: אנחנו נלמד, אנחנו נדבר ואז אנחנו נשנה את ההתנהגות שלנו.

<ליליאן ללום: וזה היה באמת אז מענה מאד שונה, עם שבירת המודל של סדנאות של 22-23 מפגשים, לסדנאות של 10 מפגשים, כי להורים אין זמן.

<ליליאן ללום: הם רוצים לדבר על ההורות שלהם והם רוצים מהר.

<ליליאן ללום: אז כל הדברים האלה נעשו במהלך הזמן.

<ליליאן ללום: היום אנחנו נותנים, כמעט 20 שנה, סדרות של הרצאות להורים, 4 הרצאות כל חודש בכל מיני נושאים.

<ליליאן ללום: סדנאות להורים בתשלום, כי הורים הם השותפים.

<ליליאן ללום: יש להם כוח, יש להם אמצעים, הם יכולים כן להיות, הם יכולים למממן את החלק של הלמידה שלהם; וגם הדרכה פרטנית או בתשלום מופחת שהעירייה מסבסדת.

<ליליאן ללום: זאת אומרת שכל הורה יכול להגיע למטפל במחיר של 130 שקלים וגם בבתי ספר יסודיים ללא תשלום.

<ליליאן ללום: היום הפיזור בעיר, אחרי 20 שנה, מראה לנו שבאמת הורים פתחו את השיח על הורות.

<ליליאן ללום: אנחנו לא באים כי כואב לנו, אנחנו באים כי אנחנו לא יודעים.

יפעת שאשא ביטון: וזה מה שחשוב, נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא כי אנחנו לא טובים ולא כי אנחנו - - -

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: וגם אם אפשר לבוא לא בעיצומו של המשבר, אלא לדעת למנוע את המשבר.

<ליליאן ללום: כי אנחנו באנו מהמקום שהורים זה לא עם אחר.

<ליליאן ללום: הורים זה אנחנו.

<ליליאן ללום: חכמים, יודעים וכל אחד, בזמן שאני מדברת על ההורות, חושב איזה הורה אני חלמתי להיות, איזה הורה אני.

<ליליאן ללום: איזה ילד חלמתי שיהיה לי, איזה ילד יש לי.

<ליליאן ללום: אז השיח על הורות הוא שיח מאד רחב, שלא מביא סטיגמה.

<ליליאן ללום: ההיפך.

<ליליאן ללום: אנחנו לקחנו את האנשים הכי טובים מבחינת המקצוענות, שפנו להורים הכי חזקים, על מנת ליצור מודל שהוא חיובי.

יפעת שאשא ביטון: מעולה.

<ליליאן ללום: כי אם אני שם, אז גם היא רוצה להיות שם וכל אחד הוא השגריר שלי ובונה סדנאות.

<ליליאן ללום: ההורים הם השותפים.

<ליליאן ללום: אני חייבת להגיד, ועדי הורים הם שותפים שלנו.

<ליליאן ללום: אנחנו מדברים להורים עם ההורים, לא על ההורים, סליחה, עם ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: ועדי ההורים היישוביים הם גם שותפים מאד מאד משמעותיים פה בוועדה, כך שאנחנו - - -

<ליליאן ללום: כן.

איילת נחמיאס ורבין: ליליאן, בכמה משפחות אתם נוגעים?

<קריאה: לא ראינו - - - .

<קריאה: בולט שהם נעדרים.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אני חושבת שהם במקרה לא הגיעו.

איילת נחמיאס ורבין: הם יושבים פה באופן קבוע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם מדי דיון.

יפעת שאשא ביטון: גם אתמול הם השתתפו בדיונים.

איילת נחמיאס ורבין: זו הזדמנות לברך את פז כהן, יושב ראש ועד ההורים היישוביים, שנולד לו בן בשעה טובה.

יפעת שאשא ביטון: מזל טוב.

<ליליאן ללום: אז אני אנסה להיות ממוקדת, כי אחרת אני יכולה לדבר - - -

יפעת שאשא ביטון: בכמה אנשים אתם מטפלים?

איילת נחמיאס ורבין: בכמה אנשים ובכמה הורים?

<ליליאן ללום: זהו, אנחנו עושים הערכה של 50 סדנאות בסדנה, בערך 5,000 הורים באים בין ההרצאות, הסדנאות והטיפולים, כי אצלנו ההרצאות הן ללא תשלום.

<ליליאן ללום: אנחנו באנו מהמקום שאם החנייה חינם בעיר שלנו, ההרצאה צריכה להיות חינם.

<ליליאן ללום: אז באמת יש לנו כל חודש ארבע הרצאות.

<ליליאן ללום: עשינו את הכנס הראשון בנושא הורות ומשפחה בשנת 2002 ואחר כך בשנת 2008, כשהדגש הוא חיבור בין קהילה, רווחה וחינוך.

<ליליאן ללום: בראשון הוקם לא מזמן מינהל קהילה חדש ועל השולחן של ראש העיר שלנו, אחרי 20 שנה של פיזור, אנחנו רוצים סוף סוף מקום.

<ליליאן ללום: ואני אומרת סוף סוף, כי היום אנחנו רוצים לעשות באמת עבודה גם עם הורים לילדים בגיל הרך, כי זה הדגש הכי חשוב בימינו; וגם להמשיך את הפעילות עם מרפ"ד להורים לילדים בגיל הרך.

<ליליאן ללום: זאת אומרת יש לנו פרויקט שהוא נבנה.

איילת נחמיאס ורבין: למי אתם כפופים בעירייה?

<ליליאן ללום: אז זהו, כל השנים היינו במינהל חינוך, עכשיו אנחנו במינהל קהילה חדש.

איילת נחמיאס ורבין: כשמינהל קהילה הוא חלק מאגף הרווחה, או שהוא - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.

<ליליאן ללום: לא, לא, לא.

<ליליאן ללום: מינהל רווחה, מינהל חינוך, מינהל קהילה.

<ליליאן ללום: והפרויקט החדש, אנחנו כבר דנו בו, זה מינהל קהילה המתכלל של הנושא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז רק שאלה אחרונה.

יפעת שאשא ביטון: את מדברת בעצם על 5,000 הורים, פחות או יותר, שעוברים את המרכז בשנה.

<ליליאן ללום: בערך, כן.

<ליליאן ללום: כי אנחנו חושבים שבתחום הורות צריך להיות כמו בסופר מרקט, כל אחד בוחר מה שמתאים לו – הרצאה, סדנה, טיפול פרטני.

<ליליאן ללום: תלוי איפה הוא בהורות שלו, בנישואין שלו, הבשלות שלו, הזוגיות שלו.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו אתם רואים למשל לקוחות חוזרים מה שנקרא?

איילת נחמיאס ורבין: כלומר משפחות שנעלמו, אתם רואים אותן שבות?

איילת נחמיאס ורבין: אתם עוקבים אחרי הדברים האלה?

<ליליאן ללום: אנחנו לא עוקבים כי אין לנו מספיק אמצעים כדי לעשות מעקב.

<ליליאן ללום: אנחנו הפכנו כבר 5 שנים למכללת הורים דיגיטאלית.

<ליליאן ללום: יש לנו פורום באתר האינטרנט, אנשים רושמים את עצמם.

<ליליאן ללום: אנחנו מאד מקדמים את הנושא, כי בלי זה אי אפשר היום להיות על המפה.

<ליליאן ללום: גם הרישום הוא אוטומטי דרך אתר אינטרנט.

איילת נחמיאס ורבין: יפה.

<ליליאן ללום: סליחה, מילה אחרונה.

יפעת שאשא ביטון: במשפט.

<ליליאן ללום: כן.

<ליליאן ללום: ישראל על המפה בנושא של הורות.

<ליליאן ללום: אני נהפכתי לנציגת ישראל בפדרציה הבינלאומית להורים, כי לא היה מישהו אחר מהתחום אז בשנים האלה ומאד חשוב, יש לנו במה להתגאות ולהמשיך בתחום הזה.

יפעת שאשא ביטון: ולהרחיב את זה לא ברמה הבינלאומית, אלא קודם כל להרחיב את זה פה, ברמה הלאומית שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליליאן.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר הערה חשובה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת למכון אדלר.

איילת נחמיאס ורבין: אז רק מילה אחת לפני מכון אדלר.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה רגע להעיר משהו ביחס למה שאמר קודם חברנו דב חנין.

איילת נחמיאס ורבין: שעות העבודה הן מאד מאד אינטנסיביות בישראל, זה דבר ידוע, אבל אני מאד מאד מכוונת, יפעת וזה חשוב, כי אנחנו צריכות לראות איך אנחנו הופכות את זה לשפת המעשה ולדברים האלה גם נדרשים תקציבים.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שמה שעושים למשל במרכז באשדוד הוא מאד מאד חשוב והעובדה שאתה מגיע למקומות העבודה היא קריטית, משום שככל הנראה אף פעם אנחנו לא נצליח להוריד את כמות שעות העבודה ביחס ישיר למה שצריך כדי לקבל את הדרכת ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: לכן אני הרבה פעמים מדברת יותר על מקומות עבודה תומכי הורות.

איילת נחמיאס ורבין: בין אם מדובר במקום עבודה שיש בו מעון ילדים, שזה דבר שאנחנו דיברנו בינינו איך המדינה צריכה לתמרץ הקמה – והנה, הצטרף אלינו חבר הכנסת אורי מקלב.

איילת נחמיאס ורבין: איך המדינה מתמרצת הקמת מעונות במקומות עבודה.

איילת נחמיאס ורבין: בצד השני של זה או בהמשך הרצף הזה, זה איך באמת המדינה יודעת או איך הרשויות המקומיות יודעות להגיע למקומות העבודה ולייצר שם סביבה שהיא תומכת הורות, שמאפשרת את זה.

איילת נחמיאס ורבין: למשל זה יכול להיות מנהל כמו מקסים פסברג, שנותנת לגיטימציה לעובדים ללכת בשעה שש בערב גם לעבוד ולהגיד להם אתם לא תתחמקו אצלי מהמקלחות, שזה מה שהיא עשתה כשהיא נכנסה לתפקיד.

איילת נחמיאס ורבין: היא הייתה הולכת בין הגברים בחדרים והייתה שואלת אותם מה אתם עושים פה, למה אתם לא הולכים הביתה לראות את הילדים.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא יכול להיות רק תלוי מנכ"ל, אבל מנכ"ל זה מאד מאד עוזר, אלא איך באמת אנחנו באמצעות המרכזים האלה מכניסים את זה לתוך מקומות העבודה, כי אף פעם לא נוכל להוריד את כמות שעות העבודה בשיעור שהיינו רוצים שאנשים יעבדו.

יפעת שאשא ביטון: שאנחנו רוצים לעשות, נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ליאן סלע, מכון אדלר, בבקשה, אבל בקצרה.

<ליאן סלע: בקצרה.

<ליאן סלע: בוקר טוב ותודה רבה על זכות הדיבור.

<ליאן סלע: אני פשוט רוצה להזכיר לכולנו, ההורים בישראל מצמיחים את עתיד החברה הישראלית ולמען העתיד ראוי להציע מטעם המדינה, וזה מה שאני רוצה לקרוא היום כמכון אדלר וכחברים במועצה הציבורית להורים, לקרוא למדינה לעשות חקיקה, לקדם חקיקה שתתמוך ותזכה הורים בהדרכה הורית, בדומה ליוזמה למשל לקידום הדרכה והכנה לחיי נישואין ומשפחה.

איילת נחמיאס ורבין: שלא עברה.

<ליאן סלע: שלא עברה, אבל אולי בענייני משפחה היא כן יכולה לעבור.

איילת נחמיאס ורבין: אתם יודעים מה כן עבר?

איילת נחמיאס ורבין: אתה מקבל גישור אחרי שאתה הולך לבית דין רבני, אתה מקבל ארבעה מפגשי גישור.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, אני חושבת שזה חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: אל תבינו אותי לא נכון, אבל במקום להתחיל בהדרכה קודם, ברפואה מונעת.

יפעת שאשא ביטון: לפני שהם מגיעים לשם.

<ליאן סלע: את יודעת שעל כל דבר שתשקיעי במניעה, תחסכי לפחות 10 דולר שאת תצטרכי אחר כך להשקיע בטיפול של הבעיות וזו הדרך שהיינו רוצים שהמדינה תאמץ.

<ליאן סלע: זה בעצם בשורה אחת מה שאנחנו מאד היינו רוצים.

<ליאן סלע: אנחנו חושבים שבאמצעות כלים להורים הם יוכלו לעשות גם את התפקיד ההורי וגם החברתי שלהם ולדאוג בעצם לחוסן החברתי של מדינת ישראל, כי זה מה יש.

<ליאן סלע: בסוף הילד לא גדל לבד, יש מאחוריו הורים.

<ליאן סלע: הם אלה שבעצם מרכיבים את הקשר בינו לבין המדינה.

<ליאן סלע: וככל שנחזק את התא המשפחתי וזה לא כל כך מסובך.

<ליאן סלע: גם לתת, אגב מה שאמרת, חברת הכנסת נחמיאס, הטבות לארגונים בצורה כזו או אחרת, כאשר הם יפנו זמן לצריכת הכשרות במקום העבודה, שם תמצאי את ההורים ושם אנחנו נוכל לתרום להם.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

<ליאן סלע: יושבים כאן מספיק מרכזים מוכשרים, אם הם עירוניים, אם הם אחרים.

<ליאן סלע: אנחנו חושבים שזו משימה לאומית, לא פחות מכך.

<ליאן סלע: תודה על זכות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליאן על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם נוכל לקדם את זה בחקיקה כרגע, אבל גם אם נתחיל ליצור תפיסה חדשה ונרחיב את היריעה, אני מאמינה שאנחנו נתקדם נכון.

<קריאה: מהיישובים.

יפעת שאשא ביטון: מהיישובים למעלה, אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: נורית ינקלוביץ עם יוזמה חברתית, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: נורית, שתיים שלוש דקות יספיקו לך, נכון?

<נורית ינקלביץ: כן.

יפעת שאשא ביטון: הייעוץ הוא בטלפון, את כבר יודעת להיות ממוקדת.

יפעת שאשא ביטון: בואי ספרי לנו.

<נורית ינקלביץ: כן, בדיוק.

<נורית ינקלביץ: קודם כל אני אגיד תודה ואני שמחה להיות חלק.

<נורית ינקלביץ: אני אמא לשני ילדים בגיל הרך, אז הנושא הזה בוער בי ואני מאד מתחברת אליו.

<נורית ינקלביץ: אני מגיעה מהאגף לגיל הרך של ויצ"ו, אני מנהלת את תחום ההורות.

<נורית ינקלביץ: בעצם בויצ"ו הבינו שצריך לשים את ההורות – אנחנו נותנים מענים לילדים – אבל צריכים לשים את ההורות מקדימה.

איילת נחמיאס ורבין: זה מה שאני הולכת להגיד בויצ"ו בלונדון ביום ראשון.

<נורית ינקלביץ: אז אני כן אגיד שיש לנו בעצם קו ייעוץ טלפוני להורים, זה נקרא קול להורה.

<נורית ינקלביץ: בעצם הקו נותן מענה להורים לילדים בגיל הרך.

<נורית ינקלביץ: הם יכולים להתקשר בבוקר, בערב, לכל שאלה.

<נורית ינקלביץ: לפעמים אנחנו מפנים אותם הלאה לכל השירותים החשובים שציינתם כאן ולפעמים אנחנו נותנים להם בעצם הדרכה.

<נורית ינקלביץ: זה יכול להיות מענה חד פעמי, לפעמים תהליך ליווי, ואני חושבת שזה שירות שחשוב שיידעו עליו גם כאן, כי הוא מענה משלים.

יפעת שאשא ביטון: עד כמה אתם מונגשים?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת קראתי את מה שכתבת לי, מודה, לא ידעתי לפני כן על קיומכם.

<נורית ינקלביץ: אני חושבת שזה אחד הקשיים הגדולים שלנו ואני חושבת שנכון שנעשה פה את שיתופי הפעולה, ולכן המפגש הזה הוא חשוב.

<נורית ינקלביץ: אנחנו מענה שהוא לא מתחרה בשום מענה אחר.

<נורית ינקלביץ: אנחנו מענה שנותן אפשרות.

<נורית ינקלביץ: דיברתם על החבר הטלפוני, זה משהו שאתן הזכרתן כאן וזה חבר טלפוני.

יפעת שאשא ביטון: וכרגע זה מונגש רק בויצ"ו?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרן בויצ"ו כן מנגישים את מספר הטלפון שלכם להורים וכו'?

<נורית ינקלביץ: המענה מונגש אבל הוא לא מוכר מספיק, אפרופו זה משהו שצריך לשווק אותו וכמובן להשתמש בשיתופי פעולה לעניין הזה.

<נורית ינקלביץ: ההורים יכולים להתקשר לגבי כל נושא.

<נורית ינקלביץ: לפעמים אנחנו לא המענה.

<נורית ינקלביץ: לפעמים השאלה צריכה להיבדק על ידי מענים רפואיים, אבל ההורה צריך את הכתובת הזאת, לדעת לאן לפנות.

<נורית ינקלביץ: יושבות שם 70 מתנדבות.

יפעת שאשא ביטון: יושבות שם בעצם מתנדבות שהן נשות מקצוע?

<נורית ינקלביץ: הן מתנדבות, כולן נשות מקצוע מתחומי הטיפול, חינוך, בריאות, שעוברות הכשרה של 80 שעות על ידנו והדרכה חודשית וכו'.

<נורית ינקלביץ: הן יושבות בבאר שבע, תל אביב, שדרות ויש שלוחה דתית חרדית בירושלים.

<נורית ינקלביץ: הייתה גם בעבר שלוחה בערבית והיום אנחנו רוצים תקציב ויושב כאן מישהו שגם עוזר לנו לתמוך כדי לנסות ולהפעיל אותן מחדש.

<נורית ינקלביץ: הכל זה יוזמה של ויצ"ו, זה לא שירות שהוא - - -

<רינה כהן: אני נתקלתי במי שאכן יושב כאן, פרופסור צ'רלי פרידמן.

<נורית ינקלביץ: אז בדיוק עליו דיברתי, שהוא עוזר לנו להקים וגם תומך בנו בכל הפרויקט גם מחקרית וגם עוזר לנו בעצם לפתוח מחדש את השלוחה בערבית, כי אנחנו חושבים שהמענה הזה צריך להיות נגיש לכולם.

<נורית ינקלביץ: עכשיו אנחנו גם רוצים להנגיש את השירות הזה להורים לקויי שמיעה ובעצם איגום המשאבים פה ושיתוף הפעולה, כי אנחנו יודעים שהמענה יכול לתת, גם כשלפעמים מתקשרים כשהילד עוד על הידיים או ברגע שהוא נרדם בשמונה, תשע ועשר בלילה, אלה שעות שמצד אחד אני אומרת אין תמיד כוח, אבל זה שעות שאולי לרגע אנחנו מתפנים.

יפעת שאשא ביטון: שהן יותר נוחות ליצירת קשר.

איילת נחמיאס ורבין: כן, זה נכון.

<נורית ינקלביץ: ולכן אנחנו רואים את החשיבות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: שימו לב שכחוט השני זה עובר, שתמיד אנחנו בסוף בסוף נפגשים עם אנשי חינוך, רווחה, בריאות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו חייבים את האיגום המקצועי הזה כדי לתת מענה שהוא שלם.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: קודם כל באמת להודות לכם על עצם קיום הדיון.

אורי מקלב: אני חושב שיש חשיבות גדולה מאד.

אורי מקלב: זה חלק מתוך המערכת שצריך לעשות, שהכנסת דנה והכנסת מציפה את הדברים ונותנת ביטוי ומעודדת ובאמת זה חלק חשוב מתוך העניין הזה.

אורי מקלב: אני היום יכול להסתכל ממבט של סבא כבר על הילדים שלו, שברוך השם כל ילדי נשואים וכולם מגדלים ילדים, ולראות כל אחד בקן שלו איך שהוא עושה את זה ואז לחשוב, רגע, איך אנחנו לא מעירים ומסתכלים, רק בוחנים ככה מלמעלה ומסתכלים.

איילת נחמיאס ורבין: כי אסור להתערב.

אורי מקלב: ושלא מתערבים, בוודאי, ואז אומרים איך עשינו את זה?

אורי מקלב: איך אנחנו?

אורי מקלב: איזה מקצוע צריך ללמוד וצריך לדעת.

אורי מקלב: והיום, כבר - - - שאנחנו כבר לא בדיוק מבינים את הכל והפערים נוצרים, וטוב לדעת את זה, אבל באופן אמיתי אנחנו יודעים שצריך הרבה הדרכה, הרבה ליווי וזה הבסיס לכל הדברים.

אורי מקלב: זה מונע וכל המגזרים צריכים את זה.

אורי מקלב: כל המגזרים, בין אם יש מעורבות של הורים יותר, בין אם יש סבתא שגידלה שמונה ילדים ובין אם יש אמא.

אורי מקלב: אין דבר כזה.

אורי מקלב: כל אחד צריך בפלטפורמה שלו, במסגרת שלו, הוא צריך לקבל תובנות בדברים שלו, שהוא יגיע למחשבה לבד.

אורי מקלב: ברשותכם, אני רק רוצה בדקה אחת להתייחס לחלק אחד שאפשר להגיד שבשיחות שנפגשים עם המשפחה, בין אם זה נמצא בעזרת הגברים, בין בעזרת הנשים ובין בדברים המשותפים בנושאים שמעניינים אותם, זה בעצם המחויבות לעבודה ואיפה משלבים את ההורות יחד עם העבודה שהיא דורשת, מחייבת.

אורי מקלב: איפה זה נמצא, איפה נמצאים עכשיו הילדים וההורות וכל הקן המשפחתי, בתוך זה שיש היום בתוך העבודות שנשים וגברים עובדים, הם דברים שמחייבים, סוחפים מאד חזק.

אורי מקלב: זו תחרות שלפעמים אדם מרגיש שהוא נלחם על הפרנסה שלו, על המעמד שלו, על הקידום שלו ועל עצם התפקיד שלו.

אורי מקלב: בזמנו, לפני איזה תקופה, הוקמה כאן בכנסת שדולה שהבאנו לכאן חברות שאולי מצאו בחברות ההייטק, שיש להן את האפשרויות ורואים איך שמנסים לעודד שיום אחד תצא ויום אחד לא.

אורי מקלב: יש חברות בחוץ לארץ, נניח בארצות הברית, במנהטן, שאפשר לעבוד שם 24 שעות ביום, בגלל שהחברות האלה עובדות עם כל העולם סביב לשעון.

אורי מקלב: הם מזהים עובדים שנמצאים יותר מדי שעות.

אורי מקלב: החברה עצמה, היא לא מעוניינת בזה, בגלל שהיא יודעת ש - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, הם רוצים עובדים יעילים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לנוח.

אורי מקלב: זה גם מבחינתם.

אורי מקלב: וזה רק שיקול מסחרי, אבל הם לא חברה, הם לא מדינה.

אורי מקלב: אנחנו צריכים גם לראות, כפי שאמרתם, שזה חלק מהעתיד שכל דבר צריך להיות מאוזן.

אורי מקלב: שכל דבר הולך לכיוון חד מדי, קיצוני מדי, זו תופעה שצריך באמת לכנס אותה למקום.

אורי מקלב: היום, מכיוון שגם האימהות וגם האבות, כולם היום יש להם מחויבויות והעבודות היום מאד תובעניות, לכן צריך לראות איפה מעמידים גם את החלק הזה, שמשאירים את זמן האיכות זה.

אורי מקלב: אני ראיתי עכשיו, כשהילדה שלי צריכה להחליף את הנכדה, השיקול היה אצל איזה מסגרת יהיה הכי מאוחר.

אורי מקלב: זה היה המדד.

אורי מקלב: וכשידענו שהמסגרת הזאת באזור היא לא - - -

יפעת שאשא ביטון: זה מזכיר לי קצת את הגנים שיש כאלה עד ארבע, הגנים הסמי-פרטיים או הפרטיים עד ארבע, אחר כך מציעים לסגור אותו עד חמש ועכשיו עד שש, ואני אומרת רגע, ומתי יהיה לנו זמן להיות עם הילדים אחרי הצהריים?

אורי מקלב: וזה כמעט מה שמכריע ויודעים שהמקום הזה הוא פחות טוב.

אורי מקלב: אני לא רוצה להגיד שהוא לא טוב, הוא פחות טוב ממקומות אחרים, אבל השיקול הוא מה ייתן לנו מענה לצרכים לא של הילדה, אלא לצרכים של העבודה.

אורי מקלב: אני כבן של מורה ובעל של מורה והיום הילדים שלי חלקם בהייטק וחלקם יוצאים מאד מוקדם בבוקר, חוזרים בחמש ובשש ויכולים לצאת גם עד שתים עשרה בלילה במקרים, ויוצאים לעבודה בשמונה בערב עד אחת בלילה, באים להשלים לצורך העבודה.

אורי מקלב: האמא נוסעת גם בשמונה בערב עד אחת בלילה לעבוד בחברה, כדי להשלים, כדי להספיק או כל מיני דברים כאלה.

אורי מקלב: זה משהו שאנחנו צריכים להעלות את זה ולדבר על זה.

אורי מקלב: אם אנחנו נדע את המודעות של זה, שבעצם חוטאים לתפקיד, או שבוודאי לא צריך להיות על חשבון ההורות, המסגרת, אני חושב שעצם העלאת המודעות הזאת ולהציף את החוצה, זה חלק מהחשיבות של העניין.

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה יכול להתחיל לעשות את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת מקלב.

יפעת שאשא ביטון: נציג של יוניס"ף, אחד הנציגים.

יפעת שאשא ביטון: יש פה את אליסף, אבירם.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם שתי דקות, אם אתם יודעים לחלוק אותן, אז בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: ונמצאת כאן גם ליאת כהן שמלווה אותם.

<אבירם אמזלג: טוב, אז אנחנו בעצם קבוצת הנשיאות, כמו שיש מועצת הנוער, אז אנחנו הנוער של יוניס"ף.

<אבירם אמזלג: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד התרבות.

יפעת שאשא ביטון: שם לפרוטוקול, שכל אחד יציג את עצמו.

<אבירם אמזלג: אני אבירם אמזלג, בן 13.5.

<אבירם אמזלג: אנחנו בעצם בחרנו לעסוק בנושא הבדידות ומתוך הנושא של בדידות בקרב ילדים, מצאנו שיש ילדים שלא מדברים בכלל, לא אוכלים ולא מדברים בכלל עם ההורים שלהם.

<אבירם אמזלג: אז חיפשנו סוג של מחקר ואנחנו, כמו שאתם יודעים, מקודמים בטכנולוגיה ויודעים מה קורה.

<אבירם אמזלג: אז חיפשנו מחקר ומצאנו את זה של יוניס"ף שוודיה, מחקר שמראה שכמחצית מההורים שנשאלו לא מנהלים את אותו יחס שהם ניהלו לפני, כאילו בדור שלהם.

<אבירם אמזלג: הם ציינו שהרוב זה בגלל הטכנולוגיה, כל האימיילים וה-SMS שהם מקבלים.

<אבירם אמזלג: זה לא בגללם, הם מקבלים.

<אבירם אמזלג: אז יש לנו הצעה שהבאנו אותה ממדינה אחרת בעולם ובחרנו להציע.

יפעת שאשא ביטון: אליסף זפרני.

<אליסף זפרני: כן.

<אליסף זפרני: אז כמו שהוא אמר וגם חברי הכנסת הזכירו מקודם, העניין של הזמן והעניין של האימיילים, שמקבלים אין ספור אימיילים והמעסיקים מצפים שיתעסקו בזה אחרי העבודה ואני בטוח שגם אתן עושות את זה בדרך כלל.

<אליסף זפרני: אני חושב לפחות - - -

יפעת שאשא ביטון: מודה באשמה.

<אליסף זפרני: אז באותם סקרים גם נשאלו ילדים עד גיל 15 כמה הם מדברים עם ההורים בשבוע מספר פעמים, ובסך הכל במדינת ישראל יצא ש-33% בלבד מדברים עם ההורים שלהם במשך השבוע מספר פעמים, שזה במקום האחרון במדינות המפותחות שנסקרו.

איילת נחמיאס ורבין: מה זה מדברים עם ההורים?

יפעת שאשא ביטון: רק חשוב לזכור שזה מחקר לא מדעי.

יפעת שאשא ביטון: זה המחקר שהצגתם ביום זכויות הילד?

<קריאה: לא, לא, זה מחקר של - - -

יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, אבל תגדיר לנו מה נקבע במחקר, שזה נחשב דיבור עם ההורים?

איילת נחמיאס ורבין: זה לפי מספר דקות?

איילת נחמיאס ורבין: לפי מספר פעמים?

<אליסף זפרני: זה לפי מספר פעמים.

<אליסף זפרני: גם אם יושבים לאכול, אם יושבים לשיחה רצינית.

<אליסף זפרני: בכללי.

<אליסף זפרני: זה לא מה קורה, מה נשמע, זה מעבר לזה.

<אליסף זפרני: 33% זה ממש מעט.

<אליסף זפרני: אנחנו במקום האחרון במדינות המפותחות.

איילת נחמיאס ורבין: מה אתה אומר?

<אליסף זפרני: כן.

איילת נחמיאס ורבין: מה הממוצע?

<אליסף זפרני: הממוצע, אני לא - - -

<אבירם אמזלג: 50 ומעלה, 58%, אם לא יותר.

<אליסף זפרני: בקיצור, בדקנו והגענו ל - - -

יפעת שאשא ביטון: אמרתם שיש מיזם שקורה בעולם, כי פשוט אנחנו צריכים לקצר.

<אליסף זפרני: בדיוק.

<אליסף זפרני: אז הגענו לחוק הצרפתי.

<אליסף זפרני: ב-1 בינואר 2017 החוק הצרפתי בעצם החל את הזכות להתנתק, כלומר קבעו שמקומות עבודה, חברות שמעסיקות מעל ל-50 עובדים יחויבו לאסוף את העובדים ולקבוע נהלים מסוימים, מסודרים, לאותם דברים.

<אליסף זפרני: שיוגדר באמת מתי עונים על אימיילים, מתי לא עונים להודעות.

<אליסף זפרני: כאילו מתי יש להם זמן חופשי באמת.

<אליסף זפרני: אני חושב שזה יכול לעבוד גם פה.

איילת נחמיאס ורבין: זה בחקיקה?

<אליסף זפרני: זה עבר בחקיקה, וזהו.

איילת נחמיאס ורבין: איילת שקד מה זה תאהב את החוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: הזכות להתנתק.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, סליחה, זה מעולם התוכן הפנימי שלנו על כמות החקיקה פשוט.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לדעתי את הזכות להתנתק היא תאהב את הרעיון.

איילת נחמיאס ורבין: לא, זה רעיון מאד מעניין.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שיפעת ואני יכולות להגיד שאנחנו נבדוק מה לעשות עם זה, בסדר?

<אליסף זפרני: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: הרי הוא לא בחקיקה, אז להתחיל להעלות את זה למודעות.

איילת נחמיאס ורבין: כן, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם כל אחד יבין שיש לו זכות אמיתית, גם לא בחוק, פשוט להתנתק.

יפעת שאשא ביטון: סיימנו את יום העבודה, הגענו הביתה, יש לנו ילדים, יש להם את הזכות שאנחנו נתנתק.

איילת נחמיאס ורבין: הבעיה היא יקירה, שאנחנו נוכחים במקומות עבודה ואלף היא שלנו, כי אנחנו התחברנו.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, כשאנחנו באים בטענות לילדים שלנו, שלא יודעים להתנתק מהטלפון, ולי זה קורה פעם ביום, אז אני אומרת לעצמי רגע, למה שהוא ילמד להתנתק מהטלפון אם הוא רואה אותי כל הזמן עם זה.

יפעת שאשא ביטון: כל היום.

איילת נחמיאס ורבין: איך שהוא, גם כשהטלפון רחוק אני יודעת שהוא מצפצף.

איילת נחמיאס ורבין: גם שהוא על שקט אני יודעת שהוא צפצף.

איילת נחמיאס ורבין: אז זה משהו שהוא הרבה יותר מורכב, של שאלת מה הם סדרי העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם מודעים - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, מה הם סדרי העבודה ההגיוניים והמתקבלים על הדעת גם במקומות עבודה שהם מאד תובעניים נניח, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: אז אני אגלה לכם סוד.

יפעת שאשא ביטון: הנה, יושבת כאן היועצת שלי, שאנחנו כולנו וורקוהולים ואנחנו לא מודים בזה, ואני הפסקתי לענות לה למיילים בשבת.

יפעת שאשא ביטון: כי אני עונה לה, היא מחזירה לי חזרה.

יפעת שאשא ביטון: היא מחזירה לי, אני מודה שהסקרנות הורגת את החתול, אז אני ישר עונה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי אוקיי, מהרגע שנכנסת השבת עד שיוצאת שבת אין מיילים.

יפעת שאשא ביטון: היא יכולה לכתוב מה שהיא רוצה, היא לא מקבלת חזרה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שלה אין מה לעשות, אין לי ברירה, היא עם המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: וגם אני מרוויחה את הזמן שלי.

יפעת שאשא ביטון: לקח לי הרבה מאד זמן להגיע למציאות כזו, שאני פשוט חותכת.

איילת נחמיאס ורבין: זה גם אני, אני אגיד לך איך פתרתי את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מציקה בקבוצות הווטסאפ.

יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני לא.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אז גם אני די נגמלתי מזה, אבל צריך להודות, אנחנו לגמרי מכורות לעבודה, מה זאת אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו אוהבות את העבודה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<אליסף זפרני: יש לי עוד משהו להגיד.

<אליסף זפרני: יושבים כאן הרבה אנשים שהם מנהלי מרכזי הורות, כמו שדיברו כאן.

<אליסף זפרני: אז רעיון, אולי תאהבו, אולי הם יאהבו – להכניס סדנאות של אנשים שבאמת מבינים בתחום של הטכנולוגיה למרכזי הורות.

<אליסף זפרני: יש כאן הרבה, מכל הארץ.

<אליסף זפרני: כמו שהיא אמרה שיש סדנאות, לעשות הכשרה לאנשים שהם ילמדו את ההורים שגם הם צריכים להתנתק.

<אליסף זפרני: ככה, כמו שהיא אמרה, ללכת למנהל, למקומות העבודה לדבר איתם להתנתק.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאד.

אורי מקלב: דוגמא אישית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: בסוף אתה יודע, הבשורה מגיעה מהצעירים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: הם יודעים להגיד את הדברים הכי טוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אליסף ואבירם.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר דליה אלוני, אבל באמת בקצרה, יש לנו 10 דקות ועוד מספר דוברים.

<דליה אלוני: בקצרה, מאחר שכבר נאמר הרבה.

<דליה אלוני: אני יושבת כאן כנציגה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, של הפ"י ובעצם אנחנו שותפים למועצה הציבורית להורים ולעמותה לזכויות הילד בגיל הרך.

<דליה אלוני: אני הייתי רוצה באמת להדגיש שני דברים, שני רעיונות.

<דליה אלוני: קודם כל, שכשאנחנו מדברים על הדברים הפרקטיים, על הדרכה, על ייעוץ, אם להתנתק מהמייל ואיך לבחור את הגן, צריך לזכור שמונחת מתחת להכל תשתית פסיכולוגית שרואה את היחסים בין ההורים, שהם המבוגרים המשמעותיים והילדים.

<דליה אלוני: ולא רק את ההורים כהורים, אלא כהורים כבני אדם.

<דליה אלוני: אנחנו מלווים את ההורים בעצם מלידה, מאז שהם הופכים להיות הורים לילדים צעירים ועד שהם הורים לילדים בני 40-50 ו-60.

<דליה אלוני: זה לא שאתה מפסיק להיות הורה כשהילד מסיים את בית הספר בי"ב או כשמסיים את השירות הצבאי או את האוניברסיטה.

<דליה אלוני: אתה ממשיך להיות הורה.

<דליה אלוני: אז זה אחד הדברים שאנחנו מעמידים לרשות הגופים שאנחנו עובדים איתם בשיתוף פעולה.

יפעת שאשא ביטון: שהם?

<דליה אלוני: באמת הגופים שציינתי כאן, גם המועצה הציבורית להורים וגם העמותה לילד בגיל הרך.

<דליה אלוני: את הידע הפסיכולוגי שיש לנו על הילדים, שמתפתחים ומשתנים ועל הורים שמשתנים ומתפתחים יחד עם הגדילה של הילדים שלהם.

<דליה אלוני: דבר שני, חשוב להדגיש גם, כמו שהדגשתם גם כאן, שישנן אוכלוסיות ספציפיות, ייחודיות, שזקוקות לעזרה ופונות לעתים בשעות משבר, אם זה הורים לילדים שחוו טראומות, בנסיבות סוציו אקונומיות קשות, הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<דליה אלוני: אוכלוסיות ספציפיות, אבל יש את כלל ההורים.

<דליה אלוני: יש בעצם את העבודה שנעשית עם האוכלוסייה הרחבה, האוכלוסייה הנורמטיבית שזקוקה גם כן להכוונה, למידע, למתן כלים כדי באמת להיות הורים יותר טובים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ד"ר דליה אלוני וזה נכון.

יפעת שאשא ביטון: ההורות זה אחד התפקידים שכאשר קיבלנו אותו, אנחנו יודעים שזה לכל החיים.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר תמר ארז, בבקשה.

<תמר ארז: תודה.

<תמר ארז: אני אקח רק נקודה אחת ואדבר עליה כרגע.

<תמר ארז: גם אני פסיכולוגית עם שתי התמחויות רלבנטיות כאן – חינוכית והתפתחותית.

<תמר ארז: אני רוצה להתייחס לגורם הזמן מהיבט נוסף להיבטים שעלו כאן, וזה מתי מתחילים בהכשרה להורות, בעבודה בתחום הורות.

<תמר ארז: נכון יהיה, ודיברתם פה על ההורה כדוגמא ומודל.

<תמר ארז: יש תכניות רבות, לצערי אני לא מכירה הרבה כאלה בארץ, של הדרכת מתבגרים כבר כהכנה לחיים, להורות.

<תמר ארז: זה נושא שמאד חשוב יהיה לפתח אותו.

<תמר ארז: היום אני כאן בשביל להכריז שייצא קול קורא מטעמנו, אנחנו היוזמים, אבל עם הרבה שותפים טובים – יוניס"ף – כי נושא הדרכת הורים ותמיכה בהורות מעוגנת באמנת זכויות הילד, עם דגש על הגיל הרך.

<תמר ארז: עם המועצה הציבורית להורים, מסמכי העמדה שלנו נכתבו במשותף.

<תמר ארז: עם הסתדרות הפסיכולוגים.

<תמר ארז: תוביל את זה מבחינה אקדמית הקליניקה הבין תחומית של אוניברסיטת חיפה.

<תמר ארז: אנחנו מדברים על קריאה ליישום בישראל של יוזמה בינלאומית.

<תמר ארז: היא התחילה באנגליה ו - - -

יפעת שאשא ביטון: והיא?

<תמר ארז: באלף ואחד הימים הראשונים, כי זה הזמן שנבנית התשתית להורות.

יפעת שאשא ביטון: מה היוזמה?

יפעת שאשא ביטון: שבאלף ואחד הימים הראשונים בעצם יינתן ליווי?

<תמר ארז: ב-אלף ואחד מתחילים בהיריון, בו רוב המשברים המשפחתיים שמובילים לגירושין, מתחילים בבעיות זוגיות בהריון.

<תמר ארז: ילדים זה שמחה, אבל ההסתגלות, המעבר להורות היא דבר שמצריך - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל הרעיון הוא שבתקופה הזו כבר יתחיל התהליך של ליווי, הדרכה והכשרה?

<תמר ארז: בהחלט, בהחלט.

<תמר ארז: אני אשלח לכם, כי יש לי כאן וזה לא הגיע, מסתבר, מצגת קצרה שהכנתי להיום ומנמקת את תקופת החיים הזאת כגורם ונשלח לכולכם את הקול הקורא.

<תמר ארז: נשמח להצטרפות.

<תמר ארז: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לך תמר.

יפעת שאשא ביטון: נעמי רוכמן, בבקשה.

<נעמי רוכמן: כן.

<נעמי רוכמן: אני רוצה לספר בקצרה על תכנית שכרגע לא ממומנת ברחבי המדינה.

<נעמי רוכמן: היא נקראת תכניות חמלה.

<נעמי רוכמן: זה פותח בשיתוף אשלים, בית לכל ילד כעמותה ומשרד הרווחה – שירות ילד ונוער והביטוח הלאומי כרגע גם נכנס לתמונה.

<נעמי רוכמן: אנחנו מפעילים תכניות קודם כל מבחינת נגישות תרבותית.

<נעמי רוכמן: התכנית תורגמה לערבית, לאמהרית, לרוסית וגם הייתה התאמה תרבותית לאוכלוסיות של חרדים ממודיעין עילית, אלעד וגם בירושלים.

<נעמי רוכמן: התכנית הזאת בעצם מיועדת ללמד הורים עם חוסר אונים הורי, שהרבה מאד פעמים מוביל לתקיפה חסרת שליטה או לאיזו שהיא הימנעות, שהיא סוג של הזנחה רגשית, איך להתמודד בכלים מאד מאד פשוטים.

<נעמי רוכמן: זו סדנא של 12 עד 16 מפגשים, והיא בעצם הופצה בכל הארץ בזמנו על ידי קרן משפחת שוסטר.

יפעת שאשא ביטון: מי קהל היעד?

יפעת שאשא ביטון: איך מגיעים אליכם האנשים, או שזה וולונטרי?

<נעמי רוכמן: חלק וולונטרי וחלק על ידי הרווחה.

<נעמי רוכמן: בירושלים למשל, שהתכנית פועלת בה הכי הרבה שנים, מחלקת הרווחה, רות מטות נמצאת כאן, היא הפנתה הרבה הרבה הורים לתכנית הזאת, אבל לא רק.

<נעמי רוכמן: כי למשל במעלה אדומים אנחנו מפעילים סדנה באמצעות בית ספר לחינוך מיוחד.

<נעמי רוכמן: במקומות אחרים, וכאן חשוב לי מאד להגיד, שאנחנו כרגע באיזה סוג של הפסקת מימון, מחכה למימון נוסף ממשרד הרווחה, מביטוח לאומי ומקרן רש"י במיזם ההזנחה החדש להורים.

<נעמי רוכמן: במעלה אדומים למשל, באמצעות עיר ללא אלימות, מתקיימת סדנה כבר הרבה שנים ובמקביל – וזה החלק החשוב – אנחנו גם נכנסים לבתי ספר באמצעות אופק חדש, ללמד מורים את אותה שפה שאנחנו מלמדים את ההורים.

<נעמי רוכמן: במעלה אדומים הצלחנו לעשות את התכנית.

<נעמי רוכמן: החלום הנפלא, הפנטסטי שלי, שנצליח לעשות סדנאות להורים, למורים ולילדים, ללמד גם את הילדים את אותה שפה, כי אפשר, כי ילדים לומדים את זה אפילו הרבה יותר בקלות.

יפעת שאשא ביטון: תורה רבה נעמי.

<נעמי רוכמן: בבקשה ותודה רבה על ההזדמנות להגיד זאת.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: ורד רוטפוגל.

יפעת שאשא ביטון: אמנם אני מודה שאני מאד רוצה לצאת מתוך המעגל הזה של הורים ברווחה, הורים במצוקה, הורים בהזנחה.

יפעת שאשא ביטון: כי בואו נודה על האמת, אם זה יהיה המסר, אז הורים לא יגיעו לקבל את הכלים ואת השירותים, כי אף אחד לא רוצה לחשוב שהוא הורה לא טוב.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שיהיה די ברור פה על השולחן, שאנחנו מכוונים לכל קהילת ההורים וזה לא כי הורים הם לא בסדר או שאנחנו פחות מוצלחים, אלא כי אנחנו הורים בעידן משתנה, במציאות שהיא מאד מאד דינאמית ואנחנו רוצים כלים כדי לעשות את מה שאנחנו עושים יותר טוב ממה שאנחנו עושים כעת.

יפעת שאשא ביטון: אז מאד חשוב לי שהמסר הזה יהיה ברור.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה ורד.

<ורד רוטפוגל: אוקיי, אז יחד עם המסר הזה עדיין חשוב להדגיש שיש גם אוכלוסיות נוספות שצריך לתת להן את כל ההתייחסות של ההורות ושמענו את הדוגמאות.

<ורד רוטפוגל: אני רוצה להגיד שבנושא של הורות, לדבר על אוכלוסיות רווחה קלאסיות, זה לא נכון ולא מדויק.

<ורד רוטפוגל: כי בנושא של הורות מגיעים אלינו לטיפול גם אוכלוסיות שחלקן אולי אפילו יושבות סביב השולחן הזה.

<ורד רוטפוגל: אם זה סביב נושא של גירושין ואם זה סביב נושא של מתבגרים וכל מה שקורה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הם מגיעים סביב מצוקות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אדם שאין לו מצוקה לא יבוא לרווחה, כי התפיסה היא שמגיעים כשיש לך מצוקה.

<ורד רוטפוגל: אני מסכימה.

<ורד רוטפוגל: אנחנו מדברים כאן על רצף.

<ורד רוטפוגל: אז נתנו דגש - - -

<רינה כהן: זה - - - של המשרד, משפחות במשבר, אזרחים במשבר.

<ורד רוטפוגל: אנחנו מדברים על רצף בנושא של הורות וצריך וגם אני הייתי אמא צעירה ונעזרתי והלכתי והייתי בקבוצות באדלר.

<ורד רוטפוגל: צריך את זה.

<ורד רוטפוגל: צריך את ההתייחסות גם לאוכלוסיות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה, אני רק רוצה שאנחנו גם נפרוץ החוצה.

<ורד רוטפוגל: וצריך גם להגביר את המשאבים להתייחסות לאוכלוסיות האלה.

<ורד רוטפוגל: יש לנו היום ברמה הארצית 300 מרכזי ילדים-הורים ונתיבים להורות, לכלל הגילאים, גיל הרך, גיל יסודי ומתבגרים.

<ורד רוטפוגל: זה לא מספיק לאוכלוסיות שיש לנו.

<ורד רוטפוגל: אנחנו נותנים את הטיפול, כמו שהוזכר כאן, ברמות השונות ובמעגלים השונים.

<ורד רוטפוגל: להורים לחוד.

<ורד רוטפוגל: הורה ילד – הוזכר כאן נושא היחסים, היחסים בין ההורים לילדים מאד משמעותיים.

<ורד רוטפוגל: דיברו הרבה על הקטע של זמן.

<ורד רוטפוגל: לפעמים כשיש זמן, אבל לא יודעים מה לעשות בזמן הזה, זה מאד משמעותי ומאד מהותי.

יפעת שאשא ביטון: כן, זמינות לבדה היא לא עושה את ההבדל.

<ורד רוטפוגל: וזה מה שאנחנו נותנים בתוך מרכזי ההורים-ילדים.

<ורד רוטפוגל: בתפיסה שלנו, ההסתכלות של המשרד כמדיניות זה על היחידה המשפחתית והחיזוק של היחידה המשפחתית הזאת, כולל הנושא של הורות וזה הופך להיות היום למדיניות.

<ורד רוטפוגל: אנחנו מנסים להנגיש גם את השירותים לאיפה שההורים נמצאים.

<ורד רוטפוגל: הוזכר קודם הנושא של מעונות היום.

<ורד רוטפוגל: יש לנו תכניות בתוך מעונות יום.

<ורד רוטפוגל: מעונות רב תכליתיים, שנכון שזה מתחיל עם האוכלוסייה שנקראת "אוכלוסיית רווחה", אבל השירות שניתן הוא לכלל ההורים והילדים במעונות היום.

<ורד רוטפוגל: אנחנו מרחיבים את התכניות האלה שאנחנו נותנים, כולל בגיל הרך הנושא של מעטפת רכה.

<ורד רוטפוגל: הוזכר כאן הגיל הרך – מרכזי גיל הרך שהוקמו היום במסגרת ה - - -

יפעת שאשא ביטון: הם יכולים להיות פלטפורמה מצוינת מההכלה מרכזי ההורות.

<ורד רוטפוגל: בדיוק.

<ורד רוטפוגל: שלושה דברים מרכזיים שנכנסים למרכזי הגיל הרך זה הנושא של ההורות, ההעשרה וההתפתחות, שזה מאסט בכל הנושא של הגיל הרך.

<ורד רוטפוגל: מודל נוסף כזה אנחנו מנסים היום ליישם גם בנושא של מתבגרים ובהמשך גם לגבי ילדים בגיל היסודי.

<ורד רוטפוגל: אז כל הנושא הזה הוא נושא רחב, אוניברסאלי, עם הרצף שצריך לתת לו גם את הדגש לאוכלוסיות עם הייחוד שמשרד הרווחה מטפל בהן, וחסרים לנו היום הרבה מאד משאבים בנושאים האלה, כי בשנים האחרונות התוספת התקציבית שהייתה לטובת האוכלוסייה בקהילה לפיתוח שירותים קהילתיים, היא מזערית.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ורד, ושחלילה לא יישמע שאנחנו לא צריכים לתת דגש על האוכלוסיות האלה.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, צריך לתת, אבל בגלל שהם כבר נמצאים על סדר היום בצורה כזו או אחרת, אנחנו נבקש שיגדילו את המיקוד גם מבחינה תקציבית.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה כן לפרוץ את המעגל הזה, כדי שכלל ההורים יבינו שזה בסדר גמור לבקש כלים ולבוא ולחוות ליווי והדרכה והנחיה, גם כשאנחנו לגמרי נורמטיביים.

<ורד רוטפוגל: נמצאת כאן רותי מטות מירושלים, שהיא גם ביקשה לדבר.

<ורד רוטפוגל: יש לה מודל ייחודי בשיתוף עם - - -

יפעת שאשא ביטון: אין לנו זמן ואני אשמח לשמוע את משרד החינוך ואחר כך אם יישאר לנו זמן.

<רות מטות: זה רק דקה.

יפעת שאשא ביטון: אז בדקה, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: רות, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו כבר אחרי הזמן.

<רות מטות: ממש בקצרה.

<רות מטות: חשוב לי לדבר.

<רות מטות: ירושלים היא העיר הגדולה ביותר עם מספר הילדים הגדול ביותר בארץ – 350,000 ילדים יש לנו.

<רות מטות: אוכלוסייה מאד מורכבת, רב תרבותית.

<רות מטות: אנחנו פיתחנו כמה דגמים של מרכזי הורים-ילדים.

<רות מטות: חוץ מחמישה מרכזי הורים-ילדים ומרכז הורים מתבגרים ומרכז הורים לגיל הרך, יש לנו גם 10 נתיבי להורות, שנקראים מרכזי יחד מלא.

<רות מטות: הייחודיות שלהם זה שהם נותנים בשיתוף עם מערכת החינוך שלנו, הם בתוך בתי הספר.

<רות מטות: יש חלק שהוא בבוקר, בשעות הבוקר בתוך בתי הספר שנותנים מענה טיפולי לילדים עם אותם קשיים רגשיים ובשעות אחרי הצהריים זה משמש כמו מרכז הורים ילדים לאותם ילדים.

<רות מטות: המשפחות מגיעות עם ההורים והם עושים טיפול שמתייחס לקשרים שבין לילדים ולתקשורת שביניהם.

<רות מטות: שוב, זה מאד מאד מיוחד.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה שוב לאוכלוסיות שנדרש שם טיפול, אז אני ברשותך עוצרת.

<רות מטות: לא, זה בתוך בתי הספר.

<רות מטות: לא כולם מוכרים לרווחה.

<רות מטות: יש חלק שמוכרים לרווחה, אבל חלק ש - - -

יפעת שאשא ביטון: מי מזהה את הילדים עם הבעיות הרגשיות?

<רות מטות: בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: בתי הספר.

<רות מטות: ברור.

יפעת שאשא ביטון: אז שוב, זה בהיבט טיפולי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמהדיון הזה יהיה ברור וייצא המסר הברור שכשאנחנו מדברים על מרכזי הורות אנחנו לא מדברים על היבטים טיפוליים, אנחנו מדברים על כלל ההורים.

יפעת שאשא ביטון: כולם צריכים את זה.

יפעת שאשא ביטון: כולם.

יפעת שאשא ביטון: ישבה פה חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, אמרה אני חברת כנסת, היא באה והיא גם לא סיפרה שיש לה קריירה עוד לפני כן.

יפעת שאשא ביטון: באמת, עשתה דרך וכן, גם היא מתמודדת עם הרבה שאלות והרבה אתגרים לילדים מתבגרים והיא לא תבוא לרווחה, כי זה לא המקום והיא לא תבוא למרכז טיפולי, כי זה לא שם, אלא זה בכלל במקום אוניברסאלי, הרבה יותר רחב והרבה יותר גדול וזה מה שחשוב לי.

<ורד רוטפוגל: זה נכון, אבל צריך לראות את הרצף וצריך לראות את - - -

יפעת שאשא ביטון: בהחלט, בהחלט, אבל אני מרשדה לעצמי ביום הזה, שאנחנו שמנו לרגל יום המשפחה את הנושא של ההורים במכרז, לראות רגע גם איזה שהוא קצה רצף אחר שאנחנו לא מתייחסים אליו בשגרה, כי הוא פחות צועק והוא כאילו פחות במצוקה וחשוב לי להתייחס גם אליהם.

יפעת שאשא ביטון: בטי ממשרד החינוך, בבקשה.

<קריאה: אם אפשר גם אנחנו, ממשרד המשפטים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחרי הזמן, חברים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, בטי.

<בטי ריטבו: אני רוצה לומר שכל הזמן לאורך הישיבה שמעתי שיש בעיה של זמן, של זמן, של זמן.

<בטי ריטבו: זה נכון.

<בטי ריטבו: אני מסכימה שיש היום בעיה של זמן, של זמן הורים-ילדים, אבל אתם הבאתם גם את זה שגם כשיושבים הורים וילדים, לא תמיד יודעים איך לדבר ואיך לתקשר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: גם על זה הם הצביעו.

<בטי ריטבו: כי זה לא רק עניין של זמן, אלא עניין של תקשורת.

יפעת שאשא ביטון: נכון מאד.

<בטי ריטבו: אני חושבת שהורים מתמודדים היום עם אתגרים, עם שאלות ועם דילמות שגם אם אני בבית 24/7, זה לא זה.

<בטי ריטבו: זה הרבה מעבר לזה.

<בטי ריטבו: היום משרד החינוך - ורינה התחילה שנים ובנתה את התשתית - היום משרד החינוך אומר נכון, ההורים הם שותפים שלנו ואנחנו בקשר ובשיתופי פעולה איתם.

<בטי ריטבו: אנחנו מושקעים מאד בקידום השותפות החינוכית עם ההורים, ולמה אני מביאה את זה?

<בטי ריטבו: כי הורה שהוא בקשר עם המסגרת החינוכית והוא שותף חינוכי, זה משליך על המסוגלות ההורית שלו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<בטי ריטבו: לכן אני מביאה את זה.

איילת נחמיאס ורבין: בטי, המשרד משקיע כסף בפיתוח מיומנויות הורים?

יפעת שאשא ביטון: כן, רק לצערי הרב לא הרבה הורים מגיעים לצרוך את זה.

<בטי ריטבו: כן, גם תהליכים וגם תקציבים.

<בטי ריטבו: גם בפורום וועדי ההורים היישוביים.

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת להצביע על כמה כסף המשרד משקיע, נקרא לזה בפיתוח מיומנויות הורים?

<בטי ריטבו: לא, אני מדברת על התהליך של קידום השותפות החינוכית עם ההורים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני יכולה לומר כמי שגם באה מהמערכת, גם הכסף שמושקע לא מנוצל, כי בסוף הם משקיעים בסדנאות, בסדנאות עומק ובתהליכים והכל ומגיעים לך ארבעה-חמישה הורים.

יפעת שאשא ביטון: צריך ואני אמרתי את זה באחד הדיונים האחרים שלי.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, ובכלל אנחנו חייבים לחשוב רגע מחוץ לקופסה, לראות איך אנחנו מגיעים להורים האלה, כי ההורים כבר לא מגיעים.

איילת נחמיאס ורבין: כן, אנחנו צריכים להיות אפקטיביים.

<בטי ריטבו: אני לא התכוונתי לתקציב לקבוצות, אלא לתקציב לתהליכים בתוך המשרד.

<בטי ריטבו: אני אמרתי בישיבות קודמות על כל מיני קבוצות, פרויקטים ותכניות שאנחנו עושים עם הורים, גם עם הורים על קצה הרצף וגם עם הורים בכלל.

<בטי ריטבו: לא רק קבוצות הורים, גם דרך התקשורת המכוונת ובכלל.

<בטי ריטבו: הגישה של האגף הפסיכולוגי, הגישה של הפסיכולוגים וגם של היועצים, זה דווקא לקרוא להרצאות או לכלל ההורים, מתוך הנחה שגם הורים בקצה יגיעו.

<בטי ריטבו: ופה יש לנו באמת את הכיוון על ההורות ועל כלל האוכלוסייה.

<בטי ריטבו: כל המרכזים שדיברו כאן, דיברו על שיתוף פעולה פורה בתיאום אתנו - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, וזה חשוב.

<בטי ריטבו: ואנחנו נשתף פעולה ונשמח לאיגום משאבים.

<בטי ריטבו: אני אשמח מאד.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה בטי.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה משפט סיכום.

איילת נחמיאס ורבין: כן, אני רוצה שניים וחצי משפטי סיכום.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, כי יש לנו פה במקביל היום את יום העסקים הקטנים והבינוניים ובאופן - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אנחנו גם אחרי זמן הדיון כבר, אז זה בסדר.

איילת נחמיאס ורבין: אני אגיד לך משהו, זה גם מתחבר.

איילת נחמיאס ורבין: זה דבר מדהים, כי אני חושבת שהיכולת לפתח עסקים קטנים ובינוניים משפיעה גם על האפקטיביות שלנו כהורים.

איילת נחמיאס ורבין: זה דבר שמאד מאד קשור לאימהות, להורות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אז הכל בסוף מתקשר.

איילת נחמיאס ורבין: אלף אני רוצה כמובן להודות לכל מי שטרחו והגיעו לכאן היום ולומר לכם שכמובן אנחנו הרבה פעמים רוצות לצאת מדיונים – רגע, הנה, עכשיו אנחנו עושות – כי אנחנו לפעמים מטפלות בדברים שאנחנו מרגישות שזה ממש חירום, כמו למשל בטיחות ילדים ודברים כאלה ואנחנו רוצות לטפל בזה עכשיו.

איילת נחמיאס ורבין: שלא יישכח עוד ילד בשום אוטו, ובאמת, דברים שחס וחלילה ילדים לא יפלו מחלונות.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רוצה להגיד לכם, הדיון הזה הוא דיון שאיך ילדים לא נופלים מחלונות הוא איך ילדים לא נשכחים ברכבים, הוא על בטיחות ילדים בדיוק באותה מידה כמו הדיונים האחרים שאנחנו מקיימות כאן.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: באמת בחסות הוועדה וגם בחסות השדולה שאני עומדת בראשה, שדולת המשפחה הישראלית.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו באמת רואים בכם שותפים מאד מאד מרכזיים.

איילת נחמיאס ורבין: הגיעה לכאן פרופסור רחל פסטרנק, מהמכללה למינהל, אמנם מעט באיחור, שהיא שותפה אקדמית משמעותית שלנו, בשאלה איך אנחנו הופכים את השיח המשפחתי הזה לאחד מהנושאים הכי מרכזיים בחברה הישראלית.

איילת נחמיאס ורבין: כי אתם יודעים, השנה לראשונה ביום המשפחה ברכתי ביום המשפחות שמח לכולם.

איילת נחמיאס ורבין: כי זה גם חלק מהעניין וזה חלק מאד מאד חשוב ואנחנו כמובן תיכף ניפרד מהאורחות והאורחים שלנו, אבל אנחנו לא באמת נפרדים.

איילת נחמיאס ורבין: אז באמת תודה רבה מכל הלב וסליחה שאני רצה להיענות גם לאחרים ובטח יפעת גם בטח תצטרף אלינו, כהרגלה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז כפי שאמרתי, קודם כל אני שמחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חרגנו מהזמן בנושא כל כך חשוב ויש עוד הרבה מה לומר ויש פה אנשים שגם רצו לדבר ואני ממש מבקשת סליחה, אבל אנחנו נקיים דיוני המשך, כי אני חושבת שזה נושא שחשוב לקחת ולהמשיך ולעשות ולטפל בו, כדי שאנחנו נצא גם עם כלים מעשיים.

יפעת שאשא ביטון: אז כמו שהדגשתי לפני כן מאד חשוב לי להדגיש גם עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על רווחה ואנחנו לא מדברים על הורים שהם לא טובים ואנחנו לא מדברים על שירותי בריאות ועל טיפול וכו', אנחנו מדברים על ההורות בכלל.

יפעת שאשא ביטון: כולנו צריכים היום בעידן המשתנה בעצם כלים כדי שאנחנו נוכל להיות רלבנטיים יותר, כדי שאנחנו נוכל לתקשר יותר טוב גם עם הדור הצעיר שלנו ולהבין אותו וליצור תקשורת שהיא נכונה וטובה יותר.

יפעת שאשא ביטון: וגם להתנתק ממה שאנחנו עושים לפעמים כדי להיות יותר קשובים ואני לגמרי מתחברת למה שאתם אומרים.

יפעת שאשא ביטון: ולכן זה צריך להיות חלק מתהליך חינוכי רחב, חינוך במובן הרחב של המילה, לא של בית ספר, אלא באמת תהליך חברתי.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה להוציא מכאן קריאה לשלטון המקומי שיעבוד יחד עם המשרדים הרלבנטיים וראינו ששיתופי הפעולה הם כבר נגזרת של השטח.

יפעת שאשא ביטון: לפתח מרכזי הורות ביישובים.

יפעת שאשא ביטון: בהרבה מאד יישובים יש את המרכזים לגיל הרך, שהם פלטפורמה מצוינת כדי להתחיל משם לבנות את מרכזי ההורות ובמקומות שאין מרכזים לגיל הרך אפשר למצוא פלטפורמות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: אז זו הקריאה הראשונה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמח לקבל מיוניס"ף גם את המחקר וגם את אותו חוק שאתם דיברתם עליו בצרפת, כדי ללמוד אותו.

יפעת שאשא ביטון: משרד הרווחה, יש לצאת בקריאה על מתן דגש למרכזי הורות, גם מרכזי ההורות שהם על קצה הרצף, כי גם שם חשוב לטפל וכמובן לשתף פעולה עם המרכזים היישובים, שאני מקווה שהשלטון המקומי באמת ייעתר לפנייה וירים את הכפפה ואם יהיה צריך אז אנחנו נהיה כאן כדי לסייע ולעזור.

יפעת שאשא ביטון: ניפגש בדיון הבא באותו נושא, אנחנו לא נזנח אותו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.