ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 434, 2017-06-26 09:00

דוד אמסלם: רבותי, בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בשני נושאים: אחד, תקנות הכניסה לישראל (קביעת אזורים גיאוגרפיים להעסקת עובדים זרים בענף הסיעוד) (תיקון), התשע"ז-2017.

דוד אמסלם: הנושא השני הוא הצעת חוק הכניסה לישראל (תיקון - ועדת חריגים הומניטרית להעסקת עובדי סיעוד מעבר לתקופה המותרת), התשע"ו–2016 של חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

דוד אמסלם: בבקשה, תומר.

<תומר רוזנר: בוקר טוב, אדוני.

<תומר רוזנר: נתחיל בתקנות.

<תומר רוזנר: בשנת 2014 יזם שר הפנים דאז תקנות שנועדו להגביל את האפשרות של עובדים זרים בענף הסיעוד לעבור מאזורי הפריפריה לאזורי המרכז.

<תומר רוזנר: הארץ חולקה לשלושה אזורים כך שעובד שהתקבל מלכתחילה לעבוד בפריפריה לא יכול לעבור לעבוד במרכז הארץ אלא בתנאים מסוימים.

<תומר רוזנר: עובד במרכז הארץ לא יכול לעבור למחוז תל אביב ועובד במחוז תל אביב יכול לעבור גם לפריפריה וזאת בעקבות תופעה של נטישת מטופלים בפריפריה ומעבר למרכז.

<תומר רוזנר: כבר בשעתו נאמר שהיעילות של התקנות האלה וההצלחה שלהן להביא למה שביקשו להשיג – שהייה של המטפלים עם המטופלים שלהם בפריפריה ומניעת נטישה של אזורי הפריפריה – תיבחן בקפידה לאורך השנים הקרובות שלאחר התקנת התקנות.

<תומר רוזנר: בעקבות הבדיקה הזאת פנה שר הפנים לוועדה בהצעה לתקן את התקנות.

<תומר רוזנר: בהצעה המונחת בפניכם מבקשים לעשות מספר שינויים בתקנות.

<תומר רוזנר: אני מציע שנציגי משרד הפנים יציגו את השינויים שהם מבקשים לעשות בתקנות.

<תומר רוזנר: נקרא את התקנות ונשמע את הערות הציבור ככל שישנן.

<תומר רוזנר: כמובן שהתקנות פורסמו להערות הציבור מראש.

דוד אמסלם: בבקשה, משרד הפנים, מי רוצה להציג?

<משה נקש: יש שינוי אחד מרכזי שהשר שלנו ביקש לעשות בתקנות על מנת להקל על מטופלים סיעודיים בעקבות פניות שהגיעו אליו.

<משה נקש: השינוי העיקרי הוא שעובד זר שמטפל במטופל סיעודי ויתמיד אצלו עד לפטירתו, יוכל לאחר מכן לעבור לכל אזור גיאוגרפי אחר במדינת ישראל.

<משה נקש: התיקון הזה בא בעקבות הרבה פניות שהגיעו לשר ואלינו למשרד, של עובדים זרים שסיימו העסקה אצל מטופל שנפטר, טיפלו בו וסעדו אותו עד ליומו האחרון, ומטופל אחר, לפעמים אפילו בקרבה משפחתית או מאזור מרכזי יותר, ביקש אותו ולא יכולנו לאשר.

<משה נקש: לכן, הוחלט שזה לא יפגע במהות התקנה.

<משה נקש: זאת אומרת, זה לא יגרום לכך שעובדים זרים יעזבו מטופלים.

<משה נקש: וזה גם ייתן מענה לאנשים שרוצים אחר כך את אותם עובדים זרים.

<משה נקש: זאת אומרת, התמיד העובד הזר עד לפטירת המטופל, ישוחרר מהאזור הגיאוגרפי שהוא הגיע לעבוד בו מלכתחילה והוא יוכל לעבור לכל אזור שהוא רוצה ולמטופל שצריך אותו, כמובן.

<משה נקש: זה השינוי העיקרי בתקנות האלה.

<משה נקש: דבר נוסף שצריך פה להדגיש, שהיה אמנם במחלוקת, אבל בסופו של דבר נכנס פה בהצעה ואולי צריך לדבר על זה והוא השאלה האם גם מעבר למוסד סיעודי ייחשב כמו פטירה ויוכל אותו עובד זר לעבור לכל אזור גיאוגרפי אחר שהוא רוצה.

<משה נקש: כרגע זה נמצא בתיקון בהצעה אבל אולי צריך לקיים על זה דיון קצר.

דוד אמסלם: למה זה אמור להיות שונה?

<משה נקש: העניין עם מעבר למוסד סיעודי - - -

דוד אמסלם: כל הרעיון הוא שאם הוא נפטר, הוא לא נוטש.

דוד אמסלם: אבל אם באופן אוטומטי הוא עובר למוסד סיעודי והוא לא יכול לקחת אתו את העובד, זו גם שאלה מדוע ולמה – זה כבר בהיבט של דיון אחר שעשיתי – הוא לא נכנס בקטגוריה הזו?

<משה נקש: במעבר למוסד סיעודי יש כמה בעיות שלא סגורות עד הסוף.

<משה נקש: פטירה היא מצב שכולנו יודעים שהוא לא יכול להשתנות לאחר מכן.

<משה נקש: אבל במוסד סיעודי יש מעברים שהם לפעמים זמניים.

<משה נקש: יש מטופלים שעוברים לתקופה מסוימת למוסד סיעודי ולאחר מכן יכולים להשתחרר.

<משה נקש: לפעמים גם יש מקרים שאפשר לנצל לרעה את הדיווח הזה ולדווח ככה למרות שזה לא המצב האמתי.

<משה נקש: אלה דברים - - -

שולי מועלם-רפאלי: מה זאת אומרת?

שולי מועלם-רפאלי: אדם עובר למוסד סיעודי – מי מדווח על זה אם זה לא אמתי?

<משה נקש: אנחנו קודם כל מסתמכים על דיווחים שהלשכות מדווחות לנו.

<משה נקש: לא אנשים מדווחים אלא הלשכות מדווחות.

שולי מועלם-רפאלי: נו, אז ממה נפשך?

שולי מועלם-רפאלי: אם הלשכות הן המדווחות, אז נקודת המוצא של כל השולחן הזה שהן מדווחות אמת, אני מניחה.

<משה נקש: אנחנו גם יוצאים מנקודת הנחה שזו אמת, אבל היו מקרים בעבר שלא היו אמת.

דוד אמסלם: בסופו של עניין, בכל נושא יש תמיד פרומיל של אנשים שהם לא הגונים, בשביל זה אנחנו לא מענישים את כל המערכת.

דוד אמסלם: על פניו נראה לי מאוד סביר, אלא אם תשכנעו אותי תוך כדי הדיון שלא, שעובד שנפלט מהמערכת שלו במובן הזה שאם המטופל הלך למוסד סיעודי – בדרך כלל דבר כזה, כשהוא מגיע לשם, זה one way ticket, זאת אומרת, משם לא חוזרים.

דוד אמסלם: מדובר על אנשים מבוגרים, בדרך כלל, שהולכים למוסדות סיעודיים בגלל שהייתה להם איזושהי התדרדרות.

דוד אמסלם: ובדרך כלל, גם בגלל הגיל, אתה לא מתאושש פתאום ונהיה בחור בן 20.

דוד אמסלם: גם לא מאפשרים לעובד ללכת אתו למוסד.

דוד אמסלם: זו שאלה אחרת שאני לא רוצה לפתוח אותה עכשיו, בדיון אחר שאני אעשה נברר מדוע לא.

דוד אמסלם: בוודאי שאם העובד היה בסדר, לא נטש את המטופל, עבד כל חייו – אין שום סיבה שהוא לא ייכנס לקטגוריה הזאת.

<שושנה שטראוס: אני רוצה להדגיש שהכוונה של התקנות היא להגן על הפריפריה.

<שושנה שטראוס: אנחנו פותחים עכשיו איזה פתח שמאפשר לעובדים לעזוב את הפריפריה.

<שושנה שטראוס: אבל אדם יכול להיכנס לבית אבות לשיקום לתקופה מסוימת ואז לצאת.

<שושנה שטראוס: אני לא יודעת אם זה המצב שאפשר לתת לעובד שלו אפשרות עזוב וללכת לתל אביב.

<שושנה שטראוס: אנחנו פותחים עכשיו את הפתח.

<שושנה שטראוס: מטופלים שנפטרו – אלה אלפי עובדים שהשתחררו בשנה וחשבנו שבשלב הראשון של הניסיון שאנחנו מאפשרים לעובדים לעזוב את הפריפריה - - -

דוד אמסלם: את זה הבנו, שושנה.

דוד אמסלם: את יודעת שאני לא מנהל דיון פעם ראשונה פה.

דוד אמסלם: עשיתי איתם לפחות 5-4 פגישות בנושא, כולל עם השר.

דוד אמסלם: כשאנחנו מביאים את זה לכאן, זה כבר אחרי שכבר בישלנו את זה הרבה שעות איתם.

דוד אמסלם: ברור שזה הנושא.

דוד אמסלם: גם הצענו עוד כלים כדי לחזק את הפריפריה.

<שושנה שטראוס: אבל הנושא הזה של המעבר לבית אבות, אנחנו חושבים שבשלב ראשון אפשר להשאיר את זה.

<תומר רוזנר: זה לא בית אבות.

שולי מועלם-רפאלי: אבל לא מדובר על בית אבות.

שולי מועלם-רפאלי: בהצעת החוק מדובר על מוסד סיעודי.

<שושנה שטראוס: מוסד סיעודי הכוונה לבית אבות.

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: ממש לא.

<שושנה שטראוס: בית אבות זה אפילו יותר - - -

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על מוסד סיעודי.

דוד אמסלם: אבל גם אם הוא עבר לבית אבות - - -

<תומר רוזנר: לא תמיד הוא יכול לקחת את המטפל.

דוד אמסלם: אם הוא יכול לקת את המטפל אתו והמטפל סרב, אז בוודאי שהוא נכנס לקטגוריה רגילה.

דוד אמסלם: אבל אם הוא לא יכול לקחת את המטפל, אז המטפל בסדר.

דוד אמסלם: אין שום סיבה.

דוד אמסלם: אז מה, אנחנו מענישים את המטפל?

דוד אמסלם: לכן אני חושב שזה נכנס לאותה קטגוריה ולכן תומר צודק שבאמת מדובר על מוסד סיעודי ולא על בית אבות.

דוד אמסלם: לבית אבות הוא יכול לקחת את המטפל אתו.

<משה נקש: לא.

<משה נקש: אם זה מוסד סיעודי – בית אבות מוגדר כמוסד סיעודי, ואם זה מוסד סיעודי בית אבות, הוא לא יכול להעסיק.

<משה נקש: אתה מכיר את הדיון הזה טוב מהדיונים עם משרד הבריאות.

<משה נקש: יש את הרציונל של לא להעסיק עובדים זרים - - -

דוד אמסלם: אנחנו נגדיר מוסד סיעודי ובתי אבות שאתה לא יכול לקחת על פי חוק או תקנות את העובד הזר אתך.

דוד אמסלם: אז זה נכנס לאותה קטגוריה, פחות או יותר.

<משה נקש: עוד דבר שאפשר להוסיף כדי לחזק את הסעיף הזה הוא לכתוב בהצעה שזה יהיה דרך קבע.

<משה נקש: זאת אומרת, שהמעבר יהיה קבוע.

<משה נקש: מעבר זמני - - -

דוד אמסלם: ברור לחלוטין.

דוד אמסלם: אנחנו לא מדברים על משהו זמני שמישהו נכנס לבית חולים ומקבל טיפול של שבועיים וחוזר הביתה.

דוד אמסלם: זאת לא הכוונה שלנו.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים בדרך כלל על גילאים מבוגרים, אנשים שנכנסים לבתי אבות או למוסדות סיעודיים.

דוד אמסלם: זו דרך החיים.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים להקל ולתת איזשהו תמריץ גם למטפל לא לברוח לו.

דוד אמסלם: מכאן נולד כל הסיפור.

דוד אמסלם: זו המטרה של השינוי, אז אנחנו נכניס גם את זה.

דוד אמסלם: בבקשה, בואו נעבור להקראה.

<עמיקם אבן חן: אפשר להעיר משהו חשוב?

דוד אמסלם: משם לא בכלל.

<עמיקם אבן חן: אז איך אני יכול להעיר.

דוד אמסלם: תחליף מישהו ליד השולחן, אם אתה רוצה.

דוד אמסלם: קודם נקריא ואחרי זה תוכל להעיר.

דוד אמסלם: בבקשה, אתם רוצים להקריא, שריי?

<אבנר עורקבי: אין לנו דפים.

דוד אמסלם: אתה לא צריך, אתה יודע בעל פה.

דוד אמסלם: אבנר, תקשיב.

דוד אמסלם: אתם רוצים שאנחנו נקריא?

דוד אמסלם: אתם?

<משה נקש: "תקנות הכניסה לישראל (קביעת אזורים גאוגרפיים להעסקת עובדים זרים בענף הסיעוד)(תיקון), התשע"ז-2017 בתוקף סמכותי לפי סעיפים 3א(ג3) ו-14(א)(2) ו-(6) לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952, בהתייעצות עם שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, אני מתקן תקנות אלה: תיקון תקנה 3 1.

<משה נקש: בתקנה 3(ב) לתקנות הכניסה לישראל (קביעת אזורים גאוגרפיים להעסקת עובדים זרים בענף הסיעוד), התשע"ד–2014 (להלן- התקנות העיקריות) – (1) בפסקה (1), אחרי "מטופל סיעודי המתגורר" יבוא "דרך קבע"; (2) בפסקה (2), אחרי "במטופל סיעודי המתגורר" יבוא "דרך קבע"; (3) בפסקה (3), אחרי "במטופל סיעודי המתגורר" יבוא "דרך קבע".

<משה נקש: ".

<תומר רוזנר: תסביר את התקנה.

<משה נקש: על זה דיברנו עכשיו.

<תומר רוזנר: זה לא.

<משה נקש: עובד זר שמעסיקו נפטר – זהו זה.

דוד אמסלם: תסבירו את התקנה הזאת.

דוד אמסלם: תסביר לנו, גלעד.

<גלעד קרן: אלה סעיפים שמטרתם להבהיר עוד בשלב שמזמינים עובד מחו"ל, הכוונה היא שהוא ירשם לפי האזור בו מתגורר המטופל שלו בדרך קבע.

<גלעד קרן: לא אם המטופל עבר לשבוע לתל אביב או לפריפריה, ירשמו פריפריה למרות שהוא גר באופן קבוע באזור אחר.

<גלעד קרן: זאת הכוונה בלי קשר לעניין של הפטירה או של המעבר למוסד סיעודי.

<שושנה שטראוס: אנחנו יכולים להסביר גם שיש תופעה מצערת שאנשים שמתגוררים באזור תל אביב ורוצים לקחת עובד מהפריפריה אליהם, הם רושמים את הכתובת שלהם - - -

דוד אמסלם: בדיוק מה שהוא אמר.

דוד אמסלם: זה מה שבא לתקן.

דוד אמסלם: הבנתי.

<משה נקש: "הוספת תקנה 3א 2.

<משה נקש: אחרי תקנה 3 לתקנות העיקריות יבוא: "עובד זר שמעסיקו נפטר 3א הסתיימה העסקתו של עובד זר אצל מטופל סיעודי שאצלו הועסק כדין באזור המרכז או באזור הפריפריה בעקבות פטירת המטופל הסיעודי או מעבר המטופל הסיעודי למוסד סיעודי דרך קבע, תתבטל ההגבלה הגיאוגרפית שנקבעה לעובד הזר לפי תקנות אלה, ובעת חידוש רישיונו של העובד הזר האמור, יירשם ברישיון אזור תל אביב, ותחול עליו תקנה 3(ב)(1); לעניין זה "מוסד סיעודי" – מוסד סיעודי או מחלקה סיעודית שבהם מוחזקים ומטופלים אנשים הזקוקים לסיעוד, תשושי נפש או תשושים, למעט בית חולים, כהגדרתו בסעיף 227 לחוק הביטוח הלאומי.

<משה נקש: ".

<אבנר עורקבי: כלומר מעבירים את העובדים הזרים לבתי אבות?

דוד אמסלם: קיבלת רשות דיבור?

<מזל גולדשטיין: - - - תשושים - - -

דוד אמסלם: את קיבלת רשות דיבור?

דוד אמסלם: לא מתפרצים פה.

דוד אמסלם: אני אאפשר אחרי זה סבב ומי שירצה, יעיר.

<משה נקש: יש הצעה לתיקון בתקנה 6.

<משה נקש: זו התקנה של ועדת החריגים.

דוד אמסלם: זו תקנה נוספת, נכון?

דוד אמסלם: לגבי התקנה הזו, מה רצית להעיר, אבנר?

<אבנר עורקבי: חשבתי לשאול שמעבירים רק את העובדים הזרים לכיוון בתי האבות, המוסדות הסיעודיים, או מדובר גם על אנשים נכים או ילדים שמעסיקים עובדים זרים?

<משה נקש: כל המטופלים הסיעודיים.

דוד אמסלם: כל מי שיש לו עובד זה.

דוד אמסלם: מה הרעיון כאן?

דוד אמסלם: נניח שהמטול של העובד נטר והוא עבד בדימונה והוא רוצה לעבור לתל אביב, אז אין עניין לא לאפשר לו את זה.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים לאפשר לו את המעבר כדי שהוא לא יעזוב את המעביד על דעת עצמו וייטוש אותו, אז אנחנו נותנים לו צ'ופר כזה במובן זה אם אתה תתנהג בסדר ולא תעזוב את המעביד, אנחנו נאפשר לך את המעבר הזה אם המעסיק שלך ילך לעולמו או לבית אבות בו הוא לא צריך אותך יותר.

<אבנר עורקבי: האם הכוונה לעבור למטופל נוסף?

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: שהוא יעבור, נניח, מדימונה, נגיד לו עכשיו: המטופל שלך נכנס לבית אבות, הוא לא יכול לקחת אותך אתו, הוא היה מרוצה ממך ואתה מרוצה ממנו, הכול בסדר אבל החוק לא מאפשר לו לקחת אותך, אז בגלל שהתנהגת בסדר ולא נטשת אותו אנחנו פותחים בפניך את כל האזורים באץ, תחפש לך מישהו אחר בשאר חלקי הארץ ותלך לעבוד.

<אבנר עורקבי: וזו רק פעם אחת?

<תומר רוזנר: זה לא קשור לתקנה הזו.

דוד אמסלם: עוד מעט נדבר על אזורים גיאוגרפים.

דוד אמסלם: זה של החוק.

דוד אמסלם: רצית להעיר?

דוד אמסלם: בבקשה, דליה.

<דליה רוזינק: ישנם שני סוגים עיקריים של בתי אבות.

<דליה רוזינק: יש לסיעודיים ותשושי נפש שהם באחריות משרד הבריאות, ויש בתי אבות לתשושים באחריות משרד הרווחה לאוכלוסיות שהן - - - יותר.

<דליה רוזינק: אני רואה בתיקון שהכנסתם שאתם מתייחסים גם לזקנים שהולכים לבתי אבות לתשושים שהם במצבים קלים יותר.

<דליה רוזינק: אני לא לגמרי בטוחה שזה מוצדק במקרה הזה לעשות את המעבר הזה.

דוד אמסלם: חשוב לי שהעובד לא יכול ללכת עם המטופל.

דוד אמסלם: זה כל הרעיון.

דוד אמסלם: אני לא נכנס להגדרות שלכם.

דוד אמסלם: זה דיון שעשיתי לגבי ארנונה.

דוד אמסלם: אני לא מבין למה יש את האבחנות האלה, אבל נשים את זה בצד.

<תומר רוזנר: - - -

דוד אמסלם: תומר אומר לי שאלה ההגדרות של חוק הביטוח הלאומי.

דוד אמסלם: אבל בלי קשר לזה, אנחנו באים לרמת - - - עובד שהמטופל לא יכול לקחת אותו אתו מכל סיבה שהיא, או שהוא הלך לעולמו או שהוא הלך למוסד שלא מאפשר לו לקחת את העובד.

דוד אמסלם: לנו אין עניין להעניש את העובד, להיפך לנו יש עניין שהעובד לא ייטוש אותו.

דוד אמסלם: אם הוא ייטוש אותו, אנחנו לא נאפשר לו את המעבר הזה.

דוד אמסלם: אנחנו אומרים לו עכשיו: היות ונשארת עם המטופל שלך כל השנים וטיפלת בו כמו שצריך, עכשיו כשהוא לא זקוק לך, אנחנו נותנים לך את האופציה.

<דליה רוזינק: לרוב אוכלוסיית התשושים אין עובד זר.

דוד אמסלם: למי שזה לא רלוונטי, זה לא רלוונטי.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים - - -

<דליה רוזינק: - - - האוכלוסייה הזאת הייתה מוכנה לקבל גם מטפל ישראלי.

<תומר רוזנר: למה זה רלוונטי?

דוד אמסלם: מי שאין לו עובד זר, אז אין לו.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים רק על מי שיש לו.

דוד אמסלם: החוק הזה, בשלב הזה, גם לא תופס לגבי, אין לי עובד זר.

דוד אמסלם: אני מקווה שלא יהיה הרבה זמן.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, למה נקטתם באזור תל אביב?

<משה נקש: המשמעות של אזור תל אביב היא שאפשר לעבוד בכל הארץ.

אורי מקלב: למה צריך - - -

דוד אמסלם: בגלל שזה האזור האחד.

<משה נקש: ללא הגבלה.

<עמיקם אבן חן: אני רוצה להעיר.

<עמיקם אבן חן: נראה לי שהגיעו סוף סוף לאיזושהי - - - למנוע את המעברים ולחסוך הבאה מיותרת של עובדים זרים.

<עמיקם אבן חן: מה שהולכים לעשות היום בהחלטה הזאת, עם כל הכבוד, זה להיפרד מהנושא הזה.

<עמיקם אבן חן: למה?

<עמיקם אבן חן: לפחות 50% בערך של התחלופה נעשית בשוק המקומי מפטירות, מצד אחד, והשמה במקום אחר.

<עמיקם אבן חן: ברגע שעובד מגיע לפריפריה והמעסיק שלו נפטר, זה קור במספרים לא קטנים, מעברים אותו למרכז.

<עמיקם אבן חן: זה אומר שלפריפריה חייבים להביא עובד מחו"ל.

<עמיקם אבן חן: אין צ'אנס בכלל לספק עובד מקומי שירצה להישאר בפריפריה.

דוד אמסלם: נכון.

<עמיקם אבן חן: כלומר, אומרים לפריפריה: אתם רק תביאו מחו"ל.

<עמיקם אבן חן: זה מה שהיה לפני כן.

<עמיקם אבן חן: חייבים להבין שההחלטה היום היא לומר לכל אנשי הפריפריה: אתם לא תוכלו לקבל עובד שהתפנה בישראל, אתם אך ורק תגיעו, זה back to floor one.

דוד אמסלם: קודם כל, בנושא הזה זה נכון.

דוד אמסלם: דבר שני, אני לא ארחיב את העניין.

דוד אמסלם: אני גם דן איתם על לתת מה שנקרא גזרים לפריפריה כדי לתת לעובד תמריץ להישאר בפריפריה.

דוד אמסלם: כרגע הבאנו רק מה שמוסכם, אבל בעיקרון אין שום סיבה – אני אתן לך את הצד השני:

דוד אמסלם: עובד שהוא עובד טוב, שהוא עובד בפריפריה והוא הגיע לפריפריה באופן רנדומלי, הוא הגיע בגלל שמישהו ביקש אותו בפריפריה, והוא היה עובד טוב ולא נטש את המטופל שלו, אין שום סיבה שנגיד לו: אדוני, עכשיו תישאר רק פה.

דוד אמסלם: ונביא מחוץ לארץ עובד לתל אביב, הרי בסופו של דבר זה כסאות מוזיקליים, השאלה היא - - -

<עמיקם אבן חן: צר לי, כבודו לא נמצא בשטח ולא יודע איך העסק עוד.

אורי מקלב: כשאתה אתה מחלק ציונים, זה כבר נהיה - - -

<עמיקם אבן חן: אני חייב לומר שכבודו לא יודע איך העסק עובד.

אורי מקלב: - - - ההערה שלך לסעיף.

אורי מקלב: על דברים כלליים יש לנו מה - - -

<עמיקם אבן חן: צר לי, אבל יש כאן טעות יסודית שאי אפשר לקבל - - -

דוד אמסלם: קודם כל, מה אני לא יודע?

<עמיקם אבן חן: - - - זו תהיה בכייה.

דוד אמסלם: מה אני לא יודע?

דוד אמסלם: אני לא יודע אם אתה יודע אבל הקדשתי לנושא הזה, לדעתי, כמעט 100 שעות, אבל אולי אני לא יודע כלום.

דוד אמסלם: בבקשה, תספר לנו מה אני לא יודע.

<עמיקם אבן חן: כאשר יודעים שיש טעיות, והולכת להיות טעות כאן - - -

דוד אמסלם: איזה סוג של טעות הולך להיות, תסביר לי.

<עמיקם אבן חן: הולכת להיות טעות גדולה מאוד, פגיעה מהותית בפריפריה.

<עמיקם אבן חן: כמו שאמרתי קודם, זה לומר לכל אנשי הפריפריה: אתם לא תקבלו אף עובד שנמצא במדינת ישראל.

<עמיקם אבן חן: אתם רק - - - חודשיים-שלושה היום.

דוד אמסלם: דרך אגב, כל עובד שרוצה להישאר בפריפריה, אמרתי, יכול להישאר.

<עמיקם אבן חן: אף אחד לא ירצה.

<עמיקם אבן חן: אין עובד שרוצה להישאר בפריפריה.

דוד אמסלם: אני חוזר על עצמי.

דוד אמסלם: אתה מסתכל רק על צד אחד, אבל יש למטבע שני צדדים.

דוד אמסלם: אחד, אותו עובד – אני חוזר על עצמי ובזה אני גומר את הדו-שיח - - -

<עמיקם אבן חן: אני את שלי גם אמרתי.

דוד אמסלם: אין בעיה.

דוד אמסלם: אחד, אותו עובד שטיפל במטופל שלו במהלך השנים וטיפל בו טוב ולא נטש אותו, מה שעושים הרבה מטפלי – גם אם תזיז את הראש ככה, זה לא עושה - - - כנראה אתה לא יודע מה קורה - - -

<עמיקם אבן חן: אני רק 30 שנה - - -

דוד אמסלם: אבל מי שעוזב בא אלי, לא אליך.

דוד אמסלם: זה חלק מהביזנס.

<עמיקם אבן חן: תאמין לי שאני יודע - - -

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: לכן אני מסביר: חלקם עוזבים לתל אביב - - -

<עמיקם אבן חן: הם עוזבים אם הם לא מתאימים מלכתחילה.

אורי מקלב: היושב-ראש, הדיונים האלה הם אחרי שישבנו ושמענו את כל הצדדים.

אורי מקלב: עם כל הכבוד - - -

דוד אמסלם: אמרתי, הקדשתי לנושא המון שעות.

דוד אמסלם: עובד כזה - - -

<עמיקם אבן חן: אתם רוצים להרוס את הפריפריה, זכותכם.

דוד אמסלם: אני מבקש ממך לא לחלק לי ציונים, לא להגיד לי מה אנחנו רוצים.

דוד אמסלם: אתה פה אורח שלנו, תכבד את הדיון.

<עמיקם אבן חן: אני מכבד מאוד.

אורי מקלב: היית בדיונים - - - אורח בא ללון.

דוד אמסלם: שמענו את עמדתך ולא מקבלים אותה.

<עמיקם אבן חן: תודה רבה.

דוד אמסלם: מתקדמים.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להעיר על הנושא הזה?

<כוכבה צוריאלי: אפשר לדבר על עובדים זרים בנושא אחר?

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: רק בתקנה הזו.

דוד אמסלם: עוד מעט נגיע לזה.

<יריב שוריין: רק לגבי מה שאמר ידידי, זה לא מדויק.

<יריב שוריין: פה מדובר רק על כאלה שנפטרו או עברו לבתי אבות.

<יריב שוריין: יש גם עובדים שנפלטים בגלל שלא הסתדרו עם מעסיקים - - -

דוד אמסלם: זה משהו אחר.

דוד אמסלם: אנחנו יודעים הכול.

דוד אמסלם: יש כאלה שחושבים שרק אתמול באנו לנושא ולמדנו אותו עשרים דקות.

דוד אמסלם: אני מקדיש לנושא הזה למעלה מ-100 שעות.

דוד אמסלם: עשיתי עליו למעלה מ-20 פגישות.

<יריב שוריין: לדוגמה, עובד שהגיע ונטש את המעסיק הראשון והתחיל עם המעסיק השני והוא נפטר כדרך הטבע.

<יריב שוריין: עובד כזה, כביכול, אף על פי שהוא עשה עבירה במקרה הראשון - - -

דוד אמסלם: אנחנו עוד לא שם.

דוד אמסלם: זה החוק השני.

דוד אמסלם: אמרתי כבר ואני אומר את זה גם למי שפנה קודם, אנחנו מודעים למה שקורה בפריפריה.

דוד אמסלם: מצד אחד גם מרצה לחזק את הפריפריה – אני במשא ומתן אתם כדי שעובד שירצה להישאר בפריפריה יקבל איזה פרס.

דוד אמסלם: זאת אומרת, יהיה לו תמריץ להישאר למרות שהוא יכול לעזוב.

דוד אמסלם: על זה אנחנו מדברים אך עדיין לא מסכימים ולכן כרגע עוד לא העלינו את זה בתקנות.

דוד אמסלם: ברגע שנגבש את זה, נעשה עוד דיון ונשנה גם את זה.

<מיכל תג'ר: אנחנו מברכים על התקנו.

<מיכל תג'ר: אנחנו חושבים שהן טובות באמת במקרה שהמעסיק נפטר והעובדים לא מצליחים למצוא עבודה.

<מיכל תג'ר: בשביל לחזק את הפריפריה, הפרס הוא רעיון נהדר, אבל עוד לפני אפשר לתת תמריץ כלכלי: באחריות משרד הפנים להקים איזשהו מאגר.

<מיכל תג'ר: אנחנו נתקלים בהמון עובדים מהפריפריה שמעוניינים לעבור בגלל שהמעסיק נפטר ולפי התקנות החדשות.

<מיכל תג'ר: הם מחפשים חודשים על חודשים עבודה, ובגלל שהפריפריה מפוצלת אין להם שום דרך.

<מיכל תג'ר: הם צריכים לנסוע, למשל, מדימונה לרמת הגולן ללשכות שונות, באזורים שונים.

<מיכל תג'ר: הם עוברים את כל הארץ על חשבונם בלי אוריינטציה - - -

אורי מקלב: באלו מקרים?

אורי מקלב: כשנפטר המטופל או כשלא נפטר?

אורי מקלב: באלו מקרים את מדברת?

דוד אמסלם: לא הבנתי.

<מיכל תג'ר: צריך להיות מאגר - - -

אורי מקלב: באיזה מקרה את מדברת?

אורי מקלב: כשהמטופל שהם נפטר?

אורי מקלב: מהיום והלאה הוא לא יצטרך לנסוע לרמת הגולן.

<מיכל תג'ר: אתם אומרים שעובד - - -

דוד אמסלם: אני ואורי לא הבנו את הטיעון.

אורי מקלב: את הסיטואציה.

דוד אמסלם: על מה מדובר?

דוד אמסלם: על עובד בפריפריה שנפטר לו המעסיק את מדברת?

<מיכל תג'ר: כן.

דוד אמסלם: עכשיו הוא יכול לנוע בכל המדינה.

<תומר רוזנר: אבל אם הוא לא יודע לאן ללכת - - -

<מיכל תג'ר: הוא יכול לנוע בכל המדינה לפי התקנות החדשות, אבל אנחנו רוצים לעודד עובדים שיישארו בפריפריה, שייקחו מעסיק - - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: זאת אומרת, בלי קשר לזה - - -

<מיכל תג'ר: - - - בלי קשר לתקנות החדשות - - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: בלי קשר לתקנות.

דוד אמסלם: את אומרת - - -

<מיכל תג'ר: - - - להקל עליהם.

<מיכל תג'ר: להקים מאגר של מעסיקים פנויים באזור הפריפריה.

דוד אמסלם: משה, מה שאומרת מיכל זה הגיוני גם בלי קשר לתקנות.

דוד אמסלם: עובד, למשל, בדימונה שהמעסיק שלו לא כבר לא מעסיק אותו, לא משנה מה הסיבה, והוא ירצה להישאר בדימונה, אבל הוא לא יודע מי מחפש בדימונה – האם זה לא נכון לעשות כמו לשכת עבודה באינטרנט.

דוד אמסלם: זאת אומרת, להגיד להם: רבותי, יש מטופלים שמחפשים עובדים, אלה הכתובות שלהם, אלה הטלפונים, אתם יכולים לפנות אליהם.

שולי מועלם-רפאלי: דרך המאגר הזה, עוד זרוע שאני מציעה לכם שעלתה בשיח בהכנה שלנו לדיונים האלה: אנחנו נתקלים בקושי של מטופלים למצוא מטפלים לתקופות המעבר, לחופשות שמגיעים להם, לחודש-חודשיים שמצטברים להם והם נוסעים.

שולי מועלם-רפאלי: מטופלים משוועים למישהו שימלא את החוסר הזה.

שולי מועלם-רפאלי: הרבה מאוד פעמים אנחנו מבינים שאם היה מאגר כזה והייתה לו זרוע נוספת שממנה אפשר היה לקחת עובדים שמוכנים לבוא ולהשלים את הזמן הזה, זה גם היה יכול להועיל.

<משה נקש: זו סוגיה נכונה שגם עליה דיברנו וגם לה יש לנו התחלה של פתרון.

<משה נקש: אין לנו עדיין את כל הפתרונות.

<משה נקש: אנחנו נדבר על זה בנושא הבא של ועדה הומניטרית.

<משה נקש: אבל לעניין ההצעה הראשונה, קודם כל, אי אפשר לעשות מאגר של מטופלים סיעודיים ולפרסם את הפרטים שלהם באינטרנט מחמת צנעת הפרט.

<משה נקש: זה דבר אחד.

<משה נקש: הפתרון לזה יש מעל 100 לשכות פרטיות שזה בדיוק התפקיד שלהן, פונים אליהן.

<משה נקש: הנה, נמצאים פה נציגים, הם יגידו לכם – הם יודעים את העבודה, הם יודעים מי המעסיקים הפנויים שמחפשים מטפלים והם יודעים לעשות את ההתאמה הזו.

<משה נקש: הרשימה של כל הלשכות האלה מפורסמת באינטרנט.

דוד אמסלם: אני אבקש לדון אתכם בנושא הזה.

דוד אמסלם: זה קצת יותר מורכב משחשבתי.

דוד אמסלם: נלטש את הסיפור הזה אצלי בחדר.

דוד אמסלם: אני אזמן פגישת עבודה בגלל שבסך הכול זה הגיוני.

דוד אמסלם: אני ער למה שאתה אומר, יכול להיות שיש פה עניין של צנעת הפרט, יכול להיות שמישהו לא רוצה.

דוד אמסלם: אני מקווה שנדון על זה ויכול להיות שנמצא איזשהו פתרון בגלל שזה מתחבר גם למה ששולי אמרה.

דוד אמסלם: בסופו של דבר, אם האינפורמציה תהיה זמינה לכל העובדים, אני מניח שיהיה להם קל לשבץ את עצמם בפעם הבאה וגם לתת פתרונות ביניים לחופשות.

דוד אמסלם: יכול להיות שהוא עצמו בחופשה, יכול להיות שהוא יכול לתת תשובה בגלל שהוא לא נוסע ויש לו חודשיים חופש והוא יכול לעבוד אצל אחר ולהחליף אותו.

דוד אמסלם: אני לא נכנס לזה, אבל בגדול, בוודאי ובוודאי שהמידע הזה רק יסייע לסנכרן את העסק קצת יותר טוב.

אורי מקלב: זה נכון גם למטפלים שהמעסיקים מפטרים אותם והם גם מחפשים.

אורי מקלב: לתת אינפורמציה זה דבר נכון.

אורי מקלב: זה לא קשור דווקא לתקנות האלה.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: אני מסכים.

אורי מקלב: לא לתלות את זה בצנעת הפרט מפני שאין צנעת הפרט.

אורי מקלב: אפשר להתגבר על דרישת צנעת הפרט: אדם חולה, קשיש, בן ככה וככה, מחפש עובד מטפל ומספר של איש קשר.

<משה נקש: זה בדיוק תפקיד הלשכות.

אורי מקלב: הוא קובע את המינון של צנעת הפרט שלו.

אורי מקלב: לא צריך להיתלות בדברים שהם לא רלוונטיים.

דוד אמסלם: אורי, נעשה דיון קטן בנושא הזה.

דוד אמסלם: אני מסכים ברמה העקרונית, אני חושב שזה הגיוני.

<שושנה שטראוס: אני רק רוצה להדגיש שוב את מה שמשה נקש אמר.

<שושנה שטראוס: השיטה הקיימת היום של לשכה פרטית עם עובדת סוציאלית שיודעת להתאים את המטופל למטפל – הם עושים היום את ההשמה.

<שושנה שטראוס: זה לא אמור להיות באופן פרטני שעובד מציע את עצמו, אולי, בצורה לא אמתית.

<שושנה שטראוס: השיטה היום מבוססת על הלשכות הפרטיות שהן עושות את ההשמה.

<שושנה שטראוס: כל מספרי הטלפון - - -

דוד אמסלם: זו השמה ראשונית.

<משה נקש: גם בהמשך, גם בהמשך.

<שושנה שטראוס: עובדת סוציאלית עושה intake קודם.

<שושנה שטראוס: אסור ללשכה לעשות השמות בלי זה.

<שושנה שטראוס: לכל לשכה יש את כל - - -

דוד אמסלם: זה דיון אחר.

דוד אמסלם: יכול להיות שנבקש מהם לעשות את זה, אבל לא משנה.

<שי סומך: לגבי מוסדות הסיעוד, יש לי איזושהי הצעה: מצד אחד הוועדה רוצה לאשר את המוסדות הסיעודיים, וזה בסדר.

<שי סומך: מצד שני, אנחנו לא באמת יודעים מה יקרה בפריפריה.

<שי סומך: מה שאפשר לעשות זה, למשל, תחולה הדרגתית.

<שי סומך: זאת אומרת, הנושא של הסיעוד ייכנס, נניח, עוד שנה וחצי.

<שי סומך: עוד שנה נעשה הערכת מצב, אם נראה שלהוסיף גם את הנושא של בתי האבות לפריפריה זה לא נכון, אז אפשר יהיה לשקול והוועדה תחליט - - -

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חשבתי שיש לך איזה רעיון קצת יותר מתוחכם.

אורי מקלב: ממה אתה חושש?

דוד אמסלם: הייתי מציע שגם את החוקים שלכם נעשה ככה.

דוד אמסלם: כל ההצעות שלכם נביא אותן וניתן להן תחולה של 4-3 שנים עד שנבדוק אותן.

אורי מקלב: זו סגולה לאריכות ימים.

דוד אמסלם: בינתיים אנשים מתים.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להעיר לגבי הנושא?

דוד אמסלם: בבקשה.

<אלי סולומון: כל עובד שמתפנה ולא חשוב מאיזו סיבה – פיטרה של המטופל או מעבר לבית אבות או פיטורין או התפטרות, זה לא משנה – הלשכה מחויבת להציע לו מקומות עבודה אחרים.

<אלי סולומון: העובד לא מחויב לקבל את המקומות שמציעים לו, אבל הלשכה מחויבת לשבץ אותו במקום עבודה חדש.

<אלי סולומון: זה חלק מהשירותים שהלשכה מחויבת לתת לאותו עובד ששייך אליה.

<אלי סולומון: עובד יכול לעבור מלשכה ללשכה, הוא לא שייך ללשכה מסוימת.

<אלי סולומון: אם הוא לא מוצא עבודה אצלי, הוא יכול לעבור ללשכה אחרת.

<אלי סולומון: אבל ככה עובדים מחפשים עבודה חדשה בסבב השני או השלישי או הרביעי שלהם.

דוד אמסלם: אין בעיה, אלי, זה לא סותר.

<אלי סולומון: להקים מאגר כזה - - - להתעלם לחלוטין מקיומנו.

דוד אמסלם: בהנחת עבודה שאנחנו פותרים את בעיית צנעת הפרט, נשים את זה בצד, אז בוודאי שהאינפורמציה הזאת רק יכולה להועיל.

דוד אמסלם: היא לא יכולה להזיק.

דוד אמסלם: יכול להיות, אני מקבל את מה שאמרה שושנה, שאחרי שהעובד מאתר מישהו, הוא יהיה חייב ללכת ללשכה כדי שהעובדת הסוציאלית תבדוק האם הוא בכלל מתאים לו.

<אלי סולומון: נכון.

דוד אמסלם: אבל אנחנו נותנים לו את הכלים כדי שגם הוא יחפש.

דוד אמסלם: אני חושב שזה ייעל יותר את העניין, גם של הלשכה.

דוד אמסלם: אני חושב שהאינפורמציה הזאת יכולה רק לטייב את התהליך, לא לקחת אותו אחורה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד לך שאני לא בטוח לגבי הלשכה הזאת שהיא באמת אפקטיבית כשצריך אותה.

אורי מקלב: אני חושב שיש להם את האינפורמציה והם יודעים את המקומות.

אורי מקלב: משה שחסר לי לאורך כל הדיונים – לא באתי היום פעם אחת לדיון, אנחנו הרבה זמן נמצאים בדיונים האלה, ולא רק שאנחנו נמצאים הרבה זמן בדיונים, אנחנו אלה שחוקקנו את התקנה הזאת.

אורי מקלב: זה לא הגיע ממשרד הפנים לחלק את הארץ לאזורים.

אורי מקלב: זה בא בעקבות דרישות של הנכים, בעקבות הבעיות שהוצפו פה בכנסת.

אורי מקלב: עקב כך אנחנו התקנו תקנות.

אורי מקלב: התברר שאולי לקחו את זה יותר מדי קשוח.

אורי מקלב: אולי בסך הכול דברים השתנו, אולי בעקבות בג"ץ, אך בסופו של דבר - - - איזה תהליך, איזה מתווה שיהיה מאוזן.

אורי מקלב: התברר שיש דברים שאנחנו חושבים שכדאי לתמרץ או במקרים כמו פטירת המטופל, לתת למטפל את האפשרות נקודתית.

אורי מקלב: אבל חסר לי בכל הדיונים זה נציגות של אותם עובדים זרים.

אורי מקלב: אנחנו מנסים כל הזמן להיכנס לראש של העובדים הזרים, מה מתמרץ אותם ומה לא, איזה דברים גורמים להם להישאר, דיברנו על תחבורה לאותו מושב.

אורי מקלב: יכול להיות באזור המרכז, אבל אם אין באותו יישוב תחבורה, מבחינת העובד הזר זה משפיע, זה כמו פריפריה כשיש לו אוטובוס פעם או פעמיים ביום או בשעות לא מתאימות.

אורי מקלב: לכן, אם היינו יכולים לייצר איזו נציגות של העובדים הזרים, שהעובדים הזרים היו באים לדיונים שלנו, אנשים שיודעים מה חסר להם, מה הבעיות, מה המעכבים, מה החסמים שלהם – היינו הרבה יותר להעשיר את התקנות שאנחנו מתקנים.

אורי מקלב: לשכת עבודה – זה בסדר.

<כוכבה צוריאלי: אני רוצה לדבר על הבעיה שלי.

דוד אמסלם: כוכבה, אנחנו כרגע בתקנה הזאת הספציפית.

דוד אמסלם: בסוף אני אתן לך לדבר, אחרת אנחנו נתבלבל פה וכל אחד ייקח את זה למקום אחר ולא נתקדם בתקנות.

<תומר רוזנר: תקנה 6.

<משה נקש: תקנה 6 מדברת על נסיבות חריגות.

<משה נקש: תקנה 6(א) אומרת שאם עובד זר עובד אצל מטופל סיעודי והמטופל הסיעודי עובר דירה – היה גר ברמת הגולן ועובר לגור בתל אביב – העובד הזר יכול עבור אתו.

<משה נקש: "תיקון תקנה 6 3.

<משה נקש: בתקנה 6 לתקנות העיקריות – (1) במקום תקנת משנה (א) יבוא: "(א) על אף האמור בתקנה 3, עבר מטופל סיעודי המעסיק עובד זר כדין ממגורים באזור אחד למגורים באזור אחר שבו אין העובד הזר רשאי לעבוד לפי תקנה 3, והוא ביקש להמשיך להעסיק את העובד הזר המועסק אצלו כדין גם באזור החדש, יחולו הוראות אלה: (1) העובד הזר רשאי לעבוד אצל אותו מטופל סיעודי באזור החדש, ובלבד שהמטופל הסיעודי והעובד הזר הודיעו על כך לממונה או למי שהוא הסמיך לצורך כך; הודיעו כאמור, בעת הארכת האשרה והרישיון של העובד הזר להמשך עבודתו אצל אותו מטופל סיעודי, יירשם האזור החדש באשרה וברישיון הישיבה של העובד הזר, בציון כי מדובר באזור זמני; (2) נפסקה העסקתו של העובד הזר אצל המטופל הסיעודי, שלא בעקבות פטירה כאמור בתקנה 3א, יתבטל האישור לעבוד באזור הזמני כאמור בפסקה (1).".

דוד אמסלם: כאן נוסיף "או מוסד סיעודי".

<תומר רוזנר: "או מעבר למוסד סיעודי".

<משה נקש: "או מעבר למוסד סיעודי, והעובד הזר יהיה רשאי לעבוד רק באזור שנקבע באשרה וברישיון שקיבל לפי תקנה 3 או 9, לפי העניין.

<משה נקש: ".

<משה נקש: פה זה מפנה לתקנה 3(א) ושם כבר רשום מוסד סיעודי, אז זו לא בעיה.

דוד אמסלם: טוב.

<משה נקש: מה שזה אומר פה במילים קצת יותר פשוטות זה שאם העובד הזר עבר עם המטופל, הוא יכול לעבור אתו.

<משה נקש: זה זמני שהוא נמצא באזור הזה.

<משה נקש: הסתיימה ההעסקה לא מחמת פטירה של המטופל, הוא חוזר לאזור המקורי שלו.

<שמחה בניטה: אני רוצה להגיד הערה על זה.

דוד אמסלם: קודם נסיים ואחרי זה.

דוד אמסלם: בבקשה, תקרא עוד.

<משה נקש: "(2) אחרי תקנת משנה (ג) יבוא: "(ד) החליט הממונה להתיר מעבר כאמור בתקנת משנה (ב), בעת הארכת רישיונו של העובד הזר, יירשם האזור החדש באשרה וברישיון הישיבה של עובד זר בציון כי מדובר באזור זמני; בעת סיום העסקתו של העובד הזר אצל אותו מטופל סיעודי, שלא בעקבות פטירה כאמור בתקנה 3א, יהיה העובד הזר רשאי לעבוד רק באזור שנקבע לו לפי תקנה 3 או 9, ולא לפי האזור הזמני.

<משה נקש: ".".

<משה נקש: זה מדבר על אישור ועדת החריגים לעבור לאזור אחר.

<משה נקש: המעבר הוא זמני, ולאחר מכן העובד יצטרך לחזור לאזור המקורי שלו.

<משה נקש: אלא אם כן המטופל נפטר ואז הוא משוחרר, כמו שאומרת התקנה.

דוד אמסלם: שמחה, בבקשה.

<שמחה בניטה: יש לי מקרים שממתינים כבר שנתיים.

<שמחה בניטה: העובדים ממשיכים לעבוד שם.

<שמחה בניטה: כשהעובד בא, למשל, לאזור ירושלים, הבת החליטה שהאימא צריכה לעבור לגור אצלה כי המצב מחמיר, הבת גרה באזור 3.

<שמחה בניטה: האימא מתה אצל הבת ואמרו לעובדת: לא.

<שמחה בניטה: את נשארת באזור 3, את שייכת לאזור 3.

<תומר רוזנר: לא הבנתי.

דוד אמסלם: לא הבנתי.

אורי מקלב: זה הפוך - - -

דוד אמסלם: את אומרת את המקרה הפוך.

<שמחה בניטה: ירושלים היא אזור 2.

<שמחה בניטה: המצב של הקשישה החמיר.

<שמחה בניטה: הבת שגרה בפסגות שנמצאת באזור 3 לקחה את האימא עם המטפלת אליה הביתה.

<שמחה בניטה: גרה אצלה שנה וחצי, היא גם העבירה בניירות.

<שמחה בניטה: אחרי שנה וחצי האימא נפטרה אצל הבת.

<שמחה בניטה: המטפלת רוצה לחזור לאזור 2.

<תומר רוזנר: את זה היא תוכל.

<שמחה בניטה: לא.

<שמחה בניטה: עברת לאזור 3?

<שמחה בניטה: תישארי באזור 3.

דוד אמסלם: שמחה, לפי התיקון שהצענו בהתחלה, ברגע שהמטופל נפטר אז המטפל יכול לעברו לכל אזור שהוא רוצה.

דוד אמסלם: כבר תיקנו את זה.

דוד אמסלם: עזבי את מה שהיה.

דוד אמסלם: עד היום, יכול להיות שאת צודקת, אני לא נכנס לזה.

דוד אמסלם: אני רוצה להסתכל קדימה, זה התיקון שאנחנו עושים.

דוד אמסלם: ברגע שמטופל נפטר או הלך למוסד סיעודי קבוע, העובד יכול לעבור לכל מקום בארץ.

<שמחה בניטה: אני רוצה לדעת אם הסעיף הזה יחול רטרואקטיבית.

דוד אמסלם: לא.

<שמחה בניטה: אני אגיד לך למה.

<שמחה בניטה: יש לי נכים באמת קשים - - -

דוד אמסלם: שמחה, תעצרי כאן.

דוד אמסלם: אני לא דן כאן במקרה פרטי.

דוד אמסלם: אם יש בעיה ספציפית, את מכירה את החדר שלי, כל שבוע את אצלי, תבואי אלי, אני אדבר עם משה.

דוד אמסלם: אבל כרגע אנחנו מתקנים את החוק מכאן וקדימה.

<שמחה בניטה: אבל אותם עובדים שנשארו אצל האנשים האלה כבר שניים ושלוש כי חיכינו - - -

דוד אמסלם: שמחה, הבנת מה אמרתי?

דוד אמסלם: שמחה, את מכירה אותי, כל שבוע את אצלי, תבואי בשבוע הבא ונדבר על המקרה הספציפי.

<יעל לינדנברג: רק להעלות סוגיה שאותנו מעט מטרידה.

<יעל לינדנברג: התכלית הראשונית של התקנות האלה הייתה שלא לגרום למצב של נטישה של המטופלים בפריפריה.

<יעל לינדנברג: כולנו מבינים שככל הנראה זה מה שיתמרץ את רוב העובדים לעבור לתל אביב וזה בסדר.

<יעל לינדנברג: אני מתייחסת למתי המעט שיכול להיות שימצאו מישהו בפריפריה.

אורי מקלב: תסבירי את עצמך.

אורי מקלב: אי אפשר להבין.

אורי מקלב: מה זה יתמרץ - - -

דוד אמסלם: היא טוענת, כמו שאמר עמיקם, שכאילו אנחנו בעצם פוגעים בפריפריה באמצעות זה שהם יעברו חזרה למרכז.

<יעל לינדנברג: עם זה אין לי בעיה.

דוד אמסלם: אז איפה הבעיה?

<יעל לינדנברג: במקרה ומישהו מהם איכשהו רוצה להישאר בפריפריה, מצא לעצמו מעסיק - -

דוד אמסלם: מצוין.

<יעל לינדנברג: - - נושא הנטישה עדיין קיים בעינו.

דוד אמסלם: לא קשור.

דוד אמסלם: נטישה זה נטישה.

דוד אמסלם: אנחנו לא מדברים על נוטש.

<יעל לינדנברג: בחר מנסיבות כאלו ואחרות לעבוד בפריפריה, ברור לנו, הרי יש לו כל הזמן את התמריץ לחזור לתל אביב.

דוד אמסלם: יעל, תעשי אבחנה.

דוד אמסלם: מי שנוטש אנחנו מתייחסים אליו בחומרה רבה.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: כי הוא נוטש אדם חולה.

דוד אמסלם: לא יעלה על הדעת שאנחנו נלך לקראתו.

<קריאה: זה פלילי.

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: זה ממש לא פלילי.

דוד אמסלם: עזוב פלילי או לא פלילי – אני לא נכנס לזה.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים כאן על מישהו שדווקא היה בסדר ועבד עם החולה.

דוד אמסלם: אני נמצא אתם במשא ומתן לגבי הנושא גם של הפריפריה וגם של החולים הקשים.

דוד אמסלם: כדי שיהיה תמריץ להישאר בפריפריה ויהיה תמריץ ללכת לחולים קשים.

דוד אמסלם: לא כל חולה דומה לחולה השני.

דוד אמסלם: לכן, גם בסיפור הזה אנחנו מדברים על אפשרות לשפות אותם כספית – ביקשתי לקבוע עם הביטוח הלאומי.

דוד אמסלם: לא כל חולה יכול לקבל אותו דבר.

דוד אמסלם: יש חולים שמאוד קשה.

דוד אמסלם: יכול להיות ששם אנחנו ניתן תמריץ לעובד דווקא לבוא אליו.

דוד אמסלם: יכול היות שניתן להם עוד כמה שנים להישאר בארץ – דיברנו על זה.

דוד אמסלם: אנחנו בוחנים ספקטרום של פתרונות.

דוד אמסלם: זה לא שאנחנו לא מבינים את העניין אלא פשוט יש קשיים, גם לרשות ההגירה שמעלה טענות שיש להם על העניין.

דוד אמסלם: לכן אנחנו כרגע מלטשים את הסיפור הזה.

דוד אמסלם: את התקנות הבאנו כרגע כדי לא לחכות עוד שלושה חודשים שהכול יהיה בסדר.

דוד אמסלם: אמרנו שמה שמוסכם נביא היום.

דוד אמסלם: בהמשך נמשיך לדבר.

<יעל לינדנברג: אני מסכימה וחלילה לא חושבת שאתם לא מבינים את הסיטואציה, להיפך.

דוד אמסלם: מה מטריד אותך, יעל?

דוד אמסלם: לא הבנתי.

<יעל לינדנברג: למה לא לחזור – אנחנו קובעים לו בפעם שנייה שהוא מגיע – הוא סיים, הוא לא נטש, המעסיק שלו נפטר, הוא מגיע וקובעים לו תל אביב.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: לא קובעים לו תל אביב.

דוד אמסלם: תל אביב – המשמעות היא כל הארץ.

<יעל לינדנברג: אז לא מכריחים אותו תל אביב אבל כל הזמן יש לו את האופציה להיות בתל אביב - - -

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: כל הארץ.

שולי מועלם-רפאלי: כל הזמן יש לו אופציה להיות בכל הארץ.

<יעל לינדנברג: ברגע שהוא בחר, העובד המיוחד הזה כי הוא חריג, להיות בפריפריה – האם הוא חייב להישאר בפריפריה או - - -

אורי מקלב: מה פתאום?

אורי מקלב: איזו שאלה זו?

<יעל לינדנברג: - - - יש לו עדיין את התמריץ.

<יעל לינדנברג: אני יכול חזור למרכז, אולי יש לי שם משהו - - -

דוד אמסלם: את כבר לומדת כמעט חוג לפילוסופיה פה.

דוד אמסלם: אנחנו באים מזווית החולה, לא מזווית העובד כל כך.

דוד אמסלם: העובד לא מטריד אותי.

דוד אמסלם: מטריד אותי החולה.

<יעל לינדנברג: גם אותי, במקרה הזה.

דוד אמסלם: ברגע שהעובד בפריפריה החליט להישאר והתחבר עם חולה, מאותו רגע אנחנו מסתכלים על החולה.

דוד אמסלם: בוודאי שהוא לא יוכל לעזוב אותו.

דוד אמסלם: אם הוא ייטוש אותו, אז אין מצב שהוא יגיד: תשמעו, קודם יכולתי ללכת ולא הלכתי.

דוד אמסלם: זה לא קשור.

דוד אמסלם: ברגע שהתחברת עם חולה, נגמר האירוע.

דוד אמסלם: אנחנו מסתכלים כל הזמן על החולה.

דוד אמסלם: זה מה שמעניין אותנו.

<משה נקש: יש פה הצעה שאולי תספק את גם את יעל.

<משה נקש: אפשר לשנות את הכותרת של אזור תל אביב ולקרוא לה כל הארץ, ואז העובד לא ירוץ לתל אביב כי רשום לו תל אביב, הוא יכול להישאר ולעבוד בפריפריה.

דוד אמסלם: אולי תוך כדי השאלה שהיא לא התכוונה, עלה לי משהו שאני התכוונתי.

דוד אמסלם: אני חושב שנטישה זה דבר חמור ולכן אני לא מסתכל על העובד, אני לא רוצה לצ'פר את העובד בכלל, זה לא מעניין אותי.

דוד אמסלם: אני מסתכל על החולה.

דוד אמסלם: היות והעובד נתן טיפול טוב לחולה והחולה, לא משנה מאיזו סיבה, נעלם לו מהחיים, אז אין שום סיבה להעניש אותו.

דוד אמסלם: נגיד לו: היות והיית בסדר, היית בפריפריה, לא נטשת אותו, התנהגת בסדר, טיפלת במסירות באדם, אתה יודע מה?

דוד אמסלם: עכשיו הוא לא זקוק לך, לא משנה הסיבה, לך בכל הארץ.

דוד אמסלם: נניח שהוא החליט להישאר שם והוא כבר התחבר עם חולה וזה לא רק בשבוע-שבועיים של הבדיקה שיגיד: בדקתי שבוע, לא מתאים לי.

דוד אמסלם: הוא נשאר אתו ואחרי חצי שנה-שנה פתאום אומר: שמע אדוני, לא בא לי.

דוד אמסלם: אנחנו נכנסים בחזרה למצב הראשון - - -

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אם אתה - - -

<משה נקש: זה לא מה שהתקנות האלה אומרות.

אורי מקלב: למה אתה צריך להגיע למקרה הזה?

אורי מקלב: בוא ניקח את המקרה שאנו דנים בו היום: מדובר על חולה מהפריפריה שניפטר.

אורי מקלב: אותו עובד, מכיוון שהוא משוחרר ללכת לכל הארץ, הוא החליט לקשור את גורלו עם מישהו שני שנמצא בפריפריה, באותה עיר, שכן של המטופל שנפטר.

אורי מקלב: מה קורה עכשיו מכאן ואילך?

אורי מקלב: הוא עכשיו נקשר אליו והוא לא יכול לעזוב?

דוד אמסלם: יכול.

אורי מקלב: או שנניח שהוא נטש או שהם לא הסתדרו ואז הוא כן יכול לחזור לתל אביב?

אורי מקלב: מפני שאם אנחנו רוצים עכשיו לכבול אותו כפי - - - אז הוא לא ילך לפריפריה.

אורי מקלב: אנחנו נגרום לכך שאנשים ירצו רק בתל אביב.

אורי מקלב: אדם ערכי, אותו עובד זר שהוא ערכי, לפני שהחולה נפטר עדיין לא מיד ממריץ אותו ומתמרץ אותו ללכת לתל אביב אלא הוא בכל אופן נשאר באזור הזה.

אורי מקלב: הוא מנסה, תיתן לו את הצ'אנס - - -

<משה נקש: ההסבר של חבר הכנסת מקלב מדויק למה שכתוב היום.

דוד אמסלם: אני דווקא לא כל כך מסכים עם מה שנאמר בעניין הזה אבל גם גלעד אומר וגם אורי אומר שאם אנחנו לא נאפשר לו את האופציה הזו, הוא לא ירצה מלכתחילה.

דוד אמסלם: אני מסכים עם זה.

דוד אמסלם: הוא לא נשאר בגלל זה, כנראה שהוא מצא מטופל נוח.

דוד אמסלם: תזכרו, בפריפריה כבר יש לו גם קהילה, הוא כבר מכיר את האנשים, הוא מכיר את העיר הזאת.

דוד אמסלם: טוב לו.

דוד אמסלם: יש לו כמה חברים.

דוד אמסלם: אז זה לא בדיוק ככה.

אורי מקלב: אבל זה לא - - -

דוד אמסלם: אני גם לא עוסק בפייר.

דוד אמסלם: אני הולך יותר בכיוון לתת לו תמריץ חיובי.

דוד אמסלם: אם אנחנו לא הולכים לזה, אז בוודאי שאנחנו צריכים למהר לתת לו את התמריץ להישאר באופן חיובי, שלא באמת יעזוב.

דוד אמסלם: בגלל שאני, עוד פעם אני אומר, מסתכל מזווית החולה.

דוד אמסלם: העובד הזה, כבודו במקומו מונח, הוא בסדר, הכול טוב ויפה.

דוד אמסלם: אני דואג לחולה.

דוד אמסלם: חולה, כשאתה נוטש אותו, זה שבר בשבילו.

דוד אמסלם: זה לא משנה כרגע אם נוטש אותו העובד שהוא כבר פעם שנייה נמצא או פעם ראשונה.

דוד אמסלם: זה לא חשוב.

דוד אמסלם: לכן אני אומר שיכול להיות שפה נצטרך להתקדם עם הסיפור של התמריצים כדי לעגן את המצב או לפחות לתת תמריץ מאוד רציני כדי שלא יהיה כדאי לו לעזוב את הפריפריה אלא להישאר שם.

דוד אמסלם: אתם מוזמנים לדיונים האלה באוצר כדי לחוות את דעתכם ולא לבוא רק בסוף ולהעיר לנו.

דוד אמסלם: בסדר?

<יריב שוריין: אפשר להוסיף רעיון שיגשר על כל הדברים האלה?

דוד אמסלם: כן, בוודאי.

<יריב שוריין: רצף של שנתיים של עובד בפריפריה ובמידה ונפטר או עבר לבית אבות, יגשר על כל הפערים האלה, לדעתי.

<יריב שוריין: זאת אומרת, שהייה של עובד שנתיים - - -

דוד אמסלם: אמרתי שאני לא יודע לעשות את החיתוך.

דוד אמסלם: לא התכוונתי לשבועיים שאין התאמה.

דוד אמסלם: אבל יכול להיות אחרי שנה.

דוד אמסלם: זרקת קוביות, יצא לך שנתיים?

דוד אמסלם: שנתיים.

דוד אמסלם: אני התכוונתי לעיקרון.

דוד אמסלם: הם אומרים: אנחנו כאילו מענישים את העובד, הרי הוא נשאר.

דוד אמסלם: אני אומר שהוא נשאר בגלל סיבות אחרות.

דוד אמסלם: אבל בואו נגיד שהוא צודק, אז אנחנו נאפשר לעובד סל תמריצים אחר כדי שהוא יעבוד.

דוד אמסלם: חיובי, לא שלילי.

דוד אמסלם: אם ניתן לו, למשל, יותר שנים להישאר בארץ, אם ניתן לו שכר יותר גבוה – על זה בדיוק אני מדבר אתם כדי לתת לו דווקא תמריץ יותר חיובי.

דוד אמסלם: אני גם מאמין יותר בתמריצים החיוביים.

<אברהם יוסף סלומה: רשימת היישובים בפריפריה לא - - - אם עובד זר קיבל אזור אחד, הוא יכול לבוא לכפר סבא - - - יהיה כפר שמריהו או הרצליה.

<אברהם יוסף סלומה: הוא לא יכול לבוא לפתח תקווה, הוא לא יכול לבוא לקריית אונו.

<אברהם יוסף סלומה: זה קצת מוזר כל הסיפור הזה.

<אברהם יוסף סלומה: הרבה נכים - - - עובד זר, נמצא בפתח תקווה, 5 דקות מתל אביב.

דוד אמסלם: אבל אבי, איפה שתמתח את הקו, תמיד יש 20 מטר אחרי הקו.

דוד אמסלם: אז אם נגיד שפתח תקווה כן, מה יהיה עם ראש העין?

דוד אמסלם: נקבע שראש העין כן, מה יהיה עם נתניה?

<אברהם יוסף סלומה: - - - כפר שמריהו כן, פתח תקווה לא.

דוד אמסלם: אם אתה רוצה שאני אעשה פגישה אתם בנושא של החלוקה הגיאוגרפית, איפה עובר הקו – אין בעיה.

דוד אמסלם: אבל זה לא בדיון הזה.

דוד אמסלם: אני מבין מה שאתה אומר, אבל אין לי פתרון בגלל שכל קו שתציב, תמיד יש את הבית 100 מטר מהקו – אז מה נעשה?

<אברהם יוסף סלומה: הבעיה שכשבאים לרשות ההגירה להגיש ערעור הומניטרי, משם זה עובר לבית הדין ונמשך חודשים.

דוד אמסלם: זה משהו אחר.

דוד אמסלם: אבי, אני רוצה להזכיר לך את מה שאמר חבר הכנסת אורי מקלב: כל זה התחיל כתוצאה מהפניות של הנכים.

דוד אמסלם: הם אמרו: רבותי, אף אחד לא קוצה לבוא לפריפריה.

דוד אמסלם: בהתחלה הכול היה - - -

<אברהם יוסף סלומה: - - -

דוד אמסלם: לכן, אי אפשר לאכול את העוגה ולהשאיר אותה שלמה.

דוד אמסלם: אני מקבל את החלוקה בגלל שאחרת, אני מניח, שאנשים לא היו הולכים כל כך לפריפריה.

דוד אמסלם: למה שיעבוד בפריפריה אם יכול לעבוד במרכז הארץ?

דוד אמסלם: אחרי שיש את החלוקה ההגיונית, אנחנו מנסים לטייב אותה כתוצאה מבעיות שאנחנו מזהים.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אנחנו אומרים כל הזמן דימונה ואנחנו לא אומרים מטולה זה בגלל שהמקרה שהגיע לפנינו לוועדה הגיע מאדם מדימונה.

דוד אמסלם: מטולה.

דוד אמסלם: אתם יודעים מה, עזבו את דימונה.

דוד אמסלם: איפה שאמרתי דימונה תמחקו, רבקה, תרשמי מטולה.

דוד אמסלם: בסדר, אנחנו יכולים להביא את זה להצבעה?

<תומר רוזנר: כן.

דוד אמסלם: בבקשה.

יעל גרמן: אבנר, לא הייתה לך הערה?

<אבנר עורקבי: לא.

<אבנר עורקבי: אני מחכה לנושא השני.

אורי מקלב: קודם כל צריך להודות לך היושב-ראש, הרבה טרחת.

אורי מקלב: חוץ מהוועדות הרשמיות, היו לך הרבה - - -

דוד אמסלם: גם אתה.

דוד אמסלם: אורי הקדיש לזה המן שעות אתי ביחד וגם בלעדי.

דוד אמסלם: אני גם ביקשתי ממנו.

אורי מקלב: בעקבות זה שחברי הוועדה מינו אותנו לטפל בזה באופן - - -

דוד אמסלם: כשהוא היה חבר בוועדת הפנים, היום הוא כבר לא לצערי, אז כבר ביקשתי ממנו להיכנס לנושא.

אורי מקלב: זה כבר התחיל בקדנציה הקודמת בוועדת הפנים.

אורי מקלב: אתה באמת ניסחת את זה והבאת את זה לידי סיום.

אורי מקלב: זה חשוב מאוד.

אורי מקלב: עדיין מהדהדים באזני הדברים שאתה אמרת והזכרת את זה ככה בהבל פה עכשיו, על תמריצים שצריכים להיות לעובדים שנמצאים כיום בפריפריה באזור 3.

אורי מקלב: בסופו של דבר, אנחנו יודעים שצריך לתת משהו לעובד שהגיע לארץ והוא יודע שיש 3 אזורים בארץ, גורלו המר במירכאות שהוא נמצא באזור פריפריה, אחרים נמצאים באזורים אחרים, הוא נפגש אתם בימי החופשה שלו ומטבע הדברים, אם אין משהו שימריץ, שמאזן בין זה שהוא נמצא בפריפריה לאחרים, יש לו כל הזמן רצון להיות בתנועה כלפי מעלה.

אורי מקלב: הוא יודע: נכון, אני נמצא בפריפריה, אני נמצא באזור אחר, אבל אני אקבל יותר שהות ויותר זמן, אני אקבל תמריץ, אולי בשלב מסוים כשאהיה ברצף ולא אחליף אף אחד, אחרי 4 שנים אני אוכל להתקדם הלאה.

אורי מקלב: שיטת התמריצים באמת חשובה.

אורי מקלב: יכול להיות שלא מצאתם את המנגנון איך לעשות את זה בצורה מאוזנת, בצורה שוויונית - - -

דוד אמסלם: אנחנו נמצא.

אורי מקלב: אסור לנו בעניין הזה - - -

<משה נקש: עד לא הרמנו ידיים.

דוד אמסלם: ישבתי גם על זה 4-3 פגישות, שעות.

דוד אמסלם: הם עדיין עושים עבודת מטה פנימית.

דוד אמסלם: הם לא פוסלים את האירוע.

דוד אמסלם: אנחנו מאמינים שהתמריצים החיובים הם התמריצים האמתיים יותר להשאיר את האנשים.

דוד אמסלם: אותו עובד גם צריך להיות מרוצה, שהוא יבוא עם שמחה לעבודה.

דוד אמסלם: הרי לא כופים עליו בגלל שגם ככה תראה העבודה שלו.

דוד אמסלם: לכן אנחנו מתכוונים לתת לו תמריץ חיובי שהוא ירגיש טוב אתו והוא ירגיש שנתנו לו תמריץ שעושה אותו שמח ומביא אותו לעבודה ולא כופה עליו את העניין.

אורי מקלב: אני חושב שגם חשוב לציין שאנחנו מדברים עכשיו על הנושא הגיאוגרפי.

אורי מקלב: יש לנו עוד נושא שהוא הומניטרי - - -

דוד אמסלם: עכשיו.

דוד אמסלם: נגמור עם זה ונעבור לנושא הבא.

דוד אמסלם: רבותי, אני מביא את התקנות להצבעה.

דוד אמסלם: מי בעד אישור התקנות כפי שהקראנו אותן, כולל התיקונים, שירים את ידו.

שולי מועלם-רפאלי: אני במקום בצלאל.

דוד אמסלם: מי נגד?

דוד אמסלם: מי נמנע?

דוד אמסלם: בעד התקנות – פה אחד

דוד אמסלם: אני קובע שהתקנות אושרו.

דוד אמסלם: 7 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

דוד אמסלם: הכול בסדר.

דוד אמסלם: נעבור לנושא הבא, הצעת החוק.

דוד אמסלם: אני מציע ששולי מועלם, יוזמת החוק, תציג.

דוד אמסלם: בבקשה, שולי.

שולי מועלם-רפאלי: תודה אדוני, גם הצעת החוק הזאת שבעצם מדברת על ועדת החריגים ההומניטריים של העסקת עובדים זרים מעבר לתקופה המותרת, המטרה שלה הייתה להתמודד עם מציאות קשה שאנחנו חווים – חווים בעיקר המטופלים.

שולי מועלם-רפאלי: כמו שאדוני אמר, אנחנו עוד לא, ברוך השם, נזקקנו לזה בעצמנו, אבל יקירינו הקרובים נזקקים לזה.

שולי מועלם-רפאלי: גם הסיפור של נטישת מטופלים וגם העניין שעובדים זרים שוהים בישראל תקופות ארוכות מעבר למותר, ובעיקר המציאות שנוצרה שבה למשך זמן ארוך לא אושרו ואז נהיה איזה בלוק אדיר שבסוף היה מקבל אישור אוטומטי של הבקשות האלה.

שולי מועלם-רפאלי: המטרה שלנו היא גם למגר את התועות הקשות האלה, אבל מצד שני לתת מענה למקרים החריגים שזקוקים לעובד הזר שיישאר אתם ולא יצטרכו, חלילה, לעבור תהליך שאין טעם שהם יעברו אותו: יש להם עובד, הם מרוצים ממנו, העובד הזה נותן להם מענה.

שולי מועלם-רפאלי: אני צריכה להגיד שלארך תקופה ארוכה התקיימו פגישות רבות בין הייעוץ המשפטי של הוועדה למשרד הפנים כדי לדייק את הנושא הזה.

שולי מועלם-רפאלי: יהיו כמה נקודות שנצטרך עוד לתת עליהן את המענה, אני אציע מה שהצעתי גם כשנפגשנו מחוץ לוועדה, שנצביע היום על הנוסח שמובא.

שולי מועלם-רפאלי: יש נושא אחד שאותי אני מבקשת גם להגיד לפרוטוקול עכשיו וגם בדיון נגיד אותו, לגבי שאלת הגיל, המעבר.

שולי מועלם-רפאלי: מה קורה אחרי גיל 67 ואיך אנחנו נותנים לזה מענה.

דוד אמסלם: אנחנו יכולים לעבור להקראה?

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: אני אחרי זה אתן התייחסות, קודם כל באופן פורמלי אנחנו מקריאים ואחרי זה פותחים לדיון.

דוד אמסלם: בבקשה, גלעד.

<גלעד קרן: אני מקריא מתוך הנוסח שהכותרת שלו נוסח מוצע – 22.6.2017.

<גלעד קרן: כפי שאמרה חברת הכנסת מועלם, זה נוסח שרובו בהסכמה עם נציגי משרד הפנים אחרי ישיבות ארוכות שעשינו במהלך השנה האחרונה.

<גלעד קרן: "הצעת חוק הכניסה לישראל (תיקון - ועדת חריגים הומניטרית להעסקת עובדי סיעוד מעבר לתקופה המותרת), התשע"ז–2017 תיקון סעיף 3א 1.

<גלעד קרן: בחוק הכניסה לישראל, התשי"ב–1952 (להלן – החוק העיקרי), בסעיף 3א – (1) בסעיף קטן (ב)(2), המילים "שאינו מועסק ואינו בעל ענין בחברה העוסקת בתיווך עובדים זרים או בהעסקתם" – יימחקו.

<גלעד קרן: ".

<תומר רוזנר: זה תיקון שנועד לאפשר שחוות הדעת הסוציאלית שתינתן, יכולה להינתן גם על ידי מי שדווקא –המחוקק קבע בהצעת החוק המקורית שחוות דעת סוציאלית לצורך הארכת השירות חייבת להינתן על ידי עובד סוציאלי שלא קשור ללשכת הפרטית שממנה הוא הגיע.

<תומר רוזנר: לפי דברי משרד הפנים, יש אפילו יתרון שזה יהיה אותו עובד סוציאלי שמכיר אותו ומועסק בלשכה, ולכן מסירים את המגבלה הזאת.

<גלעד קרן: "(2) בסעיף קטן (ב1), במקום פסקה (1) יבוא: "(1) על אף האמור בסעיפים קטנים (א) ו-(ב), שר הפנים רשאי להאריך רישיון לישיבת ביקור לשם העסקתו של עובד זר אשר חלפו 63 חודשים מיום כניסתו לראשונה לישראל באשרת עובד זמני, לשם העסקתו במתן טיפול סיעודי למטופל בעל היתר להעסקת עובד זר לפי סעיף 1יג לחוק עובדים זרים (להלן – מטופל סיעודי), מטעמים הומניטריים מיוחדים וחריגים המתקיימים במטופל הסיעודי והקשורים למורכבות או ייחודיות הטיפול הסיעודי הנדרש, או נסיבות אישיות אחרות של המטופל, ובלבד שהעובד הזר שהארכת רישיונו נדרשת לפי סעיף זה (להלן – העובד הזר הנדרש) שוהה כדין בישראל במועד הגשת הבקשה והתקיימו לגביו התנאים המצטברים להלן: (א) במשך תקופת שהותו בישראל, העובד הזר הנדרש הועסק כדין אצל מטופל סיעודי מסוים במשך תקופה של עשרים וארבעה חודשים לפחות; לעניין רציפות התקופה יראו מעבר בין מטופלים בעקבות פטירת מטופל או מעבר המטופל למוסד סיעודי כאילו המשיך העובד הזר לטפל באותו מטופל.

<גלעד קרן: (ב) העובד הזר הנדרש סיים את תקופת העסקתו האחרונה בישראל, לפני מועד הגשת הבקשה לפי סעיף זה, בעקבות פטירת המטופל הסיעודי אותו סעד, או בעקבות מעבר המטופל הסיעודי אותו סעד למוסד סיעודי בלבד; (ג) בעת הגשת הבקשה לפי סעיף זה, לא עברו מעל 8 שנים מיום כניסתו לראשונה של העובד הזר הנדרש לישראל לעבודה בענף הסיעוד.

<גלעד קרן: (ד) לא התקבלה החלטה קודמת של שר הפנים להארכת רישיונו של העובד הזר הנדרש לפי סעיף קטן זה, למעט החלטה להאריך רישיון לישיבת ביקור לשם טיפול בבן זוג של המטופל הסיעודי אשר התגורר יחד עם המטופל הסיעודי בעת העסקת העובד הזר הנדרש.

<גלעד קרן: (ה) הוועדה שמונתה לפי הוראות פסקה (2) המליצה לשר הפנים על הארכת הרישיון של העובד הזר הנדרש; המליצה הוועדה שלא להאריך את הרישיון, תדחה הבקשה והעובד הזר ייצא מישראל בתוך 30 ימים ממועד ההודעה על דחיית בקשתו כאמור.

<גלעד קרן: ".

<תומר רוזנר: הכלל הוא שעובד זר בענף הסיעוד יכול לשהות בישראל 63 חודשים.

<תומר רוזנר: 3 חודשים ראשונים ועוד 5 שנים.

<תומר רוזנר: הכלל הזה נוצר כדי להגן על מדיניות ההגירה של ישראל ולגרום לכך שעובדים זרים ישהו כאן

<תומר רוזנר: תקופות יחסית לא ארוכות ולא ישתקעו בישראל.

<תומר רוזנר: זה הכלל.

<תומר רוזנר: כמובן שלכלל הזה יש חריג אחד שהוא חריג ברור והוא לא דורש אישור של ועדה הומניטרית או שום דבר אחר.

<תומר רוזנר: אם המטפל נשאר עם אותו מטופל, הוא יכול להישאר אתו למעשה כל חייו של אותו מטופל אועד שהמטופל הזה עובר למוסד סיעודי, ללא הגבלת זמן.

<תומר רוזנר: אם יש חוות דעת רפואית או סוציאלית שהוא באמת זקוק לו.

<תומר רוזנר: זאת אומרת, אם לאדם, נגיד, ילד, יש מטפל שיכול להיות אתו שנים רבות.

<תומר רוזנר: כיו לאותו מטפל להמשיך לטפל באותו מטופל ללא הגבלת זמן.

<תומר רוזנר: אישור הארכת ההעסקה נעשה מדי תקופה, אבל למעשה אין הגבלת זמן על אותו עובד.

<תומר רוזנר: נשאלת השאלה מה קורה במצבים שבהם יש לנו מטפל שנשאר בארץ יותר מ-63 חודשים ושהוא התפטר או שהוא פוטר או שהטופל שלו עבר למוסד סיעודי או נפטר, חס וחלילה, וי שאפשרות למעבר למטופל אחר.

<תומר רוזנר: צריך לזכור שהרעיון הבסיסי הוא שאין מעברים.

<תומר רוזנר: סיימת את תקופת העסקתך בארץ – אתה צריך לשוב למולדתך כעובד זה.

<תומר רוזנר: זאת המדיניות הכללית אבל כמובן אנחנו מביים שיש מצבים חריגים ולכן נוצרה בחוק הקיים ועדה הומניטרית שמאפשרת הארכת שירות של עובד זה כזה בתנאים מסוימים.

<תומר רוזנר: קודם כל, התנאים שקיימים היום, תנאי סף, שיכולים לאשר את הארכת השירות פעם אחת בלבד; ודבר שני, שהוא היה מועסק קודם שנה אצל מטופל מסוים.

<תומר רוזנר: כמובן שיש טעמים הומניטריים חריגים - - -

דוד אמסלם: מה זאת אומרת שהוא היה מועסק - - - הוא כבר נמצא אתו כבר שנה?

<תומר רוזנר: לפחות שנה.

<שושנה שטראוס: בוועדה הומניטרית אין תנאי כזה.

<משה נקש: להיפך.

<משה נקש: זה שנמצאים לפחות שנה זה לא הוועדה הומניטרית.

<משה נקש: זה אישור, כמו שהסברת בהתחלה, שממשיך אוטומטית.

<משה נקש: כשזה פחות משנה, זה מגיע לוועדה הומניטרית.

<תומר רוזנר: נכון.

<תומר רוזנר: סליחה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אם הוא עבר ללא אישור והוא נמצא אצלו שנה - - -

<משה נקש: פחות משנה.

דוד אמסלם: קודם שנה – אז באוטומט הוא ממשיך אתו - - -

<תומר רוזנר: הוא יכול להמשיך אתו.

<משה נקש: אם הוא עובר עם אישור והוא נמצא אצלו לפחות שנה עד שהוא הגיע לשנתו החמישית בישראל, הוא ממשיך אתו עד 120.

דוד אמסלם: כן, אבל לא זאת הסיטואציה - - -

<משה נקש: זו דרך המלך.

דוד אמסלם: תומר מתאר מצב שעברו 63 חודשים ומסיבה כלשהי – או שפיטרו אותו או שהמטופל נפטר - -

<משה נקש: ועכשיו הוא מצא מעסיק חדש.

דוד אמסלם: - - והוא מצא מעסיק חדש.

דוד אמסלם: זאת הסיטואציה שעומדת בפנינו כרגע.

דוד אמסלם: אומר תומר שאם הוא כבר נמצא עם אותו מטופל כבר למעלה משנה – זה מה שאתה אומר?

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: אני אומר שבמצב שאתה מתאר, אם הוא רוצה לעבור למטופל אחר, הוא זקוק לאישור, הוא לא יכול לעבור באופן אוטומטי - - -

דוד אמסלם: הוא זקוק לאישור.

<תומר רוזנר: אז יש ועדה הומניטרית שבודקת אם יש טעם הומניטרי - - -

דוד אמסלם: זה המצב לנכון להיום.

<תומר רוזנר: נכון.

<תומר רוזנר: מה שקרה בפועל זה שהוגשו אלפי בקשות.

<תומר רוזנר: הוועדה ההומניטרית שקמה לא הייתה מסוגלת לטפל בהם, הם עוכבו זמן רב מאוד ובסופו של דבר חלקן הגדול אושר באופן גורף.

דוד אמסלם: וגם רטרואקטיבית.

דוד אמסלם: אז מה ההצעה של החוק?

<תומר רוזנר: ההצעה נועדה לגדור גדרים מצד אחר, ולתת הבהרות לכולם, מצד שני, איפה הגבולות של הוועדה ההומניטרית וליצור שני מדרגים.

<תומר רוזנר: המדרג הראשון שאותו הקריא כבר גלעד, מתייחס ככלל לכל המטופלים הסיעודיים והוא מגדיר מספר תנאים שבהם אפשר יהיה לתת אישור הומניטרי למעבר אחד של מטפל למטופל חדש, למרות שהוא שוהה בארץ יותר מ-63 חודשים.

<תומר רוזנר: התנאים מפורטים בסעיפים קטנים (א) עד (ה) שהוקראו קודם.

דוד אמסלם: בוא נעבור עליהם.

<תומר רוזנר: קודם כל הוא צריך להראות שהוא עבר לפחות 24 חודשים אצל מטופל מסוים.

<תומר רוזנר: הוא צריך להראות התמדה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, במסגרת ה-5 שנים שהוא בארץ, 63 חודשים, הוא לא עבר כל חודשיים למישהו אחר.

<תומר רוזנר: בדיוק.

<תומר רוזנר: זה תנאי ראשון.

<תומר רוזנר: תנאי שני זה שהוא לא נמצא בארץ יותר מ-8 שנים.

<תומר רוזנר: זו בקשה של משרד הפנים.

דוד אמסלם: זאת אומרת שהוא לא נמצא בפועל יותר מ-8 שנים.

זאב בנימין בגין: לפני שהוא עובר.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: עד הבקשה.

<תומר רוזנר: דבר שלישי, במובן שהוא יכול לבקש לעבור לפי התקנות הגיאוגרפיות שאישרנו קודם.

<תומר רוזנר: הוא יוכל לבקש את המעבר הזה, כדי לא לעודד נטישה כמובן, רק אם המטופל שלו נפטר או עבר למוסד סיעודי.

<תומר רוזנר: המטופל האחרון.

<תומר רוזנר: אפשר לעשות את זה רק פעם אחת.

<תומר רוזנר: אי אפשר לעבור עשרים פעם בין מטופלים.

<אבנר עורקבי: פה זו הבעיה שלנו.

דוד אמסלם: הבנתי שעם זה הבעיה.

<תומר רוזנר: הדבר האחרון, הוועדה ההומניטרית השתכנעה שיש טעמים מיוחדים שמתייחסים לאותו מטופל שמצדיקים את זה.

<תומר רוזנר: לא כל מטופל באופן שגרתי יכול לבקש את זה.

<תומר רוזנר: שינוי נוסף וחשוב, להבדיל מהמצב הנוכחי, הוא שאם הוועדה המייעצת, הוועדה הומניטרית - - -

דוד אמסלם: לפני כן, להערה הקודמת שלך שרשות ההגירה צריכה להיות משוכנעת - - -

<תומר רוזנר: יש ועדה הומניטרית.

דוד אמסלם: הוועדה ההומניטרית, היא צריכה להיות משוכנעת בעניין הזה.

<תומר רוזנר: נכון.

דוד אמסלם: אבל גם היום אתה צריך לשכנע אותה.

<תומר רוזנר: נכון.

<תומר רוזנר: נשים את המצב היום על השולחן: המצב שקרה הוא שהוועדה הומניטרית, גם במקרים שהיא דחתה וחשבה שלא צריך לאשר, השר לא הצליח לעמוד בדרישה ובסופו של דבר אישר את הבקשות באופן גורף.

זאב בנימין בגין: כלומר אותן 5,000.

דוד אמסלם: כן.

זאב בנימין בגין: זה לא עניין שבשגרה.

זאב בנימין בגין: זה פעם אחת - - -

שולי מועלם-רפאלי: אז הוא אישר את הכול כבאלק בלי שום התייחסות גם - - - גם כשהוועדה המליצה שלא, כיוון - - -

דוד אמסלם: הבנתי, הבנתי - - -

זאב בנימין בגין: כן.

זאב בנימין בגין: אבל יש להניח שמהיום והלאה לא יצטברו 5,000.

דוד אמסלם: למה השר כן יעמוד עכשיו בלחץ של המקרים החריגים?

שולי מועלם-רפאלי: זה השינוי שאנחנו - - -

<תומר רוזנר: זה מה שאני בא להציע.

<תומר רוזנר: ההצעה, כפי שגובשה, היא שיש מצב שבו הוועדה דוחה את הבקשה, מסתיים הדיון.

<תומר רוזנר: הנושא לא מגיע יותר לשר.

<תומר רוזנר: אם הבקשה מאושרת על ידי הוועדה, היא מומלצת לאישור.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אנחנו מוציאים באופן מעשי את השר מהלופ.

<תומר רוזנר: נכון.

<תומר רוזנר: במקרה של דחייה.

<תומר רוזנר: במקרה של אישור - - -

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: אם הם אישרו, למה שהשר יתנגד?

דוד אמסלם: כמה לדעתכם, במסגרת כל הבקשות באחוזים, אנחנו פוטרים בעניין?

דוד אמסלם: כלומר, במסגרת ההקלות האלה, איזה אחוז אנחנו מאשרים במסגרת הוועדה ההומניטרית לדעתכם?

<משה נקש: לא הבנתי את השאלה.

דוד אמסלם: נגיד שיש שהצטברו היום 5,000 בקשות לוועדה ההומניטרית.

דוד אמסלם: אנחנו מביאים את ההקלות כדי לשחרר את החסמים.

דוד אמסלם: איזה אחוז לדעתך משתחרר?

דוד אמסלם: מצד אחד אנחנו רוצים לשחרר, אבל מצד שני אנחנו נותנים החמרה, אנחנו לא נותנים לשר שיקול דעת בעניין.

דוד אמסלם: אני רוצה לדעת על איזה אחוזים אנחנו מדברים.

<משה נקש: אני מעריך שהיום יש לנו בשנה בסביבות 4,000 בקשות.

<משה נקש: אני מעריך שאחרי התיקון הזה כמות הבקשות שתגיע בפני הוועדה תהיה נמוכה יותר.

<משה נקש: אני לא יכול להיגד באחוזים.

אורי מקלב: למה?

אורי מקלב: מי יירד?

אורי מקלב: מי ייפול?

<משה נקש: יש פה מקרים נוספים שיידחו על הסף שעד היום לא היו נדחים על הסף, ולכן יגיעו - -

אורי מקלב: כגון?

<משה נקש: - - פחות מקרים בפני הוועדה.

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: חבר'ה, משרד המשפטים שם, אתם לא חייבים להישאר כאן.

דוד אמסלם: אני מבקש לא להפריע לו.

דוד אמסלם: אני שואל והוא עונה לי, אף אחד פה לא מתחיל לתקן אותו.

<משה נקש: המקרים שלא יגיעו בפני הוועדה הם מקרים שלא עמדו בתנאים האלה שמטרתם, כמו שאמר יושב-ראש הוועדה וכמו שאמרה גם חברת הכנסת מועלם, לשמור ולהגן על מטופלים סיעודיים שהעובדים לא יינטשו אותם.

<משה נקש: אז אם עובד זה נטש מטופל או אם עובד זר עזב מטופל ולא מחמת פטירה, אם עובד זר לא התמיד 24 חודשים אצל מטופל סיעודי.

<משה נקש: אז הוא ליגיע בפני הוועדה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת שמעניינת אותי יותר.

דוד אמסלם: אנחנו משחררים חסמים ומצד שני לא נותנים לשר שיקול דעת שעד היום היה לו.

<שמחה בניטה: נכון.

דוד אמסלם: זאת אומרת, מצד אחד אנחנו משחררים, מצד שני עוצרים.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין, אתה אומר שיש בסביבות 4,000 בקשות בשנה – אם אנחנו נותנים את ההקלות האלה שהקראנו, כמה לדעתך– לוועדה ההומניטרית יש כלים וגבולות גזרה, היא תאשר אותן – אנחנו מורידים מה-4,000?

דוד אמסלם: האם אנחנו מורידים 500 ומשאירים 3,500 ואז הבעיה יותר קשה בגלל שאז השר יכול היה לפרמל אותן, אבל היום אין אף אחד.

דוד אמסלם: או שאנחנו מוציאים מהסיפור 3,500 ומשאירים 500?

דוד אמסלם: זאת השאלה פה.

<משה נקש: יש פה שני דברים.

<משה נקש: קודם כל, מתוך מי שעברו את תנאי הסף ויגיעו לוועדה, אני אגיד מהניסיון היום, רוב הבקשות הוועד ממליצה לאישור.

<משה נקש: אני לא יודע להגיד לך עכשיו בדיוק את האחוז, אבל את רוב הבקשות הוועדה ממליצה לאשר.

דוד אמסלם: כמה בקשות יש, נניח, שהעובד לא מעבר ל-8 שנים בארץ?

דוד אמסלם: הרי אתם יודעים.

דוד אמסלם: לא זרקתם קוביות ויצא 8 שנים.

דוד אמסלם: עשיתם עבודה, בדקתם, אמרתם: רוב הבקשות שמגיעות אלינו, כנראה, הן בין השנה השישית לשנה השמינית.

דוד אמסלם: אחרת מה עשינו בזה?

דוד אמסלם: אני מניח שהקריטריונים שקבעתם אותם פה הם לא שרירותיים, הם נעשו כתוצאה מעבודה מסוימת ורציתם בעצם לפרמל את רובן.

<משה נקש: ה-8 שנים נועדו למצב שאנחנו נגביל איפשהו את האפשרות של עובדים להגיע לוועדה על מנת למנוע את ההשתקעות של אותם עובדים - - -

דוד אמסלם: את זה אני מבין.

דוד אמסלם: אבל למה לא אמרת 10 שנים, ולמה לא 7 שנים?

דוד אמסלם: סתם?

<משה נקש: 10 שנים זה הבג"ץ שאולי חברותי המשפטניות יוכלו להרחיב עליו, שעובדים זרים אמורים לקבל בישראל יותר זכויות והשוואת תנאים - - -

דוד אמסלם: לא מכיר את זה.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני גם אומר את זה באופן מעשי והצעתי לכם:

דוד אמסלם: אני לא מקבל את זה בשום פנים ואופן, ואם צריך לחוקק חוק בנושא הזה, תביאו לי אותו ואנחנו נעביר חקיקה.

דוד אמסלם: לא יכול להיות שמי שנשאר בארץ לא חוקי 10 שנים - - -

<תומר רוזנר: לא בלתי חוקי.

<תומר רוזנר: חוקי.

דוד אמסלם: גם חוקי.

דוד אמסלם: והוא אמור לעזוב אחרי 11 שנים ועושים אותו אזרח ישראלי בגלל שמישהו מחליט.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני, באף מקום בעולם זה לא ככה.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, שימו את זה בצד.

דוד אמסלם: אני שאלתי שאלה אחרת: הרי אתם קבעתם 8 שנים.

דוד אמסלם: למה 8?

<משה נקש: לקחנו את התפלגות העובדים החוקיים והלא חוקיים במדינת ישראל וראינו את המספרים וניסינו איפשהו לאזן בין הצורך לתת לעובדים שסיימו את החמש שנים להגיע לוועדה לבין זה שלא יישארו יותר מדי.

דוד אמסלם: מה שאתה אומר לי זה: עשינו בדיקה, בדקנו את הבקשות של ה-4,000 בשנה והגענו למסקנה שרובם באים בין 6 שנים ל-8 שנים?

<משה נקש: כן.

<משה נקש: בין 5 ל-8 שנים.

דוד אמסלם: מה הרוב?

דוד אמסלם: 80%?

דוד אמסלם: 90%?

<משה נקש: אני לא יכול להגיד לך בדיוק כמה מתוך ה-4,000 בקשות - - -

דוד אמסלם: משה, בסוף כולנו מבינים את הרעיון.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים לחזק את הוועדה ההומניטרית כדי שתסייע לחולים.

דוד אמסלם: הרי בסוף מדובר על אנשים חולים שחלקם זה דיני נפשות אמתי.

דוד אמסלם: בתחושת הבטן שלי פחות מעניין אותי שיסתובבו פה בארץ עוד 1,000 עובדים, יותר חשוב לי שלא יהיו 10 מטופלים שאין להם מטפל.

דוד אמסלם: זה יותר מדאיג אותי, זה יותר מפריע לי.

<שמחה בניטה: נכון.

דוד אמסלם: מצד שני, אנחנו לא פותחים את הכול חופשי.

דוד אמסלם: אנחנו מנסים לאזן את העניין.

דוד אמסלם: לכן חשובים לנו המספרים.

דוד אמסלם: הסיפור בסוף זה המספרים.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים לחזק ועדה הומניטרית שתיתן לרובם להישאר כאן באופן חוקי, שהוא לא יגיד שהוא לא חוקי.

<משה נקש: - - - להיקבע ויש - - - מכסה.

דוד אמסלם: מצד שני, אנחנו רוצים לבדוק שאתם מטפלים ברוב המקרים.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: בגלל שברור לך שאם בסופו של דבר הוועדה ההומניטרית, אחרי כל מה שאנחנו אומרים, לא תפתור 30% מהמקרים, הם יבואו אלי לחדר ולחברים ויגידו: מה עושים אתנו?

זאב בנימין בגין: יבואו לשר בכל מקרה.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: ואנחנו נצטרך לתת פתרונות.

דוד אמסלם: הרי אלה אנשים חולים.

<שושנה שטראוס: יש מצב שיכולנו להביא עובדים זרים ולתת להם להישאר פה עד שהם בעצמם צריכים עובדים זרים.

דוד אמסלם: אהבתי, אהבתי.

<שושנה שטראוס: מדיניות ההגירה היא שבאים לפה עובדים, עוזרים לאנשים הסיעודיים שלנו לטובתם ולטובת מדינת ישראל, ואחר כך הם עוזבים את המדינה וחוזרים למשפחותיהם.

<שושנה שטראוס: אנחנו לא נותנים להם להביא בני משפחה.

<שושנה שטראוס: אם נולד ילד, אנחנו מבקשים שאחרי 4 שנים מקסימום הילד יצא מישראל.

<שושנה שטראוס: אלו הגבלות שאנחנו מטילים על אנשים.

דוד אמסלם: מסכים.

<שושנה שטראוס: לכן, הכלל הבסיסי של החוק היה שעובד, אחרי 5 שנים יוצא.

<שושנה שטראוס: קמה ועדה הומניטרית שהייתה מיועדת לטפל במרים בודדים, מיוחדים, שבאמת היה צורך.

<שושנה שטראוס: וכמו שהסברת, זה תפח בצורה בלתי מבוקרת, והיום יש לנו - - -

דוד אמסלם: מה זה לדעתך "מקרים מיוחדים"?

דוד אמסלם: שושנה, למה הכוונה שלך "מקרים מיוחדים"?

<שושנה שטראוס: הכוונה המקורית הייתה באמת לצמצם למקרים המיוחדים - - -

<שריי גבאי נוריאל: שיש קושי אמתי בהשמה.

<שושנה שטראוס: לא יהיה אף מטופל סיעודי זכאי שלא יהיה לו עובד זה, כי אנחנו נותנים להביא עובדים חדשים מחו"ל באופן שוטף להחליף את אלו שיצאו וגם מעל לפי הצורך של הגידול באוכלוסייה הסיעודית.

<שושנה שטראוס: השאלה היא מתי אנחנו נותנים לאדם להישאר פה בצורה בלתי מוגבלת, ואפשר גם להעיד שמתחילות עתירות של עובדים זרים שאומרים: אני הייתי פה 15 שנה, 16 שנה, באופן חוקי, אני רוצה תושבות, אני רוצה להביא את המשפחה שלי לפה, את הילדים שלי.

<שושנה שטראוס: אני חושבת שזו לא מדיניות המדינה.

דוד אמסלם: שושנה, אנחנו מכירים את המגרש, אנחנו גם מכירים את המגבלות, לכן אמרתי שזה שעובד בא אחרי 10 שנים, הוא יכול היה לקבוע את זה גם אחרי 6 שנים.

דוד אמסלם: הרי אין פה היגיון, אין פה חוק.

דוד אמסלם: מישהו החליט, לא יודע למה, שאחרי 10 שנים יש לו זכויות.

דוד אמסלם: אין לי מושג למה.

<שושנה שטראוס: אני חושבת שאנחנו בתור מדינה לא רוצים שיישארו פה עשרות אלפי אנשים שנים במעמד - - -

דוד אמסלם: שושנה, אנחנו כמדינה, הלוואי שכל העובדים שלנו מהארץ ולא היינו צריכים עובדים זרים והכול היה מסתדר כאן, אבל זה לא המצב.

דוד אמסלם: לכן מאותו רגע אנחנו מסתכלים בפריזמת החולה, לא פריזמת העובד.

דוד אמסלם: מצד שני אנחנו לא משחררים חופשי; מי שרוצה, יאללה, בגלל שאני מניח שיבואו הרבה עובדים ולא יטפלו בכלל בחולים, יעבדו פה במסעדות ובכל מיני עבודות אחרות, לכן אנחנו מנסים לאזן.

דוד אמסלם: הוועדה ההומניטרית קמה בגלל שמדובר באנשים חולים.

<שמחה בניטה: נכון.

דוד אמסלם: יש מקרים שהם מקרים חריגים.

דוד אמסלם: יש כלל ויש הרבה יוצאים מן הכלל.

<שמחה בניטה: נכון.

דוד אמסלם: לא צריך לאשר לי את זה, בסדר?

דוד אמסלם: שמחה, לא צריך.

אורי מקלב: מעודדים.

דוד אמסלם: זה דיון שאנחנו מנהלים מעבר לקדנציה שלי אפילו.

דוד אמסלם: השר הוא לא האיש הרע שלכם.

דוד אמסלם: הוא פשוט רואה את המקרים ולא יכול.

דוד אמסלם: באים אליו – מה נעשה?

דוד אמסלם: אנחנו בני אדם.

דוד אמסלם: המקרים שבאים אלי, הם קורעים לי את הלב.

דוד אמסלם: משה ראה איזה סיפור היה לנו רק לפני שבועיים.

דוד אמסלם: הוא ראה מי נכנס אלי לחדר.

<משה נקש: הייתי בהלם.

<שושנה שטראוס: את המקרים - - - להשאיר פה.

<שושנה שטראוס: גופים אחרים יביאו מחו"ל, הם לא יישארו ללא עובד.

דוד אמסלם: על מה אנחנו מדברים?

דוד אמסלם: בקצה יש חיבור, זה הסיפור.

דוד אמסלם: הרי כולם חולים ורובם חולים קשה.

דוד אמסלם: מה לעשות, אחרת הוא לא היה צריך עובד סיעודי.

דוד אמסלם: בכלל, אדם סיעודי הוא חולה קשה.

דוד אמסלם: איפה הסיפור כאן?

דוד אמסלם: כשאדם כזה נכנס אליך הביתה, הוא מתחתן אתך.

דוד אמסלם: הוא הופך להיות יותר חשוב לך מהילדים שלך: הם באים לבקר אותך: אהלן אבא, מה נשמע?

דוד אמסלם: שלום, להתראות.

דוד אמסלם: הוא ישן אתך.

דוד אמסלם: אתה תלוי בו הרבה יותר - - -

אורי מקלב: יש לוויות שהיחידים שבוכים בהן אלה עובדים זרים.

דוד אמסלם: העובד הזה הופך להיות בן המשפחה הכי קרוב שלך.

דוד אמסלם: אחרי שהתרגלת אליו והוא התרגל אליך, דבר שלא פשוט בחיים בכלל.

דוד אמסלם: שני אנשים, תכנים אותם לתוך דירה, מתחתנים, זה לא כל כך פשוט להסתדר.

דוד אמסלם: אז הם כבר מסתדרים.

דוד אמסלם: הוא אומר לך: תשמע, אני מסתדר אתו, תשאיר לי אותו.

<משה נקש: אין בעיה.

<משה נקש: הוא נשאר - - -

דוד אמסלם: הכיסאות המוזיקליים – נוציא אותו ונביא אחד חדש.

<שושנה שטראוס: - - -

דוד אמסלם: שושנה, אני לא שם בדיון בגלל שזה הסיפור של הקטע ההומניטרי.

דוד אמסלם: בגלל זה עשינו את החוק עכשיו.

דוד אמסלם: אם היינו נשארים כמו שאת אומרת, היינו מקובעים שם, אז לא היינו עושים כלום.

דוד אמסלם: אחרי 63 חודשים יילך הביתה ושלום על ישראל ואנחנו לא עושים חוק.

דוד אמסלם: שאלתי שאלה אחרת.

דוד אמסלם: מצד אחד אנחנו מחזקים את שיקול הדעת של הוועדה ההומניטרית ואנחנו נותנים לה שיקול דעת יותר רחב במובן זה שהיא לא חייבת רק להחליט על המקרים הכי קשים אלא 8 שנים – יש מה שנקרא דברים יותר טכניים.

דוד אמסלם: מצד שני, אנחנו לא נותנים לשר להתערב בעניין.

דוד אמסלם: זה כשלעצמו גם בעייתי מבחינתי.

דוד אמסלם: לכמה אנשים אנחנו פותרים בעניין?

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, יש עוד נושא אחד - - -

דוד אמסלם: אתה רוצה להעביר אותם לנושא אחר עכשיו?

אורי מקלב: לא.

אורי מקלב: בתוך מה - - - הקריא.

אורי מקלב: כשלאדם היה 65 חודשים - - -

<תומר רוזנר: 63.

אורי מקלב: 65 חודשים.

אורי מקלב: אני רוצה עכשיו להעביר אותו.

אורי מקלב: אם המטופל ניסה אותו שבועיים, ניסה אותו יום אחד – אנחנו פסלנו אותו מראש.

אורי מקלב: אין התייחסות עכשיו בתקנות לדבר הזה.

אורי מקלב: ביקשנו את פרק הזמן הזה - - -

דוד אמסלם: זו שאלה אחרת.

אורי מקלב: שבועיים.

אורי מקלב: אבל אם לא תכניסו עכשיו, אז אנחנו - - -

דוד אמסלם: זה לא הנושא כרגע, אורי.

אורי מקלב: - - -

דוד אמסלם: אני שואל עוד פעם, אתה יכול להגיד לי שלא בדקת, אז אני ממשיך.

<משה נקש: השאלה שלך נכונה, אבל שוב אני אומר:

<משה נקש: אם נמשיך לחלק השני של החוק, אתה תראה שכל המקרים הקשים שעליהם דיברת, יש להם את החריגים ואת הפתח בחלק השני של החוק.

<משה נקש: שם נקבעו האוכלוסיות החריגות שכל תנאי הסף שעכשיו אמרנו שאותי הם לכאורה מקשים, עליהם הם לא חלים אם נמשיך ונראה, אני מניח שאולי זה ייתן לך מענה לשאלה.

דוד אמסלם: טוב.

דוד אמסלם: אסנת רצתה להעיר ואחרי זה נמשיך.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אסנת מרק: הוועדה ההומניטרית קמה – אני רוצה להמשיך את מה שחברתי שושנה אמרה – היא בעצם קמה לפתור בעיה של מקרים מאוד קשים ספציפיים.

<אסנת מרק: בהתחלה דיברו על 100, אחר כך דיברו על 200 והתופעה הלכה והתרחבה והתפתחה.

<אסנת מרק: בדיון הקודם שאדוני ניהל, אמרה חברתי שושנה שהמטופלים מכירים את – רצוי שהעובדים הסוציאליים יעברו את המבחן ויראו ויעשו את ההתאמה בין המטופל לבין העובד.

<אסנת מרק: אני חושבת שבוועדה ההומניטרית, הדבר היחיד שבאמת חסר זה הקריטריונים הנוקשים האלה שצריך שאנשים יידעו אלו מקרים יכולים להיכנס, מי יכול לעשות את ההשמה הזו.

<אסנת מרק: כדי שלא נגיע לכדי מצב שהמקרים הקשים באמת הם נופלים בין הכיסאות.

<אסנת מרק: אם עובד זר הולך ומסתובב ומוצא משפחה, אז הוא בדרך כלל מוצא את המשפחות הקלות, הוא לא מוצא את המשפחות הקשות.

<אסנת מרק: הוא מסתובב - - -

<אברהם יוסף סלומה: הוא לא בר עונשין, זה משמפריע לי.

<אברהם יוסף סלומה: זה מה שמפריע לי, שהעובדים אינם ברי עונשין.

<תומר רוזנר: נכון.

<תומר רוזנר: הם לא עבריינים.

<תומר רוזנר: מה לעשות?

דוד אמסלם: הסיפור הזה נכון ולכן אני יושב אתם לקבל תמריץ.

דוד אמסלם: יש לטעמי מספר תמריצים, אבל זה לא הדיון.

דוד אמסלם: אחד זה לגבי הנושא הגיאוגרפי, האם בפריפריה כן או לא.

דוד אמסלם: אמרתי את זה בתחילת הדיון.

דוד אמסלם: וגם לגבי סוג המחלה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, גם במסגרת שאמרתי שכולם קשים, יש חולים קשים מאוד שלהם באמת רוב העובדים לא רוצים.

דוד אמסלם: שם אני צריך לעשות איזושהי קטגוריה כזו כדי לתת להם תמריץ.

<אסנת מרק: בשנים האחרונות הוועדה הומניטרית הייתה עושה הלבנה גורפת וזה מה שהביא את המצב - - -

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שהם רוצים לשנות.

דוד אמסלם: אני שומע את החוק הזה עכשיו.

דוד אמסלם: כרגע אנחנו מלטשים אותו.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי קודם, אני מסתכל יותר על הצד של החולה.

דוד אמסלם: זאת לא פונקציית המטרה שלהם מפני שהם קמים בבוקר ורואים עובדים זרים.

דוד אמסלם: זה בסדר, אני לא מצפה שהם יראו משהו אחר וזה לא טוב שהם יראו משהו אחר.

דוד אמסלם: אני רואה את החולה.

דוד אמסלם: אני מסתכל עליו, הוא מעניין אותי.

דוד אמסלם: גם אם בדרך יסתובבו עוד 500 עובדים סתם.

<תומר רוזנר: אז בוא תראה את הסעיף השני.

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: עכשיו נמשיך להקריא.

<גלעד קרן: "(1א) על אף האמור בפסקה (1), היתה הבקשה להארכת הרישיון כאמור באותה פסקה לצורך טיפול במטופל שהוא אחד מאלה, רשאי שר הפנים להאריך את רישיון הישיבה של העובד זר, אף אם לא התקיימו התנאים המנויים בפסקאות משנה (א) ו-(ב) לאותה פסקה, ולעניין פסקה (ג), במקום "8 שנים" יקראו "12 שנה": (1) מטופל סיעודי הזכאי לקצבת שירותים מיוחדים מהמוסד לביטוח לאומי בשיעור של 188% לפחות; (2) נכה צה"ל או נפגע פעולת איבה שהוכר כסיעודי ברמה של 100% ; (3) ילד נכה הזכאי לקצבת ילד נכה מאת המוסד לביטוח לאומי ברמה של 188%; (4) מי שהוא מטופל סיעודי עקב פגיעה בעבודה, כהגדרתה בחוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה-1995, התלוי לחלוטין בעזרת הזולת בביצוע כל פעולות היום יום.

<גלעד קרן: ".

<גלעד קרן: "הוראת מעבר 2.

<גלעד קרן: אין בהוראות חוק זה כדי לפגוע בהחלטה שהתקבלה לפי סעיף 3א(ב1) כנוסחו בחוק העיקרי, בנוסחו ערב תחילתו של חוק זה.

<גלעד קרן: ".

<תומר רוזנר: אני אסביר.

<תומר רוזנר: עכשיו אנחנו מדברים במקרה של אוכלוסיות קשות ביותר.

<תומר רוזנר: מדובר במקבלי קצבת שירותים מיוחדים, קרי אנשים שהם עד גיל 67 בלבד והם ברמה הגבוהה ביותר של שירותים מיוחדים.

<תומר רוזנר: יש 3 רמות, הם בגבוהה ביותר.

<תומר רוזנר: הם למעשה תלויים בעזרת הזולת בביצוע כל פעולות היום יום ובמשך כל שעות היום.

מיכאל מלכיאלי: למה לא השאיר גם את זה לשיקול דעתו של השר?

<תומר רוזנר: כי השר לא רוצה, כנראה.

דוד אמסלם: שירותים מיוחדים, בהגדרה זה עד גיל 67.

דוד אמסלם: הוא מדבר כרגע על המצב החוקי.

דוד אמסלם: עוד מעט ניכנס לזה.

<תומר רוזנר: לגבי קשישים צריך לטפל.

<תומר רוזנר: לגבי נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה שהם 100 פלוס, זה במצב דומה, פחות או יותר, כנ"ל לגבי ילד נכה ולגבי נפגעי עבודה.

<תומר רוזנר: האוכלוסייה שנשארת כרגע ללא מענה במקרה הזה היא אוכלוסיית הקשישים.

<תומר רוזנר: נכון שצריך לטפל בזה.

<תומר רוזנר: במקרים האלה, במקרים הקשים ביותר, מרככים את התנאים עוד יותר משהיו קודם: אמרנו 8 שנים, אז זה לא 8 שנים אלא 12 שנים, וגם אם הוא לא התמיד אצל מטופל אחד 24 חודשים.

<תומר רוזנר: כל עובד זר שעד 12 שנה בארץ ולא עבר ממטופל קודם, זאת אומרת שהתנאי של פעם אחת נשאר.

<תומר רוזנר: למטופלים האלה שבאמת יש קשיי השמה מיוחדים בגלל שהם באמת במצבים הקשים ביותר, תוכל הוועדה ההומניטרית לאשר את המעבר של העובד הזר אליהם.

דוד אמסלם: השר יוכל להתערב בעניין הזה.

דוד אמסלם: יש לו שיקול דעת.

<תומר רוזנר: כרגע לא.

<תומר רוזנר: משאירים - - -

דוד אמסלם: אבל ראיתי כאן - - -

<תומר רוזנר: השר רשאי לאשר.

דוד אמסלם: מה שאתה אומר זה שכל - - -

<תומר רוזנר: לאותם תנאים.

<תומר רוזנר: מציעים את אותו תנאי.

<תומר רוזנר: זאת אומרת, אם הוועדה החליטה לא לאשר, אז השר לא יכול לאשר.

<תומר רוזנר: אם הוועדה מחליטה כן – יש לו שיקול דעת.

<שמחה בניטה: אבל בחוק במקורו לשר יש את האינסטנציה - - -

דוד אמסלם: אתה זה הבנתי.

<שמחה בניטה: אתה יכול להגיש ערעור לשר.

<שמחה בניטה: הם שלחו את כולם - - -

דוד אמסלם: שמחה, הבנתי.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את הנושא הזה.

<תומר רוזנר: כמובן שהחלטה של הוועדה ההומניטרית שלא לאשר בקשה כזאת נתונה לביקורת שיפוטית.

<תומר רוזנר: אפשר לפנות בית הדין לעררים או - - -

דוד אמסלם: זה תמיד.

דוד אמסלם: בית משפט תמיד ישנו בישראל.

דוד אמסלם: זה בסדר.

זאב בנימין בגין: מה עם קשישים?

דוד אמסלם: עוד לא.

<אבנר עורקבי: למה רק 188 ולמה לא פחות?

<אבנר עורקבי: יש 112 שגם הם קשים.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: בבקשה, שושנה.

<שושנה שטראוס: אני לא מקבלת את האמרה שנאמרה פה שלקשישים אין מענה.

<שושנה שטראוס: לכל קשיש יש היתר והוא יכול להזמין עובד מחו"ל, הוא יכול לקחת עובד שנמצא בישראל עד 63 חודש, ואם מדובר בבני זוג, העובד יעבור מבן זוג אחד לשני ללא הגבלת זמן.

<שושנה שטראוס: כל התנאים שאמרנו בהתחלה, עד 8 שנים שהעובד נמצא פה, הקשישים יכולים לקחת גם את העובדים האלו לפנים שמשורת הדין.

<שושנה שטראוס: רק ההקלה הנוספת שאמרנו פה היא עבור המקרים שלפי הניסיון של הרשות הם המקרים הכי קשים, המקרים האלה יכולים גם להגיע להיות קשישים בסופו של דבר.

<שושנה שטראוס: המקרים האלה יש להם את התוספת של עד 12 שנים וזה מתוך המקרים שבאו אלינו והבנו שהם הכי ייחודיים וקשים.

זאב בנימין בגין: הקשיש הוא באותו מצב קשה.

זאב בנימין בגין: מה הפתרון לגביו?

<מזל גולדשטיין: יש קשישים במצבים יותר קשים.

<שושנה שטראוס: אני גם רוצה להגיד שהחוק הזה הולך לכוון - - -

דוד אמסלם: מה ששואל גם חבר הכנסת בגין וגם תומר הכניס בהערה זה שיש חולה במצב קשה אבל הוא לא קשיש, ויש קשיש שהוא גם קשיש וגם במצב קשה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, יש לו שתי בעיות.

דוד אמסלם: בכלל, קשיש, גם בלי קשר לזה יש לו עוד מחלות.

דוד אמסלם: בכלל קשה להיות קשיש, יש מחלות אחרות.

דוד אמסלם: האם מטופל שעונה לקריטריונים האלה, נניח שהוא ב-188% נכות והוא בגיל 80 – מה דינו?

<משה נקש: אם הוא קיבל שירותים מיוחדים בגיל צעיר יותר והוא ממשיך - - -

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: לא קיבל בגיל צעיר.

<משה נקש: הוא עבר את גיל הפרישה.

<משה נקש: אין את אותו מבחן, אי אפשר להשוות - - -

דוד אמסלם: אני רוצה להבין האם המבחן הוא בגלל שיש בחור צעיר ואנחנו מרחמים עליו או בגלל שהוא זקוק לזה.

<שושנה שטראוס: גם עצם היותו של האדם עם המוגבלות צעיר, ופה הם יכולים יותר להסביר לי, זה גורם בעצמו לקושי כי הוא דם פעיל, יש לו משפחה, יש לו עוד דברים מסביב, לעומת ציבור הקשישים שיש להם, כמו שאמרנו, יש להם פה את האפשרות לקחת את העובדים עד 8 שנים, לא מתעלמים מהם.

<שושנה שטראוס: אבל ראינו שלאוכלוסייה של האנשים הצעירים עם מוגבלות יש קושי נוסף.

<שושנה שטראוס: אני לא מומחית, יש פה אנשים שיכולים להסביר.

זאב בנימין בגין: אולי זה להיפך.

דוד אמסלם: אני חושב שזה בדיוק הפוך.

דוד אמסלם: אני חושב שבחור צעיר שהוא נכה ב-188%, מצבו יותר טוב מאדם מבוגר בגיל 80 שיש לו נכות של 188%.

<משה נקש: התלונות שקיבלנו שיש קשיש ויש נכה, ואם תכניס את שניהם לאותה קטגוריה, רוב העובדים הזרים – לא יעזור, זה המצב – יעדיפו לעבוד אצל הקשיש ולא יעדיפו לעבוד אצל הנכה הקשה הצעיר, עם כל הסביבה שלו.

<משה נקש: זה מה שקיבלנו.

<משה נקש: לכן מצאנו את האוכלוסיות החריגות שם.

דוד אמסלם: אתה אומר שאנחנו מייצרים פה תמריץ לעבוד אצל הצעירים.

דוד אמסלם: זו הסיבה.

<משה נקש: כן.

<משה נקש: יש פה הטבה והקלה ואפשרות נוספת לעובדים זרים לעבוד בישראל, גם אם הם מעל 8 שנים ועד 12 שנים אם הם יעבדו אצל נכים צעירים שהטיפול בהם מורכב.

<משה נקש: גם בוועדת שושני זה נבדק ונקבע.

דוד אמסלם: אפשר לייצר ספקטרום של תמריצים, לא חייבים רק את זה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת שמפריעה לי בעניין הזה.

דוד אמסלם: אני בא מזווית החולה, עד היום היו פונים לוועדה ההומניטרית, מי שהוועדה הייתה מקבלת ומי שלא – לא.

דוד אמסלם: אז היו באים ללשכת השר ובסופו של דבר השר היה נותן חנינה כללית.

דוד אמסלם: הלכה למעשה העובדים האלה היו נשארים בארץ וממשיכים לטפל במטופלים.

דוד אמסלם: החוק הזה, כפי שאני מבין אותו, הוא הולך להחמיר את הבעיה.

דוד אמסלם: לא רק לא להקל, הוא הולך לעשות דבר הרבה יותר חמור, בגלל שהוא אומר שאם הוועדה ההומניטרית לא מקבלת את ההחלטה, השר לא צד בעניין, הוא לא יכול להתערב.

דוד אמסלם: אז מה הועילו חכמים בתקנתם?

דוד אמסלם: הרי כל מה שאני מנסה לעשות כאן זה לעשות משהו יותר חיובי, לא ללכת אחורה.

<משה נקש: אם לא נעשה את התיקון הזה אז נישאר באותו מצב שאנחנו נמצאים בו היום.

דוד אמסלם: אבל המצב היום, יחסית לתיקון, הוא יותר טוב.

<משה נקש: תלוי איך אתה מסתכל על זה.

דוד אמסלם: מהזווית של החולה.

<משה נקש: אם לעשות הלבנה של 5,000 עובדים זרים כל שנה או שנתיים זה מצב יותר טוב, בסדר.

<משה נקש: אני לא יודע להגיד את זה.

<משה נקש: לדעתנו לא.

דוד אמסלם: כל אחד יש לו את העבודה שלו, משה.

דוד אמסלם: אתה יודע, יש אחד שהתפקיד שלו זה עובדים זרים, זה מה שמעניין אותו, אתה מבין?

דוד אמסלם: אמרתי שכל אחד לנושא מזווית שלו, הזווית שלך היא לא להשאיר עובדים שהם - - -

<משה נקש: לא, לא, לא.

דוד אמסלם: אני אומר מה הגדרת העבודה שלך.

<משה נקש: לא.

<משה נקש: ממש לא.

<משה נקש: הגדרת העבודה.

<משה נקש: אולי חלק מהגדרת העבודה של רשות האוכלוסין זה אכיפה כלפי עובדים זרים.

<משה נקש: לצורך העניין, האגף שאני עובד בו והמינהל שאני עובד בו, אנחנו רואים קודם כל את המטופלים הסיעודיים לפני שאנחנו מסתכלים בכלל על העובדים הזרים.

<שושנה שטראוס: אני רוצה להתייחס למה שכבוד היושב-ראש אמר.

<שושנה שטראוס: בעבר היו תנאי סף.

<שושנה שטראוס: מי שנדחה על הסף, אנחנו עושים את זה באותו יום שמוגשת הבקשה כדי שהמטופל לא ייפגע.

<שושנה שטראוס: הוא כבר יודע באותו יום שהעובד שלו לא עמד בתנאי הסף.

<שושנה שטראוס: מה שעבר לשר היה רק מי שעמד בתנאי הסף.

<שושנה שטראוס: כשעשו את ההלבנות הרחבות שנעשו בגלל הזמן שעבר ולא התקבלה החלטה - - - שנוצר, הם לא כללו את אלו שנדחו על הסף.

<שושנה שטראוס: גם היום, אלו שלא יעמדו בתנאי הסף ידעו את זה באופן מידי, ואלו שיצטברו - - -

דוד אמסלם: כמה עובדים זרים בסיעוד יש היום בישראל?

<שושנה שטראוס: למשה יש את כל הנתונים.

<משה נקש: יש בסביבות 60,000 עובדים זרים, מתוכם בערך 47,000 חוקיים והשאר לא חוקיים.

דוד אמסלם: כמה לא חוקיים בערך?

<משה נקש: 13-12 אלף.

דוד אמסלם: זאת אומרת, בערך 20%, בגרוסו מודו.

דוד אמסלם: זה גודל הבעיה.

דוד אמסלם: מה זה לא חוקיים?

<שושנה שטראוס: שעוד לא פנו לוועדה.

דוד אמסלם: אם הוא עבר 5 שנים והמטופל אתו, אין בעיה?

<תומר רוזנר: לא, אין בעיה.

<משה נקש: זה חוקי.

דוד אמסלם: זה חוקי.

דוד אמסלם: זאת אומרת, הוא אמור לעזוב את הארץ אבל הוא נשאר כאן.

דוד אמסלם: במקומו אתה לא מביא עוד 12,000 - - -

<תומר רוזנר: לא בהכרח.

<משה נקש: לא.

<משה נקש: אין דרישה לעוד 12,000.

<משה נקש: אם הייתה, אז - - - בענף הסיעוד.

דוד אמסלם: אני מניח שאף אחד מהם לא יושב כאן ומוכר עגבניות.

<משה נקש: אני לא יודע.

<משה נקש: אני לא מניח את זה לגמרי.

<משה נקש: יש עובדים סיעודיים שנתפסים עובדים בעבודות שהן לא עבודות סיעוד.

דוד אמסלם: אבל זאת בעיה אחרת, כמו שיש עובדים אחרים בחקלאות שהולכים לעבוד במסעדות.

דוד אמסלם: זאת שאלה אחרת.

דוד אמסלם: ברגע שהמפקח עוצר אותו ורואה שאין לו מטופל, אז הוא אומר לו: אדוני, נא לעלות על המטוס ללכת הביתה.

דוד אמסלם: כמה לא עוסקים בסיעוד, לדעתכם?

<משה נקש: מתוך העובדים הלא חוקיים?

<משה נקש: אני לא יודע להגיד לך.

<משה נקש: אני יכול להגיד לך שמי שעוסק בסיעוד יכול לפנות לוועדה ההומניטרית.

<משה נקש: יש לנו כמה אלפי בקשות - - -

<אבנר עורקבי: יש עוד דחיות על הסף.

<אבנר עורקבי: תגיד כמה דחיתם על הסף.

דוד אמסלם: אבנר, אל תתעמת אתו.

<משה נקש: הוא לא מתעמת אתי.

<משה נקש: זה בסדר.

דוד אמסלם: אתה אומר 12,000 עובדים נמצאים פה במצב לא חוקי והיינו צריכים להחליף אותם.

דוד אמסלם: איך שושנה אומרת?

דוד אמסלם: יכול להיות שגם הם בסוף יצטרכו עובד זר שיטפל בהם, נכון?

דוד אמסלם: אם אלה יגיעו לוועדה הומניטרית בכפוף לכל הסיכומים האלה, מה יקרה?

<משה נקש: ייבחנו.

<משה נקש: מי שעומד בתנאים – ייכנס לוועדה ומי שלא - - -

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: הוא לא ייכנס לוועדה אם הוא לא כדין.

<תומר רוזנר: הואל כדין, אז הוא לא יכול ללכת - - -

דוד אמסלם: מה קורה אתם?

דוד אמסלם: ה-12,000 האלה, הרי אתם אומרים שהשר מפרמל את כולם אחת לתקופה.

<שושנה שטראוס: אם מישהו פונה - - -

<משה נקש: אם הם פנו לוועדה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, ה-12,000 האלה בכלל לא פנו לוועדה, או שפנו ונדחו?

<שושנה שטראוס: הם לא פנו.

<משה נקש: רובם לא פנו.

<משה נקש: יכול להיות שנדחו קצת על הסף ויכול להיות שחלק פנו ועדיין לא קיבלו תשובה.

<משה נקש: אבל רובם לא פנו.

<תומר רוזנר: הם לא יכולים לפנות.

<תומר רוזנר: הם פה שלא כדין.

<משה נקש: היום הם יכולים, תומר.

<תומר רוזנר: בעתיד הם לא יוכלו לפנות בכלל.

<משה נקש: בעתיד הם לא יוכלו לפנות.

<משה נקש: זה נכון.

<שמחה בניטה: היושב-ראש, יש כאן - - - על הסף בכל המקרים האלה.

<אבנר עורקבי: יש פה - - -

דוד אמסלם: שמחה, את רוצה להחליף אותי כמה דקות, אני אצא?

דוד אמסלם: אז תני לי.

דוד אמסלם: הבטחתי לה שאני אתן לה את זכות הדיבור.

דוד אמסלם: לא אלך מפה היום.

<אבנר עורקבי: יש פה הורים לילדים שנדחו על הסף.

דוד אמסלם: יש לי שאלה אולי אפיקורסית מבחינתי: מה עשיתם עם העובדים האלה?

<משה נקש: איזה עובדים?

דוד אמסלם: ה-12,000 שלא חוקיים.

<משה נקש: עובד זה לא חוקי שנתפס כשהוא לא עובד בסיעוד, מרחיקים אותו.

<כוכבה צוריאלי: המקרה שלי הוא כזה שמאוד מפריע לי.

<כוכבה צוריאלי: יש לי עובדת מאוד טובה כבר שנה אחת.

<כוכבה צוריאלי: כשחיפשתי עובדת, היה לי ממש קשה לחפש כי באמת הסיפור הזה שהעובדים שלנו מחפשים קשישים.

<כוכבה צוריאלי: כל אחת אמרה לי: חשבתי שאת קשישה, זה לא מתאים לי.

<כוכבה צוריאלי: זה היה מאוד מאוד קשה לי.

<כוכבה צוריאלי: מצאתי עובדת מאוד נחמדה, מאוד טובה אלי, שמאוד מתאימה לי.

<כוכבה צוריאלי: הבעיה היא שאני לא יכולה לסדר לה אישור עבודה בגלל שבעבודה האחרונה שלה כפו עליה לחתום שזו עבודה אחרונה שלה.

דוד אמסלם: אנחנו נכנסים לסבב השני כבר.

דוד אמסלם: היא כבר פעם שלישית עוברת.

דוד אמסלם: לא פעם שנייה, פעם שלישית.

<שמחה בניטה: זה מה שלא פייר, דוד.

<שמחה בניטה: שני המקרים הקשים האלה, ויש לי עוד מקרים – עובדים שכאשר הם הולכים לקשישים, החברות ממהרות אותם לחתום על טפסים כדי החולה הקשיש יקבל את הביטוח הלאומי.

<שמחה בניטה: מה שמעניין את הקשישים זה עובד שיקבל מיד את הביטוח הלאומי.

<שמחה בניטה: אחרי חודש וחצי-חודשיים היא עזבה את הקשיש מסיבות מוצדקות - - -

דוד אמסלם: שמחה, אני מכיר את הנושא.

דוד אמסלם: יש לי שאלה אחרת.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר אנחנו מאפשרים אופציה אחת להמשך – זה כל הרעיון כאן – זאת אומרת, נניח שעובד עבר את ה-63 חודשים, וכמו ספרה כוכבה, פתאום הוא נתקל בכוכבה שאמרה לו, אמרה לה: בואי תעבדי אתי.

דוד אמסלם: למעבר הראשון אמרו: יאללה, בסדר.

דוד אמסלם: עכשיו המעבר השני.

דוד אמסלם: נניח שכוכבה נתקלה בו במעבר השני, הוא בארץ כבר, נגיד, 9 שנים - - -

<כוכבה צוריאלי: היא 6 שנים.

דוד אמסלם: אז איפה הבעיה?

<כוכבה צוריאלי: הבעיה שלא רוצים לאשר לה - - -

<תומר רוזנר: היא לא יכולה לגשת.

<שמחה בניטה: היא לא קיבלה ויזה.

דוד אמסלם: מתי היא חתמה?

<כוכבה צוריאלי: כפו עלי לחתום - - -

דוד אמסלם: מתי?

<כוכבה צוריאלי: בעבודה האחרונה שלה.

דוד אמסלם: מתי היא הגיעה אליך, אחרי 6 שנים?

<כוכבה צוריאלי: כן.

<כוכבה צוריאלי: אחרי 6 שנים.

דוד אמסלם: היה לה מעבר לפני - - -

<יריב שוריין: הגישו עליה ועדה פעם אחת.

<יריב שוריין: היא לא הספיקה לממש ולקבל ויזה – נפטר המעסיק כנראה, ואז היא הגיעה אליה.

<תומר רוזנר: תנו לה לספר, היא תסביר.

דוד אמסלם: תסבירי לי.

דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין.

דוד אמסלם: היא באה לארץ למטופל מסוים שהזמין אותה.

דוד אמסלם: התחילה לעבוד אתו – כמה שנים היא עבדה אתו?

<כוכבה צוריאלי: 3 שנים אצל אישה.

דוד אמסלם: האישה נפטרה והיא עברה - - -

<כוכבה צוריאלי: היא עברה לעוד מטופלת.

דוד אמסלם: כדי לעבור לעוד מטופלת היא צריכה אישור של מישהו?

<תומר רוזנר: לא.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: היא במסגרת האישור שלה עברה למישהי אחרת.

<כוכבה צוריאלי: היא עברה למישהי אחרת שהיו לה בעיות נפשיות והיא אפילו סבלה מאלימות.

דוד אמסלם: כמה זמן היא עבדה אצלה?

<כוכבה צוריאלי: חודשיים.

<כוכבה צוריאלי: שם היא הייתה חייבת לחתום שהיא העובדת האחרונה.

דוד אמסלם: היא רצתה לעזוב אותה?

<כוכבה צוריאלי: לא הייתה לה ברירה כי - - -

דוד אמסלם: לא משנה, אני לא נכנס לזה.

דוד אמסלם: היא רצתה לעזוב אותה, ואז בגלל שהיא רצתה לעזוב אותה אמרו לה: תקשיבי, אנחנו נאשר לך מעבר בתנאי שזה יהיה המעבר האחרון.

דוד אמסלם: זה מה שאת אומרת לי.

<כוכבה צוריאלי: לא.

<כוכבה צוריאלי: היא עזבה אותה ואז אמרו לי - - -

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: טוב, הבנתי.

<שמחה בניטה: כבוד היושב-ראש העיקרון פה זה שהיא לא קיבלה ויזה.

<שמחה בניטה: כל המקרים הקשים שלי הם עובדות שניסו לעבוד אצל קשיש ויש כאלה חודש, יש כאלה שחודשיים, אבל החברות מחייבות אותן לחתום כיוון שהחולה צריכה את החוק סיעוד.

<שמחה בניטה: ההבדל בין הנכים הוא שהנכים - - - יותר זמן כי אנחנו מקבלים את הקצבה מביטוח לאומי ישר לידיים.

<שמחה בניטה: כשעוברים מקשיש לנכה, ועוד לא קיבלו ויזה, לא שיש לה ויזה - - - זה עדיין בתקופה שהיא יכולה לעבור אבל מה קורה?

<שמחה בניטה: לא היה שר, התחלפו שרים, והרשימה הזאת נשארה אצלם במחשב והשר חתם גלובלית על כל אלה שהיו אז במחשב והעובדת כבר לא הייתה שם.

<שמחה בניטה: אישר עובדת שלא קיימת במקום.

<שמחה בניטה: הם אומרים: לא, אישרנו, השר בכלל לא בודק.

<שמחה בניטה: לפי החוק שלנו זה היה כשהשר - - -

<תומר רוזנר: זה מקרה פרטני.

דוד אמסלם: שמחה, הבנתי.

<יריב שוריין: אולי אפשר לתת לגברת פה לפני את זכות הדיבור?

דוד אמסלם: בבקשה.

<נירית חורי: אני גרה באלי"ן ואני אמורה להשתחרר עוד חודשיים.

<נירית חורי: רציתי לדבר - - -

דוד אמסלם: אני לא שומע.

דוד אמסלם: תתקרבי לרמקול בבקשה.

<נירית חורי: אני אמורה להשתחרר מבית חולים אלי"ן בעוד חודשיים.

<נירית חורי: היו לי מטפלות שלא היו מתאימות.

<נירית חורי: איך שמצאתי את - - -, היא מאוד אחראית ונעימה וחרוצה.

<נירית חורי: באמת מה שחיפשתי.

<נירית חורי: והיא יודעת את העבודה ממש.

<נירית חורי: - - - והיא מוכנה לעבוד אצלי.

<נירית חורי: הבעיה שהיא - - - אצל מישהי ועברה למישהי אחרת - - -

<יריב שוריין: העובדת עבדה 6 שנים אצל מישהי ברצף.

<יריב שוריין: הלכה, כנראה, לוועדת חריגים אחת.

<נירית חורי: ואחרי זה, איך שהיא הגיעה למישהו אחר בוויזה – איך אומרים?

<יריב שוריין: ויזה הומניטרית.

<נירית חורי: כן.

<נירית חורי: לשנייה - - -

<יריב שוריין: היא עשתה ויזה הומניטרית.

<יריב שוריין: היא עבדה 6 שנים אצל מעסיק אחד שנפטר.

<יריב שוריין: היא עבדה כחוק, בלי ויזה הומניטרית.

<יריב שוריין: הלכה לעשות ויזה הומניטרית, וייתכן שמלאו לה 6 שנים בארץ, ותוך חודשיים נפטר המעסיק.

<יריב שוריין: היא אפילו לא הספיקה לקבל את הוויזה.

<יריב שוריין: ואז היא הגיעה לגברת הזו.

<תומר רוזנר: איך היא הגיעה?

<יריב שוריין: לא מאשרים לה כי היא הגישה כבר פעם אחת.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: נירית, הבנתי את העניין הזה.

דוד אמסלם: עוד מעט אני אשאל אותם.

<יריב שוריין: אני 18 שנים נמצא בתחום הזה ואני יכול להגיד לך שאני מטפל בכל הספקטרום, מגיל שנה ועד גיל 120.

<יריב שוריין: אם היו משכילים מלכתחילה לתת ללשכות לנהל את כל הנושא של הוועדה ההומניטרית, זאת אומרת, שהם יהיו הפילטר הראשוני, כמובן אחרי שייקבעו פרמטרים כאלה ואחרים, הגברת הנכבדה שיושבת פה מימיני לא הייתה מגיעה לסיטואציה כזו.

<יריב שוריין: אני יכול להגיד לך שיש לי מטופלים יותר מורכבים או לפחות לא פחות מורכבים ממנה שיש להם עובד גם לא דרך ועדה הומניטרית.

<יריב שוריין: הכול שאלה של איך מנהלים את הדברים.

דוד אמסלם: הבנתי, יריב.

דוד אמסלם: ברשותכם, יש לנו 7 דקות לסיום הישיבה.

<אבנר עורקבי: יש לי פה שלושה הורים שבאו - - -

דוד אמסלם: יש לנו 7 דקות לכן ניתן דקה לכל אחד.

<אבנר עורקבי: יש את זוהר גווילי.

דוד אמסלם: אבנר, בוא תנהל לי את הישיבה.

<אבנר עורקבי: אנשים פה נמצאים במצוקה.

דוד אמסלם: בבקשה, דקה לכל אחד.

<זוהר גוילי: אני אימא לשתי בנות מיוחדות, נכות בכיסא גלגלים, מוגבלות שכלית, לא מדברות, סיעודיות לחלוטין.

<זוהר גוילי: אתה מציין את המילה חולה כל הזמן, אז יש גם ילדים שהם מוגבלים לחלוטין.

<זוהר גוילי: הם לא חולים, אבל אלה החיים.

<זוהר גוילי: הייתה לי במשך שנים מטפלת אחת על השם של הילדה הבוגרת, הילדות גדלו, לסעוד אותן זה קשה מאוד.

<זוהר גוילי: רק פה בוועדה כל הזמן הייתי צריכה לצאת ולהיכנס.

<זוהר גוילי: ניסיתי להביא כמה פעמים עובדת לבת שלי הצעירה, זו דנה.

<זוהר גוילי: מעבר לכל המוגבלות הפיזית, השכלית והכול, גם יש לה אוטיזם.

<זוהר גוילי: יש לה גם בעיות פסיכיאטריות.

<זוהר גוילי: היא לא ישנה בלילות, היא תחת תרופות פסיכיאטריות.

<זוהר גוילי: כל עובד שמגיע – בורח.

<זוהר גוילי: ואני מצדיקה אותו.

<זוהר גוילי: מצאתי חברה של העובדת שלי.

<זוהר גוילי: יש לי עובדת אחת – עכשיו צריך לקחת בחשבון שאנחנו לא מקבלים ביטוח לאומי כמו קשישים או כמו מבוגרים – אני מחליטה לשלם עוד משכורת, וזה אומר משהו: כמה מצוקה יש.

<זוהר גוילי: מצאתי מישהי שמוכנה להישאר בלילות עם דנה.

<זוהר גוילי: ודנה, וואלה, פעם ראשונה רגועה.

<זוהר גוילי: ואז היא נדחית על הסף ואני אפילו לא יודעת, אני באמת לא מכירה את הדברים האלה עד הסוף.

<זוהר גוילי: מסתבר שהאריכו לה לאיזושהי קשישה.

<זוהר גוילי: אז הקמתם ועדה הומניטרית שפיקששה הכול, כי יש פה מקרה הומניטרי, אבל אין לו שום דרך להישמע ובאמת להיות הומניטרי.

<זוהר גוילי: זה מה שצריך לחשוב פה בסופו של יום, תעשו את זה הומניטרי באמת ולא כמי שרוצה עוד שנתיים להישאר בארץ.

<זוהר גוילי: תקשיבו לסיפורים עד הסוף כשיש מקרה של מישהו שהביא כבר 3 עובדות וכולן בורחות.

<זוהר גוילי: אגב, גם העובדת שיש לי היום כבר 10 שנים, לפניה היו לי 8 עובדות במשך שנתיים, כל אחת ברחה, עזבה אותי, יצאו לחופש ולא חזרו, ברחו לי בקיץ ותקעו אותי באמצע יום עבודה, בקיץ עם שתי הילדות בבית.

<זוהר גוילי: שום דבר.

<זוהר גוילי: אז מטריד אתכם זה שהים יקבלו פה אחר כך תושבות?

<זוהר גוילי: תטפלו בזה, למה להציק לנו?

<זוהר גוילי: אתם יודעים כמה אנחנו – דיברו פה מ"קו לעובד" – אתם יודעים כמה ברחו לי ואחר כך תבעו אותי מ"קו לעובד", החצופות האלה?

<זוהר גוילי: איך הדמות החלשה?

<זוהר גוילי: מה אתנו?

<זוהר גוילי: אני אימא לשתי ילדות נכות לגמרי, מנסה לעבוד משרה מלאה, בעלי עובד כדי לא ליפול בקטע הזה כנטל על המדינה, ואז דוחים אותי על הסף כי זה לא עומד באחד, שתיים, שלוש, ארבע?

<זוהר גוילי: יש פה אנשים - - -

דוד אמסלם: זוהר, הבנתי.

<זוהר גוילי: תודה וסליחה.

דוד אמסלם: את ריגשת אותי בדברים שלך.

דוד אמסלם: במקרה שלך, הייתי מבקש שתתני לי את הפרטים אחרי הישיבה, אני אזמן פגישה אתך ועם נקש כדי לראות את המקרה הספציפי שלך בגלל שאני רואה אותו כדבר מאוד קשה.

דוד אמסלם: זה קשה מעבר לקושי הרגיל.

דוד אמסלם: אז תשאירי לי את הפרטים ואני אנסה להיכנס לעניין.

<קריאה: אנחנו המציאות.

<קריאה: כל הפרוטוקולים, זה לא - - -

דוד אמסלם: למה את מפריעה לי?

דוד אמסלם: קיבלת את זכות הדיבור?

דוד אמסלם: אני שומע את המציאות.

<הדס ברוה: אני נמצאת כאן בשם - - -

זאב בנימין בגין: תתקרבי למיקרופון, הדס.

דוד אמסלם: תעשו את זה קצר בגלל שאין הרבה זמן ואני רוצה לשמוע את כולם.

<הדס ברוה: אני נמצאת כאן בשם משפחת גלנר.

<הדס ברוה: אני מאוד מתחברת לדברים שנאמרו.

<הדס ברוה: הסעיף הזה שאנחנו מאוד מברכים עליו, נועד לתת מענה למקרים הקשים והמורכבים ביותר.

<הדס ברוה: מר אשר גלנר הוא כבר בן 71 ולכן הוא לא ייפול לחריגים שיש כאן כרגע.

<הדס ברוה: מדובר באדם ששוקל למעלה מ-200 קילו, עם אלצהיימר, עם בעיות נוספות, עם התפרצויות זעם.

<הדס ברוה: הוא מסוג המקרים - - -

דוד אמסלם: הבנתי, הבנתי.

<הדס ברוה: אני אגיד מה אנחנו מבקשים להוסיף - - -

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תאמיני לי, הבנתי.

<הדס ברוה: אני רק רוצה לציין את ההתייחסויות הקונקרטיות שלנו ללשון החוק.

<הדס ברוה: אם אנחנו לא מוסיפים סעיף שאומר או שמטופל שנמצא במצב קשה של משקל קיצוני מאוד של למעלה מ-160 קילו - - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה, תודה.

דוד אמסלם: אני עוד מעט אסכם על זה.

<הדס ברוה: עוד משהו נוסף.

<הדס ברוה: למעשה, לפי סעיף 2 יש הוראת מעבר שאומרת שכל מי שעניינו כבר נדון, לא תתקבל החלטה חדשה.

<הדס ברוה: ואז כל אותם אנשים כמו - - - לא יקבלו את המענה שהצעת החוק - - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני עוד מעט אסכם ואז תביני.

<רות דיל: לצדי יושבת אחותי.

<רות דיל: אנחנו כאן לספר את הסיפור שלנו.

<רות דיל: יש לנו אימא בת 90.

<רות דיל: העובדת העכשווית שלנו נמצאת בוועדה הומניטרית בתהליך.

<רות דיל: חווינו במשך 4 שנים גיהינום אמתי שנתן אותותיו גם על המשפחות של כל אחת מאתנו ועל העבודה.

<רות דיל: אימא שלי היא סיפור קשה.

<רות דיל: היא עברה אירוע מוחי, יש לה בעיות תקשורת.

<רות דיל: כל העובדות ברחו.

<רות דיל: יש לנו כרגע עובדת שאולי הידיעה שלה שהיא נמצאת בוועדה מחזיקה אותה עם אימא שלי, מה שנותן לנו חופש לקיים את החיים שלנו ואת המשפחות שלנו בצורה סבירה.

<רות דיל: לכן אני מצטרפת כאן - - -

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: את מוסיפה משהו או שעוד מקרה דומה?

<מזל גולדשטיין: מוסיפה כעובדת סוציאלית במט"ב.

<מזל גולדשטיין: נא להכניס את הקשישים הסיעודיים הקשים גם - - -

דוד אמסלם: תודה, תודה.

<מזל גולדשטיין: יש פה הצטרפות של משרד הרווחה לעניין.

דוד אמסלם: מצוין.

דוד אמסלם: מר אבנר, בבקשה.

<אבנר עורקבי: אני רוצה שהורים - - -

דוד אמסלם: אל תגיד לי מה אתה רוצה.

דוד אמסלם: יש לך משהו לומר?

<אבנר עורקבי: אני מבקש דבר אחד: שהוועדות ההומניטריות יהיו באמת הומניטריות.

<אבנר עורקבי: שלא יחליטו רק פעם אחת.

<אבנר עורקבי: צריך יותר מפעם אחת.

<אבנר עורקבי: זה לא הולך ככה.

<אבנר עורקבי: זו הבקשה שלי ממך באופן אישי.

דוד אמסלם: אתה אומר שבעצם לבוא למקרה ולא למספר הפעמים.

<אבנר עורקבי: למקרה.

<אבנר עורקבי: בדיוק.

<אבנר עורקבי: לא למספר הפעמים.

<אבנר עורקבי: ולתת לשר סמכות.

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: בבקשה, אבל באמת 30 שניות, אין לנו הרבה זמן.

<בתיה אלמגור: שלום.

<בתיה אלמגור: אני אימא לילד נכה במצב סיעודי מורכב עם 188% נכות.

<בתיה אלמגור: גם לקח לנו המון זמן למצוא מישהי שבכלל תסכים.

<בתיה אלמגור: הם היו מגיעים אלינו ועושים לנו ראיונות עבודה אם הם בכלל רוצים לבוא לעבוד אצלנו.

<בתיה אלמגור: זה לא ההיפך.

<בתיה אלמגור: זה לא שיש היצע ואני יכולה לבחור את מי שאני רוצה.

<בתיה אלמגור: הם באים אלי, עושים לי ראיון עבודה אם הם בכלל רוצים לבוא לעבוד אצלנו.

<בתיה אלמגור: אפשר להגיד שכמעט מאה אחוז בכלל לא רוצים להתעסק עם ילדים, גם בגלל שהם ילדים והעבודה אתם יותר קשה, גם בגלל שכביכול אנחנו ההורים על הראש שלהם כל הזמן.

<בתיה אלמגור: במקרה של הבן שלי זה גם עבודת לילה, הוא מחובר למוניטור.

<בתיה אלמגור: החיים שלו על כרעי תרנגולת, הוא יכול למות בכל רגע.

<בתיה אלמגור: יש לנו ערכת החייאה שהולכת אתנו לכל מקום שאנחנו הולכים.

<בתיה אלמגור: צריך באמת עובדת זרה שחוץ מזה שהיא תהיה אחראית ושתהיה אנושית ושתרצה גם לעבוד אתנו.

<בתיה אלמגור: יש לי כזאת.

<בתיה אלמגור: העניין הוא שלפי כל החוקים שלכם, אני לא אמורה לקבל אישור על עובדת כזאת.

<בתיה אלמגור: על זה אני רוצה לדבר.

<בתיה אלמגור: יש מקרים חריגים שהם מעבר לחריגים.

<בתיה אלמגור: אין לנו למי לפנות.

<בתיה אלמגור: אין לנו מי שיעזור לנו.

<בתיה אלמגור: אני לא מחפשת רחמים.

<בתיה אלמגור: אני לא רוצה להתמסכן.

<בתיה אלמגור: אני רוצה לגדל את הילד שלי בבית, לא רוצה לזרוק אותו במסגרת.

<בתיה אלמגור: אני רוצה לגדל את הבן שלי בבית.

<בתיה אלמגור: מלכתחילה בחרתי להביא אותו הביתה.

<בתיה אלמגור: הבאתי אותו מונשם הביתה.

<בתיה אלמגור: אין לי שום רקע רפואי, הבאתי אותו מונשם הביתה ואני לבד פשוט שיקמתי אותו ויתרתי על החיים שלי כדי לגדל את הבן שלי.

<בתיה אלמגור: אני מבקשת ממי שיכול לאפשר לי להביא עזרה כדי להמשיך לנהל חיים כמה שיותר נורמליים במסגרת המגבלות.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: אני מעריץ אותך, באמת.

דוד אמסלם: חנקת אותי.

דוד אמסלם: בבקשה, משפט אחרון תגידי ואני אסכם.

<סיגלית פרוזנפר: אני אימא של תמיר.

<סיגלית פרוזנפר: אתם רואים את המקרה.

<סיגלית פרוזנפר: זה ברור שנורא קשה שמטפלות רוצות להישאר בתוך משפחה עם ילדים.

<סיגלית פרוזנפר: אנחנו באופן אישי מצאנו מישהי.

<סיגלית פרוזנפר: היתרון שלה הוא שיש לה ניסיון בעבודה.

<סיגלית פרוזנפר: היא יודעת לעבוד עם נכים, וזה יתרון גדול כי אנחנו מחפשים את המקצוענות בכל עבודה שאנחנו מעסיקים.

<סיגלית פרוזנפר: כשיש לה - - - שהיא עבדה עם נכים, אז יש לה את המקצוענות וזה בא לידי ביטוי בעבודה האישית עם הילד.

<סיגלית פרוזנפר: זה נותן לי יתרון עצום, אני מתפנה גם לצאת לעבודה, גם מתפנה כאימא לילדים שלי, לילדים האחרים בתוך הבית, ולנהל סוג של חיים נורמליים.

<סיגלית פרוזנפר: זה היתרון שיש לה, המקצוענות.

<סיגלית פרוזנפר: האינטרס הזה שהיא יכולה לעבוד עם נכים ובשביל זה להישאר בארץ, זו נוסחה שעובדת.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני מחזק אתכם, את כל המשפחות.

דוד אמסלם: אני גם לרשות

דוד אמסלם: כם כאן במקרים החריגים, כל אחד שמרגיש שנעשה לו עוול, תפנו אלי.

דוד אמסלם: אני מנסה לעזור.

דוד אמסלם: נקש יודע כמה אני מבלבל לו את הראש כמעט על בסיס שבועי על מקרים - - -

<אבנר עורקבי: גם אני.

דוד אמסלם: גם החבר'ה פה.

דוד אמסלם: בגלל שאני מאמין שכל אדם הוא עולם ומלואו.

דוד אמסלם: כל משפחה, אני אומר תמיד, זה העולם.

דוד אמסלם: איך אני אומר תמיד, שכל אחד יחשוב שזה הוא, שזה הבן שלו, שעכשיו זה אבא שלו והוא צריך לקבל את ההחלטה לגביו.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם, אין לנו הרבה זמן.

דוד אמסלם: לגבי החוק, אני לא מגובש בנושא.

דוד אמסלם: העסק הזה בכלל לא מגובש.

דוד אמסלם: אנחנו לא נצביע היום על כלום.

דוד אמסלם: אני אעשה ישיבת עבודה ואזמין גם את שולי וגם את נקש ויכול להיות שאני אבקש להזמין את ההורים בגלל שהסיפורים שלכם העלו אותי עוד דרגה, במיוחד כשמדובר על שניים, אני לא מבין בכלל איך.

דוד אמסלם: זה כשלעצמו חריג של החריג.

דוד אמסלם: צריך להבין, רשות ההגירה הם אנשים טובים.

דוד אמסלם: הם קמים בבוקר והם רואים בעיה אחרת בגלל שהקימו אותם בשביל זה, אז הם עושים את העבודה.

דוד אמסלם: אבל מצד שני, אנחנו אורים את מה שקורה כאן ובסוף אנחנו צריכים לטפל גם בילדים המוגבלים וגם בחולים.

דוד אמסלם: זה התפקיד שלנו כחברה.

<קריאה: ובקשישים.

דוד אמסלם: ובקשישים, אמרתי.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: באינסטינקטים שלי, אני אומר להם את זה גם, עדיף שיסתובבו 2,000 איש אפילו בארץ ככה והעיקר שכל ילד וכל קשיש וכל מוגבל יקבל את הטיפול.

דוד אמסלם: בוודאי שמבחינת עלות/תועלת ככה אני רואה את הדברים.

דוד אמסלם: אני אזמן פגישת עבודה בעניין הזה ואנחנו נמשיך ללבן את הסיפור הזה ורק אחרי זה אני אכנס דיון נוסף.

דוד אמסלם: אם יש לכם בעיות ספציפיות, תגידו לי, אני אפנה אליהם באופן אישי.

דוד אמסלם: תודה רבה לכם ויום טוב.