ועדת הכספים, כנסת 20, פרוטוקול מספר 737, 2017-06-20 12:00

משה גפני: אנחנו עכשיו בנושא של שתולה.

משה גפני: יש כמה גורמים בעניין הזה.

משה גפני: קודם כל נתחיל ברוכש, תגיד איפה עומדים הדברים, ונראה לאן אנחנו מתקדמים.

משה גפני: קודם כל תדעו ששתולה לא תיסגר, בעזרת השם.

<רונן מזור: בעצם מאז פברואר, מהישיבה הקודמת בנושא, נחתם הסכם עם הנאמן, שמדבר על המתווה כפי שהוצג באותה ישיבה.

<רונן מזור: כרגע קיים חוסר של 4 מיליון שקלים לטובת סיום העסקה.

<רונן מזור: בפברואר הוצג שזה 3 מיליון שקלים.

<רונן מזור: בפועל, לאור כל מיני התפתחויות ושינויים בדין קדימה – הנאמן ירחיב על זה - מדובר על 4 מיליון שקלים, לא 3 מיליון שקלים.

משה גפני: הנאמן, בבקשה.

<בניהו לאבל: אנחנו הגשנו אתמול בקשה למתן הוראות לבית השפט המחוזי בחיפה, לאשר את ההסכם עם הרוכשת, כאשר המבנה של ההסכם - - למעשה הרוכשת נכנסת לתוך החליפה שכבר אושרה לפני שנה בבית המשפט, דהיינו כבר עברנו את המשוכה של אישור הסדר נושים, עברנו את המשוכה של רכישה וכו'.

<בניהו לאבל: ההסכם מותנה בכמה תנאים.

<בניהו לאבל: ההסכם מאוד ממונף ב-3 הלוואות, או ב-3 מקורות חיצוניים.

<בניהו לאבל: מקור חיצוני ראשון זה קרן של ההסתדרות, "תנופה לצמיחה", שאמורה להשלים לטובת ההון העצמי של המשקיע ל-7 מיליון שקלים בסך הכל.

<בניהו לאבל: כנגד אותם 7 מיליון שקלים הקרן לסיוע מפעלים במצוקה, מר קיוויתי, אמורה להעמיד הלוואה של 7 מיליון back to back.

<בניהו לאבל: סך הכל זה 14.

<בניהו לאבל: מתוך ה-7 הנוספים האלה של הקרן יעמוד מיליון אחד בלבד לטובת ההון החוזר ו-6 מיליון יצטרפו ל-7 מיליון הראשונים, סך הכל 13 מיליון לטובת הסדר נושים, כאשר כאן אנחנו מגיעים לעיקר הסיפור - חסרים לנו 4 מיליון שקלים, מ-13 ל-17.

משה גפני: אמרת 3.

<בניהו לאבל: אמרתי 3.

משה גפני: אז איך הגעת ל-4?

<בניהו לאבל: אני אסביר.

משה גפני: דיברתם על 3.

<בניהו לאבל: כי הערכות לגבי דין הקדימה בטבלה של ההסדר היו שדין הקדימה יהיה 7 וחצי מיליון.

<בניהו לאבל: מסתבר שזה 9 מיליון מצד אחד, ומצד שני המלאי פחת במהלך השנה.

<בניהו לאבל: יש דינמיקה בדברים האלה.

<בניהו לאבל: החברה לפני שנה לא נראית כמו שהחברה נראית היום, אין מה לעשות.

<בניהו לאבל: הסדר הנושים אושר לפני שנה.

<בניהו לאבל: טוב שזה רק מיליון הפרש, זה הכל.

משה גפני: אז עוד 4.

<בניהו לאבל: צריך עוד 4.

<בניהו לאבל: בסיום הישיבה האחרונה עם אדוני, כשדיברנו על זה שצריך עוד 4, אדוני הצביע כאן לכיוון - אני לא יודע מי היה פה ממשרד הכלכלה, אבל עכשיו נמצא איתנו המנכ"ל ונאחל לו בהצלחה כולנו – שמן הסתם יימצא פתרון דרך משרד הכלכלה.

<בניהו לאבל: אנחנו צריכים את הפתרון הזה, אנחנו חייבים את הפתרון הזה.

<בניהו לאבל: הגענו מה שנקרא לשעת האמת.

<בניהו לאבל: זה עכשיו ה-money time.

<בניהו לאבל: זהו, יש הסכם.

משה גפני: לא תגידו בישיבה הבאה 5 מיליון?

<בניהו לאבל: את הישיבה הבאה אנחנו רוצים לקיים בשתולה כולנו ביחד, באופן חגיגי, לגזור סרט, ושכמה עשרות עובדים נוספים יצטרפו לתוך המאגר.

משה גפני: טוב.

משה גפני: שי, בבקשה.

<שי רינסקי: שלום ותודה רבה.

<שי רינסקי: אז אין ספק שאנחנו כמדיניות - - גם אנחנו לא רוצים ששתולה תיסגר, ואנחנו נעשה את המקסימום.

<שי רינסקי: צריך לזכור שהקרן לעסקים במצוקה, יש לה כללים.

<שי רינסקי: הכללים שלה - - בגדול, אנחנו יכולים לתת עד 50% מהיקף ההשקעה של המשקיע.

<שי רינסקי: פה אנחנו הולכים לחרוג.

<שי רינסקי: את ההלוואות של ההסתדרות אנחנו מחשיבים כהון עצמי.

<שי רינסקי: אדוני היושב-ראש, פה אני אומר לך, שתדע, בקרן יש 180 מיליון שקל.

<שי רינסקי: לעתיד - שלא יהיה - אם תחליט שצריך לתת עוד 4 מיליון שקל, אנחנו נצטרך לחשוב ביחד איך אנחנו משנים את כללי הקרן.

<שי רינסקי: יהיו לזה השלכות גם לעתיד לבוא.

<שי רינסקי: פה אני משאיר לך את הסמכות.

<בניהו לאבל: אכן כבר פעמיים הלכו לקראתנו.

<בניהו לאבל: פעם אחת - שרואים בתוספת של "תנופה לצמיחה" כחלק מההון העצמי.

<בניהו לאבל: פעם שניה - שבחלוקה הפנימית, מתוך ה-7 מיליון 6 ילכו להסדר אחורה, רק אחד ילך קדימה.

<בניהו לאבל: עכשיו צריך עוד 4.

משה גפני: אני מבקש להגיד את מה שאמרתי בישיבות קודמות בעניין של שתולה.

משה גפני: אנחנו, ועדת הכספים, יחד עם הממשלה, ודיברתי עם השר אלי כהן כמה פעמים על העניין הזה גם בטלפון וגם בשיחה שנפגשנו יחד, לא ניתן לשתולה להיסגר.

משה גפני: זה גם מפעל חיוני, זה גם על קו הגבול הצפוני.

משה גפני: מדינת ישראל צריכה להיות מדינת חלם כדי לתת למפעל הזה להיסגר.

משה גפני: לא הייתי אומר את זה בישיבות קודמות בצורה כזאת, כיוון שאז הדרישות הכספיות שלכם היו עולות: אם יושב-ראש הוועדה עם חברי הוועדה אומרים שזה נושא לאומי מפעל שתולה - - האמת היא שהיה שלב שלא רציתי בכלל להיכנס לזה.

משה גפני: את הסיבות אני אגיד.

משה גפני: אני לא רוצה להגיד עכשיו.

משה גפני: נירית, אני לא אומר למה אני לא - -

<בניהו לאבל: מתחיל להיות מעניין.

משה גפני: מעניין.

משה גפני: אני עובר פה מעניין כל הזמן.

משה גפני: אני אומר לך, אדוני המנכ"ל, ואני אומר לך, נירית, העוזרת של מנכ"ל משרד האוצר, ואני אומר לרן קיויתי, אני אומר לכולם, שתולה לא יכולה להיסגר.

משה גפני: אני סבור שצריך להתאים את זה.

משה גפני: אותו דבר היה עם פרי גליל, הייתה בעיה עם קריטריונים וכל מה שהעלית.

משה גפני: בסופו של דבר, אני ממש שכבתי על הגדר על מנת שיפתרו את הבעיה הבירוקרטית.

משה גפני: היום יש מנכ"ל למשרד הכלכלה, איש רציני.

משה גפני: לא היית בישיבה הקודמת.

<נירית איבי: הייתי.

משה גפני: מאוד שיבחנו אותו.

משה גפני: אני מבקש להוסיף את ה-4 מיליון שקל.

משה גפני: אין ברירה כתוצאה מהעניין הזה.

משה גפני: אני מבקש את הרצון הטוב שלכם, גם במשרד האוצר, גם במשרד הכלכלה.

משה גפני: אני מבקש לשמוע אם אכן הם ייעתרו לבקשתי, אחרי שיקיימו את הדיון אצלם.

משה גפני: אין יותר דרישות, אדוני המשקיע.

משה גפני: אדוני הנאמן, אני רוצה לדעת אם אני צריך לבקש מהם כשאני יודע שלאחר מכן אין תביעות יותר, לא מקיימים יותר דיונים על העניין הזה.

משה גפני: זה אומר ביניכם, ההסתדרות מול משרד הכלכלה ומול משרד האוצר.

משה גפני: זה הנושא.

<רונן מזור: באיזה אופן ה-4 מיליון שקל?

<רונן מזור: כהלוואה לחברה?

<רונן מזור: זה לא מתווה שמקובל להשית עוד 4 מיליון שקלים חובות על החברה.

<רונן מזור: זה גם לא ההסכם שנחתם ולא המתווה שהוצג כאן בפברואר.

<רונן מזור: להשית עוד חובות על החברה זה לא נכון, צריך לבוא ישירות אל הנאמן, לא דרך החברה.

<בניהו לאבל: מה שאומר בעצם רונן זה שהמשקיעה לא יכולה לקחת על עצמה עוד 4 מיליון כהלוואה.

<רונן מזור: היא לא מעוניינת.

<בניהו לאבל: גם ככה הוא ממונף מעל הראש.

<שי רינסקי: אני לא חושב שצריך להחזיר.

<שי רינסקי: צריך להבין איך זה עובד בעסקים במצוקה.

<שי רינסקי: בעיקרון, אם המפעל מפסיד הכסף הולך, הם לא צריכים להחזיר אותו, בניגוד להלוואה בבנק.

<שי רינסקי: הסיכון פה הוא רק הרווח העתידי.

מיקי לוי: אדוני המשקיע, תאמין לי, הוועדה הזאת באה לקראתך כמשקיע, ואנחנו מודים לך כאחד ששם את כספו על המפעל הזה.

מיקי לוי: אנחנו התעוררנו בגלל העובדים ובגלל שהוא סמוך גדר.

מיקי לוי: ההלוואה הזאת היא דרך משרד הכלכלה, דרך הקרן.

מיקי לוי: חס וחלילה שלא תפסיד, אנחנו נאחל - - ויש למפעל הזמנות.

מיקי לוי: לא נראה לי שהמפעל אמור להפסיד.

מיקי לוי: מדינת ישראל לא יכולה לתת מתנות, גם בנקים לא נותנים מתנות.

מיקי לוי: אני מבקש ממך להושיט יד לעניין הזה.

מיקי לוי: הסיכון שבקבלת 4 מיליון מהקרן הוא לא סיכון ברומו של עולם.

מיקי לוי: אתה תרוויח ואתה תחזיר.

משה גפני: מה שהמנכ"ל אמר – הוא, כנראה, לא יכול להגיד את זה, אני יכול להגיד בגלל שיש לי חסינות - - מה יקרה?

משה גפני: אם אתה מפסיד - ובאמת, אתה יודע, יש עול של חובות וכל מה שנלווה לעניין הזה - אין לך את העול של החובות.

משה גפני: על מה אנחנו מדברים?

משה גפני: אנחנו מדברים על זה שאתה מרוויח.

משה גפני: מדינת ישראל נותנת פה הלוואה בריבית מאוד נמוכה.

משה גפני: אתה מקבל כסף שעם הכסף הזה אתה יכול לעבוד.

משה גפני: אם אתה מרוויח, אתה תצטרך להחזיר.

יואב קיש: מה ההחזר של הכסף הזה?

<שי רינסקי: פריים פלוס אחוז וחצי.

יואב קיש: במשך כמה שנים?

<רן קויתי: אני אסביר איך ההלוואה הזאת עובדת.

<רן קויתי: ההלוואה היא הלוואה שלא ניתנת לחברה, אלא ניתנת למשקיע.

<רן קויתי: המשקיע צריך להחזיר אותה במידה והוא מצליח להוציא רווחים החוצה.

<רן קויתי: כשהוא מצליח להוציא רווחים החוצה, הוא מוציא אותנו באותו אחוז.

<רן קויתי: זאת אומרת, שאם הוא לא משך רווחים בכלל - -

יואב קיש: כשאתה אומר "משך רווחים", זה אם הוא לא הוציא דיבידנד?

<רן קויתי: אם הוא הוציא דיבידנד - -

יואב קיש: ההחזר שלו מתבצע רק אם הוא מושך דיבידנד?

<רן קויתי: כן.

יואב קיש: אתם לא באים אליו בתביעות: המפעל, יש לו דוחות חיוביים אבל לא משך את הדיבידנד, שיביא כסף?

<רן קויתי: לא.

<רן קויתי: ההלוואה היא הלוואה שעובדת רק פר זה שהמשקיע בעצמו הצליח, עכשיו הוא מושך דיבידנד, מוכר את המפעל ברווח משמעותי, או כל דבר אחר.

<רן קויתי: בעצם מה שהמדינה נותנת, הקרן – זה לא רק המדינה נותנת פה, זה הקרן עם ההסתדרות וההתאחדות - זה הלוואה בריבית צמודה פלוס הפריים של יום מתן ההלוואה, כאשר הפריים הופך להיות קבוע.

<רן קויתי: זה אומר שבמקרה הזה זה מדד פלוס 2%.

יואב קיש: נמוך.

<רן קויתי: זה ריבית מאוד נמוכה.

<רן קויתי: הרעיון של הקרן אומר שאנחנו עוזרים במינוף למשקיע.

<רן קויתי: המשקיע אמור להרוויח יותר מהצמדה פלוס אחד וחצי, במידה שההשקעה - -

יואב קיש: זה ברור, אבל לא ענית לשאלה שלי.

<רן קויתי: ולכן, הרווח שלו גדל באופן - -

יואב קיש: עזוב, המצב הוא טוב, החברה מרוויחה, הוא מושך דיבידנדים.

יואב קיש: האם הוא חייב בכל דיבידנד ראשון להחזיר קודם כל את ההלוואה, או - -?

<שי רינסקי: שקל מול שקל.

<שי רינסקי: בהתאמה.

יואב קיש: זאת אומרת, 50% מהדיבידנדים הנמשכים הולכים להחזר ההלוואה.

משה גפני: תיתן תשובה, רן.

<רן קויתי: זה אומר שאנחנו מקבלים לחלק היחסי של ההשקעה שלנו.

<רן קויתי: אם אנחנו עכשיו נוסיף עוד 4 מיליון, אז אנחנו ניתן סך הכל 11 מיליון מול משקיע ששם 2 מיליון, אבל אנחנו מחשיבים גם את הלוואת ההסתדרות.

משה גפני: כהון עצמי שלו.

<רן קויתי: ולכן, למרות שהוא שם 2 מיליון אנחנו מתחשבים ב-7 מיליון.

<רן קויתי: היחס יהיה 11 לחלק ל-18 למדינה ו-7 לחלק ל-18 למשקיע.

<רן קויתי: באופן יחסי להשקעה.

יואב קיש: זה רק מדיבידנד?

<רן קויתי: לא.

מיקי לוי: בואו נדבר במספרים.

מיקי לוי: מתוך 18 מיליון אתה מביא 2.

מיקי לוי: אני מכבד אותך.

מיקי לוי: זה לא מעט כסף להביא 2 מיליון שקל מהבית, אבל זה לא בשמיים.

מיקי לוי: מתוך 18 מיליון 2 שלך, השאר זה איכשהו כספי מדינה, כספי הסתדרות וכו'.

מיקי לוי: אני חושב שהמדינה, באמת, שלחה יד ולחצה רק כדי להציל את העובדים בצורה יוצאת מן הכלל.

מיקי לוי: אני חושב שזה לא fair enough, זה super fair enough.

משה גפני: אנחנו מציעים לך גם את הליווי של ועדת הכספים.

משה גפני: אם תהיינה בעיות אנחנו נהיה כאן, אנחנו נתכנס אם יהיה צורך.

משה גפני: אני חושב שבזה אנחנו מסיימים את העניין מבחינת המפעל.

<רונן מזור: אדוני, אני נמצא פה כשהאירוע הזה נופל לפתחי.

<רונן מזור: האחריות ל-4 מיליון שקלים האלה היא אחריות של הנאמן.

<רונן מזור: המתווה, כפי שאני הצגתי אותו, הוא מתווה שכולל, בסופו של דבר, 13 מיליון שקל לטובת הסכם הנושים, מיליון שקלים להון חוזר לחברה.

<רונן מזור: מעבר לזה, הפער, כפי שהוצג פה בפעם הקודמת וכפי שהצגתי בהתחלה, צריך להיסגר ישירות מול הנאמן, לא כחבות.

<רונן מזור: אני 32 שנה בתעשייה.

<רונן מזור: את חובותיי אני מחזיר.

<רונן מזור: חוב שאני לוקח עוד 4 שקלים, בין אם זה חלק מהרווחיות העתידית - -

משה גפני: זה לא חוב מה שאתה לוקח.

<רונן מזור: ברור, אבל צריך להחזיר אותו בסופו של דבר.

משה גפני: כן.

משה גפני: אם אתה מרוויח, אז באופן יחסי.

<רונן מזור: הכוונה שלי שהחברה תרוויח.

<רונן מזור: בשביל זה אני יושב פה.

<רונן מזור: אם הייתי חושב שאני אפסיד מחר, לא הייתי יושב פה.

<רונן מזור: הבעיה של עוד 4 מיליון שקלים - בסופו של דבר אני אקום איתה מחר בבוקר.

<רונן מזור: אני מבקש, אם ניתן, למצוא פתרון ישירות מול הנאמן, לא דרכי, לא דרך החברות, לא דרך שתולה.

<רונן מזור: לא צריך להטיל עליה - -

משה גפני: רן, תשיב לו.

<רן קויתי: עוד פעם, ברמה הכספית ההלוואה לא ניתנת לשתולה ולא נופלת על שתולה.

<רן קויתי: זה לא ששתולה הופך להיות לה נטל של החזר חובות.

<רן קויתי: כשהיא ניגשת עכשיו לבנק לבקש הלוואה, זה לא נחשב כחלק מהחוב של שתולה, מאחר וההלוואה ניתנה בכלל לבעלים.

<רן קויתי: זו הלוואה שהיא חצי השקעה, כי במקרה שאתה לא מושך את הכסף אתה לא מחזיר אותה, ולכן זה לא כמו הלוואה רגילה.

<רן קויתי: זה לא כמו הלוואת ההסתדרות או הלוואה אחרת שהעסק לוקח.

<רן קויתי: זה סוג של השקעת בעלים.

<רן קויתי: ההלוואה הזאת היא סוג של השקעת בעלים, ולכן היא לא נופלת על החברות.

מיקי לוי: מה אומרים לך?

מיקי לוי: רק אם תרוויח תחזיר אותה.

מיקי לוי: תראה, רמת הסיכון כאיש עסקים - - מתוך 18 מיליון שקל, מתוך ה-100%, ואני מכבד אותך, 2 הם שלך – שאפו ענק.

מיקי לוי: ה-4 מיליון שקל האלה הופכים להיות 4 מיליון עתידיים, הם לא יהיו לפתחתך אם, חס וחלילה - - ואנחנו לא רוצים שהמפעל יפסיד.

מיקי לוי: יש לו הזמנות ממשרד הביטחון.

משה גפני: אדוני הנאמן, אני מבקש אם אתה יכול לפרוס את ה-4 מיליון קדימה כדי שהמפעל יקום.

משה גפני: הכסף קיים.

<בניהו לאבל: אדוני מסתכל עלי, אבל אדוני למעשה מסתכל על הנושים.

משה גפני: על מי אתה רוצה שאני אסתכל?

משה גפני: אני מסתכל על הקדוש ברוך הוא.

<בניהו לאבל: אדוני למעשה מסתכל על הנושים.

<בניהו לאבל: אנחנו כינסנו אסיפת נושים.

משה גפני: אני מבקש לפרוס את זה קדימה.

משה גפני: הכסף נמצא.

משה גפני: תפרוס אותו קדימה, כדי שהמפעל יעמוד על הרגליים.

מיקי לוי: אם הוא לא ייקח את זה, גם לא יהיה כסף לנושים, תבין.

<בניהו לאבל: אני לא בצד השני של המתרס.

<בניהו לאבל: אני איתכם.

משה גפני: אתה לא בצד השני של המתרס.

<בניהו לאבל: יש הסדר נושים.

<בניהו לאבל: החוב כולו הוא 40 מיליון שקל.

<בניהו לאבל: בהתאם להסדר הנושים ייפרעו 21 מיליון או 22 מיליון.

<בניהו לאבל: זהו.

<בניהו לאבל: מאיפה אני אביא להם 22 מיליון?

<בניהו לאבל: אם אין 22, לא אושר הסדר למעשה.

<בניהו לאבל: יש לי רעיון אחר.

משה גפני: לפני הרעיונות.

משה גפני: יש מצב שבו אנחנו קמים והולכים.

משה גפני: אנחנו אומרים, המדינה עשתה את כל מה שהיא יכולה לעשות, המשקיע לא רוצה לקחת עוד חובות, הכל נסגר, אתה תחפש את הנושים שלך, יהיה טוב, בסדר גמור, אבל אין כסף.

משה גפני: יש כסף.

משה גפני: המדינה הלכה צעד גדול קדימה.

משה גפני: אמר את זה מיקי לוי, אמרנו את זה כולם.

משה גפני: המדינה הלכה צעד גדול קדימה.

משה גפני: יש בעיה.

משה גפני: אני לא אכנס לניהול מו"מ, אבל הכסף נמצא, אתה תוכל לשלם לנושים.

משה גפני: תפרוס את זה קדימה, כדי שהעסק יעבוד, זה הכל.

<בניהו לאבל: מה המקור הכספי של עוד 4 מיליון שקל?

משה גפני: הקרן.

<בניהו לאבל: מי אמור להחזיר את הכסף הזה?

<בניהו לאבל: לא הבנתי את המתכונת המשפטית החדשה כרגע.

<בניהו לאבל: מה זאת אומרת שאני אפרוס?

משה גפני: אם החברה מרוויחה, אז הכל בסדר.

<בניהו לאבל: הנושים יחכו עד שנדע אם היא מרוויחה או לא?

משה גפני: כן, תפרוס את זה קדימה.

משה גפני: מה זה "יחכו"?

מיקי לוי: ככה הם לא יקבלו בכלל.

משה גפני: כן, הם לא יקבלו שום דבר.

<בניהו לאבל: לא הבנתי.

<בניהו לאבל: מה אני אפרוס, למי אני אפרוס?

<בניהו לאבל: יש כרגע נושים שעומדים ואומרים: תן לי 21 מיליון, קבל - -

משה גפני: 4 מיליון שקל יהיה בעוד פרק זמן.

משה גפני: לא עכשיו, יהיה עוד מעט.

<בניהו לאבל: אבל ה-4 מיליון האלה יגיעו כמענק של המדינה.

משה גפני: כהלוואה שצריך להחזיר אותה.

<בניהו לאבל: הלוואה למי?

משה גפני: לא אתה.

משה גפני: הוא יצטרך להחזיר.

<בניהו לאבל: אז הוא לא מסכים, הוא לא יכול לעמוד בזה.

משה גפני: בסדר, אבל בהמשך, לא עכשיו.

<בניהו לאבל: אתה מסכים לזה?

<רונן מזור: לא.

<בניהו לאבל: הוא לא מסכים לזה.

<בניהו לאבל: מה שרציתי להעלות הוא כזה דבר: החובות בדין קדימה למדינה - אני מקריא אותם, אני לא אפרט - בסך הכל 2.7 מיליון שקל למע"מ, מס הכנסה, ביטוח לאומי.

<נירית איבי: אז אתה רוצה לבזבז כספי ציבור - - ?

<בניהו לאבל: אני מעלה את זה כרעיון.

<נירית איבי: אני בעד רעיון אחר.

<נירית איבי: הבנקים, ראינו אותם עושים צעדים אחרים בשביל אנשי עסקים אחרים.

<נירית איבי: אני בעד רעיון קצת אחר.

<בניהו לאבל: גם אני בעד.

<נירית איבי: לא לפגוע במקור ההכנסה של המדינה.

<נירית איבי: בסוף זה הולך לקצבאות, בסוף זה הולך ל"נטו משפחה", בסוף זה הולך לחיילים.

<בניהו לאבל: נירית, אני העליתי את זה כרעיון.

<בניהו לאבל: אני בעד שבמקום לשלם 21 מיליון שקל לנושים, ישולמו להם 17 מיליון.

<בניהו לאבל: אני בעד.

<נירית איבי: אין בעיה.

<בניהו לאבל: מאיפה ננגוס את זה?

<נירית איבי: מהבנקים.

<רן קויתי: עשו הסדר עם פישמן.

מיקי לוי: כמה החוב לבנק כרגע עומד בהחזר של - - ?

<רן קויתי: שפישמנים לא יקבלו.

<בניהו לאבל: החוב - - - יש שני בנקים פה.

משה גפני: היה עלי לזרא.

משה גפני: אני משבח את המדינה בעניין הזה.

משה גפני: הם מוסיפים 4 מיליון שקל.

משה גפני: יש דיון לגבי הנושא של ההלוואה וכל מה שנלווה לעניין.

משה גפני: אני מבקש, אדוני הנאמן ואדוני המשקיע, יחד עם המשרדים הנוגעים בדבר, בעיקר רן קויתי - נירית יכולה להצטרף לעניין הזה - והמנכ"ל עומד על גביהם, בגלל שהשר אמר - - אני לא הולך ללחוץ את המדינה יותר.

משה גפני: לפי דעתי מיצו את מה שצריך לעשות, עשו את מה שצריך לעשות.

משה גפני: אני רוצה בתוך שבוע תשובה אם הגעתם לפתרון.

משה גפני: אם לא הגעתם לפתרון, במה אני יכול לאיים?

יואב קיש: ואז אתה תחליט אם אתה מתייאש.

משה גפני: לא, אין אצלי בכלל התייאשות.

משה גפני: אני מבקש בתוך שבוע לגמור את העניין הזה.

משה גפני: המדינה נותנת 4 מיליון שקל נוספים מעבר לקריטריונים הרגילים.

משה גפני: אני מבקש להגיע לפתרון.

משה גפני: נירית, רן, אני מבקש שתשבו – המנכ"ל יהיה בעניין - ביניכם, תגיעו לפתרון, אחרת לא יהיה כסף לאף אחד.

מיקי לוי: ה-21 מיליון שקל תחפש אותם בשמיים.

מיקי לוי: לא יהיה לך אפילו שקל אחד להחזיר לנושים.

מיקי לוי: תקבלו את ההחלטה הזאת.

<בניהו לאבל: אני איתך.

<בניהו לאבל: הוא לא יכול לקחת את זה כהלוואה.

מיקי לוי: אז בסדר, תגיד לנושים שאין כסף, העובדים ילכו הביתה והכל יהיה בסדר.

מיקי לוי: זה מה שאתם רוצים?

משה גפני: יש תנאי אחד.

משה גפני: התנאי הוא מה שאמרתי לסינרג'י, מה שהיה בדיון הקודם: בתנאי שכל עוד העסק מתנהל אתם לא מפטרים עובדים, העובדים נשארים, העובדים ממשיכים לעבוד.

משה גפני: אני צריך להאשים בסוף מישהו שלא נתן יד לפתרון הזה - אחרי שהמדינה נתנה את הכסף - שבגללו מפטרים עובדים?

משה גפני: אותה כתובת.

<נירית איבי: זה יהיה הנאמן.

משה גפני: אני מבקש תוך שבוע פתרון.

משה גפני: המדינה נתנה את הכסף.

משה גפני: אתם צריכים להתאמץ יחד, בגלל שהמשמעות של העניין שאם אין פתרון אין כלום, אין כסף לנושים.

משה גפני: התנאי הוא מול רוני, התנאי הוא שלא מפטרים עובדים.

משה גפני: אנחנו היום נמצאים ביום שלישי.

משה גפני: אני מבקש תשובה עד יום שלישי הבא איך הפתרון שאליו הגעתם.

משה גפני: ואתם חייבים להגיע לפתרון.

משה גפני: אין מציאות כזאת שאתם לא מגיעים לפתרון, בגלל שאף אחד לא ייקח על עצמו את זה שהוועדה תוציא הודעה ביום שלישי הבא שבגלל ראובן, שמעון, לוי, או לא חשוב מי, פיטרו את העובדים והמפעל נסגר.

משה גפני: אף אחד לא ייקח את זה על עצמו.

משה גפני: אני מבקש לגמור את העניין הזה.

משה גפני: אני משבח את המדינה בעניין.

מיקי לוי: אדוני הנאמן, צריך לכנס ישיבת נושים ולהגיד: זה המצב, מה אתם רוצים לעשות?

מיקי לוי: יושב ראש הוועדה, שאני מכבד אותו מאוד, יכול להגיד לך מה שהוא רוצה, אתה צריך לכנס את אסיפה הנושים שלך ולהגיד: חבר'ה, זה מה יש על השולחן, זה הכסף שיש.

מיקי לוי: אתם לא רוצים?

מיקי לוי: בסדר, אז במקום 18 מיליון יהיה לנו אולי מיליון וחצי.

מיקי לוי: אני לא יודע כמה סחורה יש לו, או כמה מכונות ישנות שלו שאפשר למסור, בטח הרכבים שלו גם כן נמצאים בליסינג, תצטרכו להחזיר.

מיקי לוי: קחו את זה בחשבון.

מיקי לוי: אתה עושה הרבה פירוקים, אתה יודע בדיוק על מה אני מדבר.

משה גפני: אל תצא אתה מהעניין, אתה צריך להיות גם בעניין, לתרום את חלקך.

משה גפני: היות ואנחנו עוסקים במפעלים ובסיוע של המדינה והקרן לעסקים במצוקה - אני לא זוכר דבר כזה.

משה גפני: אני מציע שתיקח את זה.

משה גפני: המפעל הזה הלך להרוויח.

משה גפני: לא יקרה שום דבר דרמטי מבחינת העניין.

משה גפני: הרווחים שלך יישארו, פחות או יותר, אותו דבר.

משה גפני: תלך על זה.

משה גפני: יש גם את הנושא הלאומי, הערבות ההדדית שיש בעם ישראל.

משה גפני: תודה רבה, שבוע הבא תשובה.