הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 149, 2017-05-16 13:00

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני פותחת את דיון הוועדה בנושא: שילוב תלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הדיון מתקיים במסגרת יום השוויון למען קהילת יוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: האמת היא שכבר לפני מספר שבועות, לפני קרוב כמעט לחודשיים, אני כבר פניתי לממ"מ, למרכז המחקר והמידע של הכנסת, כדי לקבל תמונת מצב עדכנית לגבי שילוב ילדי אתיופיה במערכת החינוך, לראות מה הן המגמות שחלו בשנים האחרונות, לוודא שהתלמידים בעצם לא נמצאים בריכוזים או אני קראתי לזה: בגטאות שאליהם מפנים אותם אלא שבאמת משלבים אותם בתוך הקהילה בצורה שמאפשרת את השילוב, מה הן המשאבים שעומדים לרשותם, איפה ההצלחות ואיפה האתגרים, מה הן המגמות מבחינת הזכאות שלהם לבגרות כולל הפילוחים השונים בתוך הקהילה עצמה, וכמובן להתייחס למי שמסיים את 12 שנות הלימוד ומי שבכלל משולב בתוך המערכת – המון-המון פרמטרים שחשוב היה לי לבחון אותם ולגעת בהם.

יפעת שאשא ביטון: הזדמן לנו היום המיוחד הזה שאני מאוד-מאוד מברכת עליו, וזו הזדמנות מצוינת להציג את הדוח.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת אתנו מריה מהממ"מ.

יפעת שאשא ביטון: היא תציג את הנתונים, ואחר כך אנחנו נפתח את הדיון.

<מריה רבינוביץ: צהריים טובים.

<מריה רבינוביץ: כפי שכבר אמרת, אלו היו מטרות העבודה שלנו.

<מריה רבינוביץ: בשנת הלימודים הנוכחית – יש לנו נתונים עדכניים של משרד החינוך – בשנת 2017 - - -

<קריאה: לא שומעים אותך.

<קריאה: תגבירי את הקול.

<מריה רבינוביץ: סליחה, אני אגביר.

<מריה רבינוביץ: בשנת הלימודים הנוכחית, במערכת החינוך יש 43,293 תלמידים ממוצא אתיופי, שמתוכם יותר מ-22% הם תלמידים עולים ושאר התלמידים הם ילידי הארץ.

<מריה רבינוביץ: אלה נתונים עדכניים נכון להיום.

<מריה רבינוביץ: על-פי אותם נתונים, בשנת הלימודים הנוכחית לומדים כמחצית מכלל התלמידים ממוצא אתיופי בזרם החינוך הממלכתי, כ-44% – לומדים בזרם החינוך הממלכתי-דתי, וכ-6% – לומדים בזרם החינוך החרדי.

<מריה רבינוביץ: בעצם, בשנים האחרונות ניתן לראות מגמת ירידה של שיעור התלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך בזרם הממלכתי-דתי, ויותר ויותר תלמידים לומדים בזרם הממלכתי.

<מריה רבינוביץ: מגמה זו נכונה לא לכלל התלמידים, אלא רק לתלמידים שהם ילידי הארץ.

<מריה רבינוביץ: התלמידים שהם עולים מאתיופיה עדיין רובם לומדים בזרם הממלכתי הדתי.

<מריה רבינוביץ: בעצם, אנחנו התבקשנו לראות האם יש איזה שהן מגמות מבחינת הריכוזיות של התלמידים במסגרות חינוכיות ומגמות של ההסללה בקרב התלמידים ממוצא אתיופי.

<מריה רבינוביץ: מה שמצאנו הוא שהיום ניתן לומר שבשנים האחרונות חל שינוי מסוים, ויש פחות ריכוזיות של התלמידים במוסדות החינוך.

<מריה רבינוביץ: אנחנו רואים את זה בנתונים של היום, שבהשוואה לנתונים משנת 2009-2010 שהם בידינו 42% מכלל התלמידים ממוצא אתיופי לומדים במסגרות חינוך שבהן שיעור התלמידים ממוצא אתיופי נמוך מ-10%.

<מריה רבינוביץ: זה נכון להיום.

<מריה רבינוביץ: כ-16% מכלל התלמידים ממוצא אתיופי לומדים במסגרות חינוך שבהן 30% או יותר מהתלמידים הם ממוצא אתיופי.

<מריה רבינוביץ: להשוואה: בשנת 2009 יותר מ-30% מהתלמידים ממוצא אתיופי למדו במסגרות בהן היו יותר מ-30% מהתלמידים מהמוצא הזה.

<מריה רבינוביץ: יש היום 84 מוסדות לימוד, שבהם 78 גני-ילדים, חמישה בתי-ספר יסודיים ובית-ספר על-יסודי אחד, שבהם שיעור התלמידים ממוצא אתיופי במוסד הוא 50% או יותר.

<מריה רבינוביץ: יש שני גני-ילדים – - -

<קריאה: שהם לגמרי.

<מריה רבינוביץ: - - הנתונים האלה כוללים גם גני-ילדים, כלומר בכלל כל הנתונים שאני מתייחסת אליהם הם מגיל 3 עד גיל 18 וזה כולל גני-ילדים.

יפעת שאשא ביטון: שני גנים שהם לגמרי.

<מריה רבינוביץ: יש שני גנים שבהם יש 100% תלמידים ממוצא אתיופי.

<מריה רבינוביץ: לצורך השוואה, בשנת 2010 היו ב-75 גני-ילדים, ב-17 בתי-ספר יסודיים ובארבע חטיבות ביניים, ובסך-הכל זה 96 מוסדות לימוד, שיעור התלמידים ממוצא אתיופי בהם היה יותר מ-50%.

<מריה רבינוביץ: זאת אומרת, אנחנו רואים שיש היום פחות מוסדות לימוד בהם שיעור התלמידים ממוצא אתיופי גבוה מ-50%.

<מריה רבינוביץ: עם זאת, ישנם שטוענים שבעצם היום עדיין קיימת הפרדה סמויה, ואת זה אנחנו לא יכולים לראות בנתונים ספציפיים, אלא אם כן מתייחסים למוסדות חינוך.

<מריה רבינוביץ: אני מדברת על בתי-ספר.

יפעת שאשא ביטון: אז איפה אפשר לראות את ההפרדה הסמויה?

יפעת שאשא ביטון: חברים, אני מבקשת לא לנהל שיחות צדדיות.

יפעת שאשא ביטון: נורא קשה לשמוע.

<מריה רבינוביץ: הטענה שקיימת היא שהפרדה קיימת בתוך המסגרת הלימודית בתוך בית-הספר בכיתות.

<מריה רבינוביץ: יש כיתות נפרדות שעדיין יש בהן רק תלמידים - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<מריה רבינוביץ: - - ויש מסלולים שעדיין מפנים אליהם רק תלמידים ממוצא אתיופי.

<מריה רבינוביץ: כפי שאמרתי, בנתונים שלנו אנחנו לא יכולים לראות את זה.

<מריה רבינוביץ: לגבי ההסללה, בשנים 2014-2015, שיעור התלמידים בכיתות י'-י"ב ממוצא אתיופי שלמדו בנתיב הטכנולוגי היה גבוה יחסית לשיעור התלמידים היהודים שאינם יוצאי אתיופיה.

<מריה רבינוביץ: בקרב תלמידים יוצאי אתיופיה 58% מהנערים ו-45% מהנערות מכלל התלמידים ממוצא אתיופי למדו במסלול הטכנולוגי, וזה לעומת 39% מהנערים ו-33% מהנערות מכלל התלמידים בחינוך העברי.

<מריה רבינוביץ: בעצם, השיעורים האלה דומים גם לשיעורים שהיו בשנת 2010.

<מריה רבינוביץ: זאת אומרת, כאן אנחנו לא רואים איזה שהוא שינוי.

יפעת שאשא ביטון: לא רואים שינוי.

<מריה רבינוביץ: מה שכן, אנחנו רואים שינוי בנתונים של תלמידי פנימיות.

<מריה רבינוביץ: אם בשנת 2006 כ-21% מהתלמידים היו תלמידים ממוצא אתיופי, היום מדובר על 15%.

<מריה רבינוביץ: מבחינת ההישגים בלימודים, בידינו נתונים משנת 2007 עד שנת 2015.

<מריה רבינוביץ: בשנים האלו אנחנו רואים יש עלייה הדרגתית גם בשיעור התלמידים שזכאים לגשת לבגרות, גם בשיעור התלמידים שזכאים לבגרות וגם בשיעור התלמידים שזכאים לבגרות איכותית, זאת אומרת הם עומדים בדרישות הסף של הכניסה לאוניברסיטה.

יפעת שאשא ביטון: הפערים לא מצטמצמים.

<מריה רבינוביץ: הפערים כן מצטמצמים.

יפעת שאשא ביטון: מצטמצמים במעט, מעט מדי.

<מריה רבינוביץ: כן, הם מצטמצמים במעט, ועדיין השיעורים האלה נמוכים.

<מריה רבינוביץ: אתן דוגמה: בשנת 2015 רק 31% מהתלמידים ממוצא אתיופי היו זכאים לתעודת בגרות איכותית שמאפשרת להם להיכנס לאוניברסיטה.

<מריה רבינוביץ: בעצם, זה נתון בפני עצמו, וזה כשליש מהתלמידים.

<מריה רבינוביץ: בתוך הקבוצה של התלמידים ממוצא אתיופי יש פערים גבוהים בין נערים לנערות, ואנחנו מדברים על פערים גבוהים.

<מריה רבינוביץ: למשל: זכאים לבגרות – 45% מקרב הנערים ו-61% מקרב הנערות.

<מריה רבינוביץ: זו התמונה.

<מריה רבינוביץ: גם נתוני הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך, נתוני ראמ"ה, שעשו מחקר – בדקו נתונים משנת הלימודים תשס"ח, שזה 2007-2008, ועד 2015-2016, הם אומרים שגם שם יש שיפור בציונים, במבחני המיצ"ב, אבל עם זאת עדיין עולה שיש פערים בין התלמידים ממוצא אתיופי לכלל התלמידים.

<מריה רבינוביץ: יש את תכנית "הדרך החדשה".

יפעת שאשא ביטון: מ-2015.

<מריה רבינוביץ: מ-2015, כן.

יפעת שאשא ביטון: גם מאוחר מדי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן למשרד להתייחס אליה.

<קריאה: יש מידע על חינוך מיוחד?

<מריה רבינוביץ: לא, אנחנו לא התייחסנו לחינוך מיוחד.

<מריה רבינוביץ: זה מחקר בפני עצמו.

<מריה רבינוביץ: אנחנו נשמח.

יפעת שאשא ביטון: מריה, תודה רבה על העבודה הבאמת מעמיקה ומקיפה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שככה לאורך השנים, וגם יצא לי להתבטא על זה באקדמיה, ההתייחסות וההתנהלות אל מול יוצאי אתיופיה די הזכירה את ההיסטוריה של עולים אחרים במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: כתבתי מאמר שנקרא: "רבותי, ההיסטוריה חוזרת", וזו באמת הייתה התחושה האמתית.

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו לא למדנו כלום ממה שהיה לנו כאן בעליות הקודמות, ודי מחזרנו את האפיונים, אם זה מבחינת הפריסה הגיאוגרפית, שאגב מספיק לראות את הפריסה של בתי-הספר.

יפעת שאשא ביטון: לכל אחד מכם יש את המחקר של הממ"מ, ותוכלו לראות.

יפעת שאשא ביטון: זו, בעצם, הפריסה הגיאוגרפית של התלמידים ולהיכן בעצם שלחו את יוצאי אתיופיה, ואיך הייתה ההתמודדות אתם, אם זה במערכת החינוך ואם זה במערכות אחרות, ויציאת הגטאות.

יפעת שאשא ביטון: אמרה כאן מריה, וזה נכון, שאנחנו אמנם רואים שיש אולי פיזור בין בתי-הספר, והפיזור הולך וגדֵל בין בתי-הספר, שזו בשורה טובה לכשעצמה, אבל הבשורה הטובה פחות או הרעה היא שבבתי-הספר עצמם הם נמצאים בכיתות נבדלות, בכיתות שהם בעצם מובחנות ככיתות אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: נכון שיש קושי של השפה ויש התמודדות גם עם זה, אבל כולנו יודעים, וצריכים לומר ביושר, שאם אנחנו לא נשלב אותם באופן אמתי אז גם את השפה ייקח להם זמן ללמוד, וכמובן ללמוד גם את ההיבטים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: הדיון כאן הוא כדי פעם אחת לומר: נכון, יש תהליכים ויש תמורות, אבל זה מעט מדי ולאט מדי, וחלק מהדברים גם נעשים מאוחר מדי אבל עדיף שהם ייעשו, ואנחנו צריכים לעשות אותם.

יפעת שאשא ביטון: לפחות הם התחילו לפני שנה – אז שהפעם נעשה את זה כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: בדוח אתם תראו שיש תהליכים שהתחילו ב-2004, ובכל זאת אנחנו מדברים על 13 שנים אחר כך ואנחנו לא רואים איזה שהם שינויים דרמטיים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור שגם התפיסה החברתית היא משהו שמאוד משפיע גם על התהליכים שקורים במערכת החינוך וגם על התהליכים החברתיים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחלק ממה שאנחנו צריכים לטפל בו הוא נושא התפיסה של יוצאי אתיופיה, כדי שזה יעזור לנו באמת לקיים שילוב אמתי ומלא.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא גם מול המערכות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להתייחס לזה גם בראייה מערכתית.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני אשת חינוך, ומה-לעשות, אני כן חושבת שבסוף הכל מתחיל ונגמר במערכת החינוך, ואני חושבת שאם שם אנחנו נדע לעשות את זה נכון אז אנחנו נוכל להצמיח את זה כלפי מעלה לכלל החברה.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אפתח במשרד הקליטה – דוקטור שרי פייר, מנהלת את תחום החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע ממך על תהליכים שהיו ומה עומד כרגע על הפרק כדי בעצם להיטיב את מה שקורה היום.

<שרי פייר: אל"ף, אני מאוד-מאוד שמחה על הדיון הזה, על הדיונים ועל היום הזה, כי זה מאוד חשוב להעלות את הסוגיות האלה לשיח הציבורי.

<שרי פייר: בעצם, בשנים הקודמות, לפני "הדרך החדשה", משרד העלייה והקליטה נתן תגבור לימודי לילדים יוצאי אתיופיה גם ילידי הארץ וגם עולים חדשים במסגרת תכנית, פל"א (פעילות לימודית אחרת), וכמובן גם תכניות באמצעות הרשויות.

<שרי פייר: בהמשך להחלטת "הדרך החדשה", אנחנו העברנו, יחד עם הקולגות שלי ממשרד החינוך, את כל ילדי פל"א לגוף מתכלל אחד – לפרויקט הלאומי, לידידי רוני אקלה, כשבעצם הכוונה הייתה שכל ילד וילד, בין אם הוא עד 15 שנה ובין אם הוא מעל 15 שנה, יקבל מענה.

<שרי פייר: זה היה אחרי שנת מעבר.

יפעת שאשא ביטון: איזה סוג של מענה?

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת "יקבל מענה", למה את מתכוונת?

<שרי פייר: אני מדברת כי זה כל כך ביומיום שלי, אז סליחה.

<שרי פייר: אנחנו מדברים על תכנית לתגבור לימודים.

יפעת שאשא ביטון: כל זה מדובר על תגבורים לימודיים.

<שרי פייר: את שאלת אותי על תחום החינוך.

<שרי פייר: אחר כך אדבר גם על - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: זה רק כדי שנדע על מה אנחנו מדברים.

<שרי פייר: בעצם, משרד החינוך הוא זה שמתכלל כרגע את התכנית.

<שרי פייר: זה בתחום של ילדים בעל-יסודי.

<שרי פייר: משרד העלייה והקליטה, ככלל, מטפל בעת, בהמשך להחלטות "הדרך החדשה", רק בעולים יוצאי אתיופיה, זאת אומרת כאלה שהם 15 שנים בארץ.

<שרי פייר: אם אנחנו מדברים על ילדים ובני-נוער, אז הם או אחד מהוריהם עלה ב-15 השנים האחרונה.

<שרי פייר: יש לנו שיתופי פעולה מבורכים בהקשר הזה.

<שרי פייר: לגבי ילדים בבית-הספר היסודי, אנחנו, בימים אלה, במהלכו של מהלך משותף יחד עם מאיה, מנהלת אגף לקליטת תלמידים עולים במשרד החינוך, ועם עירית בירן.

<שרי פייר: אנחנו פותחים איזו שהיא תכנית לתגבור לימודי לתלמידים בבית-הספר היסודי, וזה לכלל התלמידים העולים, כי, כמו ב"דרך החדשה", אנחנו בעד שיתוף ולא בעד סגרגציה.

<שרי פייר: אני לא מפרטת יותר, כי אנחנו באמת כרגע בתהליך הבניה משותפת.

<שרי פייר: אני חושבת שאחד הדברים הוא שאינטגרציה צריכה להיות גם בהיבט של ילדים וגם בהיבט של משרדי ממשלה, וזו דוגמה טובה לשיתוף ולאיגום משאבים.

<שרי פייר: יש לנו תכניות במסגרת תמיכה לפי סעיף 3(א) לחוק יסודות התקציב.

<שרי פייר: אנחנו תומכים במוסדות ציבור, היינו עמותות, ארגונים וכו'.

<שרי פייר: אנחנו כתבנו נוהל חדש בעל שבעה תחומי תמיכה, ואחד מהתחומים האלה הוא טיפוח מצוינות – לא הצטיינות אלא מצוינות – בקרב ילדים ובני-נוער גם יוצאי אתיופיה וגם עולים אחרים, ולא בתחומי הליבה של משרד החינוך כי על זה אמון משרד החינוך; אנחנו סבורים, ואמרתי את זה גם בוועדות קודמות, שמיצוי פוטנציאל של ילדים ובני-נוער בכל מיני תחומי דעת, גם אם הם לא תחומי ליבה, וגם אם הם בתחומי העשרה, מושכים את הילדים למעלה ומהווים איזה שהוא אספקט שנותן יותר מוטיבציה, יותר ביטחון עצמי ויותר העצמה.

<שרי פייר: אנחנו לא בבחינת בנות יענה, ואנחנו יודעים שיש גם ילדים שהם ילדים בסיכון.

<שרי פייר: פה, בקרב יוצאי אתיופיה, אנחנו מדברים בעיקר על הדור השני.

<שרי פייר: יוצאי אתיופיה, בהיבט הזה, באישור משרד ראש הממשלה, משולבים בתכנית "מחוברים" לבני-נוער מתגודדים יחד עם עולים בעיקר בני דור - - -

<קריאה: דור שני.

<שרי פייר: דור שני.

<שרי פייר: אני אומרת: יחד עם עולים ובני עולים מחבר מדינות העמים ומכל המקומות האחרים, כדי להחזיר אותם חזרה לקהילה ולמנוע מהם חשיפה למצבים של פוטנציאל לסיכון.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול.

יפעת שאשא ביטון: את דיברת קודם על תגבורים, ואת נותנת פה פריסה של תכניות, והכל נחמד וטוב.

יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי לדעת מה היקף הילדים שבעצם מקבל את השירות, - -

<שרי פייר: אני אענה בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: - - בעיקר של כל נושא התגבורים הלימודיים.

יפעת שאשא ביטון: הדבר השני – איך זה מתבצע?

יפעת שאשא ביטון: זה מתבצע בתוך מוסדות החינוך?

יפעת שאשא ביטון: זה מתבצע מעבר לשעות הלימודים?

יפעת שאשא ביטון: איך זה ניתן?

<שרי פייר: אני אענה בשמחה.

<שרי פייר: הטריטוריה שלנו, המנדט שלנו, היא אחרי שעות הלימודים – בחינוך הבלתי פורמלי.

<שרי פייר: בחינוך הפורמלי ובמסגרת שעות הלימודים הקולגות שלנו במשרד החינוך עושים את זה במומחיות רבה ובצורה נפלאה, וזה לא המנדט שלנו.

<שרי פייר: לכן אנחנו עושים את זה אחרי שעות הלימודים, ובדרך-כלל בבתי-ספר: שבע שעות שבועיות ועוד שעתיים העצמה.

<שרי פייר: בפרויקט הלאומי - - -

יפעת שאשא ביטון: כל הילדים משתתפים או שנבחרים ילדים מאזורים - - -?

<שרי פייר: כשאנחנו מדברים על ילדים יוצאי אתיופיה, זה שהם ילדים יוצאי אתיופיה זה לא אומר שהם זקוקים לסיוע.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא יצא מנקודת הנחה כזו.

יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת לדעת את ההיקפים.

<שרי פייר: אני אומרת שבעצם מכלל הילדים, בגדול, אנחנו עושים מיפוי ואנחנו רואים מי זקוק לסיוע.

<שרי פייר: לצורך כך, אנחנו משתמשים במפקחים של משרד החינוך, במנהלי בתי-ספר, במנהלי מחלקות קליטה ברשויות המקומיות, ויש כאן כמה קולגות שלנו, ומנהלי מחלקות חינוך.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אתם עושים מיפוי.

<שרי פייר: כן.

<שרי פייר: אנחנו נותנים להם את הדבר הזה.

<שרי פייר: מעבר למצוינות ולתגבור הלימודי ול"מחוברים", בעצם, אנחנו סבורים שמי שאחראי על הילדים, על העולים בכלל ועל הילדים העולים בפרט, זה הרשויות המקומיות.

<שרי פייר: הם מכירים את הקליינטים, והם יודעים לתת להם את המענה הטוב ביותר, ולכן, באופן טבעי, הם גם השותפים שלנו.

<שרי פייר: מעבירים תמיכות לרשויות המקומיות, ומאפשרים לתת חוגים כבר מהגיל הרך, כי זה מאוד-מאוד משמעותי להתחיל מלמטה כדי למנוע אחר כך...

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<שרי פייר: אני אשמח לענות על כל שאלה נוספת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק כן אעיר לגבי ההערה שעלתה קודם.

יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שכל מי שהם עולים חדשים – אני יודעת שהתגבור ניתן גם למי שהוא מעל 15 שנה, והבנתי את הסוגיה, ושם המיפוי באמת נכון וחשוב.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני חושב שאם כעולים חדשים אנחנו נדע לתגבר אותם בגלל קשיי השפה ונסייע להם, לא ממקום של נזקקות – לא כל מי שמקבל תגבור הוא נזקק – אלא ממקום של לתת להם עוד כלים ועוד קביים לצלוח בעצם את המשוכה, הרי הם מגיעים לארץ חדשה, לתרבות חדשה, לחברה חדשה, לשפה חדשה ולכל כך הרבה חדש והם צריכים להתמודד עם הכל ביחד, אני חושבת שזה חלק מהכלים והשירות שאנחנו יכולים לתת להם.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה לכך ששאלתי מה היקף הילדים, בעיקר העולים, שמקבלים את השעות האלה.

<שרי פייר: ברשותך, אני כן רוצה לענות לך על זה.

<שרי פייר: כל מי שזקוק.

<שרי פייר: "זקוק" – זה גם יכול להיות זקוק להצטיין יותר, וזה לא בהכרח בפעמון המוחלשים.

<שרי פייר: זה כל מי שזקוק.

<שרי פייר: כלומר, את לא יכולה לקחת ילד שאומר "אני לא רוצה".

<שרי פייר: גם אם המורים לא הצביעו עליו והילד אומר "אני זקוק.

<שרי פייר: אני רוצה.

<שרי פייר: אני מוכן", אנחנו נותנים מענה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אין לך נתון על כמה, בעצם, ילדים מקבלים את השירות של משרד הקליטה?

<שרי פייר: סליחה?

יפעת שאשא ביטון: אין לך נתון מספרי?

יפעת שאשא ביטון: כמה?

<שרי פייר: במסגרת הילדים שהועברו מפל"א עד שזה היה אצלנו היו 2,100 ילדים, שכמחציתם, בערך 1,000, היו ילדים עולים חדשים, ואחרים – ותיקים.

<שרי פייר: זה אחרי המיפוי.

<שרי פייר: הילדים הועברו - - -

<קריאה: - - -

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: היא נתנה.

יפעת שאשא ביטון: היא אמרה: 2,000, ו-1,000 מהעולים החדשים.

יפעת שאשא ביטון: בסוף, זו נגיעה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה משהו שהוא מערכתי.

<שרי פייר: יש פה משהו הוא מאוד מערכתי, משהו בתחום החינוך הבלתי פורמלי.

<שרי פייר: אל תשכחי, ובואו ולא נשכח כולנו, שלכל ילד עולה משרד החינוך נותן מענה - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע גם ממשרד החינוך.

<שרי פייר: - - באמצעות שעות עולים.

<שרי פייר: אם ילדים צריכים מעבר לכך, אנחנו נותנים.

<שרי פייר: בנוסף לכך, גם במסגרת החינוך היסודי כוונתנו היא לתת לכמה אלפי ילדים מענה.

יפעת שאשא ביטון: "הדרך החדשה" – היא לא מופיעה לי פה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: טלל דולב, אשמח שתציגי את התכנית כדי שנקבל איזו שהיא פרספקטיבה רחבה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נחזור לצלול פנימה אל תוך המשרדים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<טלל דולב: באמת במסגרת – אני לא אוהבת את "הדרך החדשה" אבל זה כנראה תופסת – התכנית הממשלתית לשילוב יוצאי אתיופיה, ותכף אגיד למה לא.

<טלל דולב: זו תכנית – אני חושבת שאנחנו 12 משרדי ממשלה וגופים, שהוקצה תקציב תוספתי עבור מתן מענה ליוצאי אתיופיה, בעיקר אלה שהם העולים אבל גם עולים וגם ותיקים, כאשר העיקרון המרכזי שמנחה את התכנית הזאת הוא העקרונות.

<טלל דולב: יש שש אבני יסוד שפותחו וגובשו יחד עם קהילת יוצאי אתיופיה בתהליך מאוד מורכב שהוביל משרד העלייה והקליטה.

<טלל דולב: אני לא אתן הרצאה על שש אבני היסוד, ואני אגיד שלוש עיקריות בעיניי שמשתלבות זו בזו וגם מתחברות במוזיקה לדברים ששרי התחילה להגיד ובטח אתם תשמעו מהמשרדים האחרים.

<טלל דולב: אבן היסוד הראשונה היא השתלבות מיטבית, וההשתלבות המיטבית – אנחנו מאוד מקווים שאת הישיבה הזאת בעוד כמה שנים, ארבע שנים, ויכול להיות שזה ייקח קצת יותר עד שלא נצטרך לקיים את הישיבה הזאת, אבל שלא יהיה צורך לקיים את הישיבה הזאת, מפני שלא תעלה שאלה ביחס להשתלבותם של יוצאי אתיופיה לא במערכת החינוך ולא במערכות אחרות.

<טלל דולב: חלק מדרכי הפעולה לדבר הזה הוא באמת: כמה שיותר להימנע מתכניות שמיועדות ליוצאי אתיופיה בלבד, ולנסות לשלב יוצאי אתיופיה בפעולות כלליות של המשרדים, כאשר בעצם כל אחד מהמשרדים תגבור תקציבי.

יפעת שאשא ביטון: למה לנסות?

יפעת שאשא ביטון: למה המילה "לנסות"?

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו משאיר אותנו שם איפה שהוא אחורה בתפיסה?

יפעת שאשא ביטון: למה לא להחליט שמשלבים יוצאי אתיופיה בפעולות הכלליות?

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נעשה את זה, זה לא יקרה.

פנינה תמנו: זה כמו השתלה.

פנינה תמנו: יש דחייה של החברה הישראלית, וגם - - - יצרה המון בידול.

יפעת שאשא ביטון: פנינה, אנחנו ניתן לך את מקומך ואת זמנך.

יפעת שאשא ביטון: אחרי טלל את תוכלי.

<טלל דולב: אחת המובילות של התהליך.

<טלל דולב: יכול להיות שאתם אומרים על המילה "לנסות"; אני לא יודעת אם השתמשתי במילה בכוונה, אבל כן יש פה משהו שאני חושב שמאוד חשוש להדגיש אותו בשלב הזה של הדיון, וזה שהתכנית הזאת, מבחינה תפיסתית, מהווה שינוי מאוד גדול מדפוסי הפעולה של הממשלה, של הפילנתרופיה ושל הרשויות המקומיות שהיו נהוגים לפני כן, כי המדיניות הייתה כן סגירת פערים, אבל בואו עד כמה שניתן ניתן שירותים מיוחדים ליוצאי אתיופיה.

<טלל דולב: המדיניות הזאת, היו לה כוונות טובות, אבל היא כן יצרה בידול.

<טלל דולב: המשימה שלנו, וזה כל המשרדים ביחד וזה לא משימה שלי, וגם נציגי ציבור, היא בעצם להפוך את התפיסה.

<טלל דולב: זה קל להפוך תפיסה, וזה יותר קשה להפוך את הפרקטיקה.

<טלל דולב: לכן, עוד פעם, המטרה של התכנית היא לאפשר למשרדים איפה שהוא תגבור תקציבי כדי להטמיע פעילויות שיוצאי אתיופיה יהיו בעצם חלק מהפעילויות הכלליות.

<טלל דולב: אם אנחנו נסתכל על התכניות, ומשרד החינוך יפרט, של המשרדים השונים, זו המטרה.

<טלל דולב: לכן התכנית מאוד מסועפת.

<טלל דולב: היא מפוזרת על פני הרבה פעילויות של המשרדים.

<טלל דולב: יש בערך 90 שורות באקסל.

<טלל דולב: הרעיון הוא שבכל דבר מהותי שהמדינה עושה, שהממשלה עושה, שהמשרדים עושים, תהיה הנוכחות של יוצאי אתיופיה, כאשר ארבע השנים האלה מתכוונות לתת איזה שהוא boost:

<טלל דולב: בואו וניתן תגבור תקציבי ונעשה את זה, כדי שאחר כך זה יהפוך לדרך העבודה ודרך העבודה הרגילה של המשרדים.

<טלל דולב: העיקרון השני, שאני מאוד מתחברת אליו, - -

יפעת שאשא ביטון: תנסי להציג אותם בצורה קצת יותר מתומצתת, כי אחרת אנחנו נסיים להם פה את כל הזמן של הוועדה.

<טלל דולב: - - אבל הוא מתחבר לגמרי לראשון, הוא: להתייחס לגיוון בתוך אוכלוסיית יוצאי אתיופיה.

<טלל דולב: אנחנו מדברים הרבה על פערים.

<טלל דולב: אנחנו מדברים הרבה על סגירת פערים, והמטרה הזאת מאוד חשובה.

<טלל דולב: יוצאי אתיופיה נמצאים כבר הרבה מאוד שנים בארץ.

<טלל דולב: אחד הדברים שהתכנית הזאת עושה, ושרי התייחסה וגם במשרדים אחרים, היא לא להתייחס רק למקומות של הפערים אלא לנסות לסגור פערים גם באמצעות עידוד מצוינות והצטיינות.

<טלל דולב: אנחנו מדברים על תכניות למצטיינים, אנחנו מדברים על תכניות לסטודנטים, אנחנו מדברים על הלוואות לעסקים קטנים, אנחנו מדברים על שילוב במקומות עבודה בשכר גבוה בתעשיית ההיי-טק, ואנחנו מדברים על שילוב אקדמאים ושילוב במשרדי הממשלה.

<טלל דולב: החינוך, ובזה את צודקת שמה שאת אמרת שהוא ראשון, זה התשתית לכל הדבר הזה.

<טלל דולב: הנקודה השלישית, שהיא השלמה חשובה, זו החברה הישראלית.

<טלל דולב: חלק גדול מהשינוי התפיסתי צריך לעשות אצלנו.

<טלל דולב: אצלנו, מבחינתנו, אנשי המקצוע בתוך משרדי הממשלה וגם בכלל האזרחים וגם ברשויות המקומיות.

<טלל דולב: כדי לייצר את ההשתלבות המיטבית – אנחנו צריכים לראות את יוצאי אתיופיה כמו כל אחד, אנחנו צריכים לראות אותם כבעלי מגוון של צרכים.

<טלל דולב: הובלה של תהליכים כאלה בתוך שירותים חברתיים, שהורגלו – "אני עושה תכנית על יוצאי אתיופיה, תדווחי לי רק על יוצאי אתיופיה" – דורשת שינוי חשיבתי מאוד גדול.

<טלל דולב: היא דורשת מרשות מקומית לראות אותם ככלל האזרחים, דורשת מבית-ספר לראות אותם ככלל הילדים.

<טלל דולב: יש לנו פה פשוט משימה מאוד גדולה.

<טלל דולב: כל אחד מהמשרדים שם באמת את מיטב הכלים שלו כדי לבצע את המשימה הזאת.

<טלל דולב: אנחנו לא שם.

<טלל דולב: אנחנו בהתחלה.

<טלל דולב: אני מקווה שלאורך זמן אנחנו נוכל לבוא ולדווח גם על האפקטיביות של הכלים וגם על העובדה שהילדים במקרה הזה ובני-הנוער משולבים בכלל הפעולות שלנו של התכניות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה רק לומר לפחות ברמה של כותרת?

יפעת שאשא ביטון: את דיברת על שש אבנים והצגת שלוש.

יפעת שאשא ביטון: את יכולה להציג את השלוש האחרות רק כדי שנבין?

<טלל דולב: הם היו בתוך הדברים.

<טלל דולב: - -

יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

<טלל דולב: - - אחת האבנים היא באמת סגירת פערים, עידוד מצוינות.

<טלל דולב: אני חושבת שאבן שהיא מאוד חשובה, ואני חושבת שגם משרד החינוך ידבר עליה, היא כל נושא חיזוק התא המשפחתי והקהילה.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב מאוד, כי בסוף-בסוף - - -

<טלל דולב: מדברים על שני הצדדים: החברה של יוצאי אתיופיה לחברה הישראלית הקולטת גם על להתמודד עם הקשיים, אבל גם היא מערבת את הקהילה באמת למעלה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר – אני לא יודעת אם זה מה שהתכוונת או שזה יצא הפוך – שאני חושבת שקודם כל צריך לשנות תפיסה, והיא בסוף משנה את הפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת שיותר קל לשנות את התפיסה מאשר את הפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה יותר קשה לשנות תפיסה, ואני חושבת שזה החלק שאנחנו עדיין תקועים בו.

יפעת שאשא ביטון: בסוף, כשמשתנה התפיסה, זה גם יוצר מציאות וכל ההתנהלות סביב זה משתנה.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהדברים ייעשו.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שאנחנו כבר אחרי כל כך הרבה שנים, זאת אומרת הם לא חדשים פה באמת והם חלק מאתנו כבר הרבה מאוד זמן – שהדברים ייעשו במקביל כדי שיהיה אפשר שזה יקרה מהר.

יפעת שאשא ביטון: טלל, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת לשעבר פנינה תמנו-שטה, בבקשה.

פנינה תמנו: ראשית, יושבת-הראש, אני רוצה לברך אותך על הדיון, - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

פנינה תמנו: - - וכמובן את מי שעסקו במלאכה.

פנינה תמנו: אני רוצה לדבר דווקא על מה שאין.

פנינה תמנו: נכון שאנחנו במקום שהוא יותר טוב מלפני שלוש שנים ושיש באמת ניסיון, ברמה של המדיניות הציבורית, לנסות להטמיע חשיבה או שינוי תפיסה.

פנינה תמנו: זה ייקח זמן.

פנינה תמנו: ברור לי, וברור למי שהוא מבין במדיניות ציבורית, שזה לוקח זמן.

פנינה תמנו: אבל יש בעיה אמתית ורצינית בכל מה שקשור למערכת היחסית המאוד סבוכה של השלטון המרכזי והשלטון המקומי.

פנינה תמנו: רבותי, מה שקורה בשטח מאוד מדאיג מהסיבה הפשוטה.

פנינה תמנו: את זה אני רוצה דווקא להפנות – אני לא יודעת אם יש פה נציגה של השלטון המקומי – לראשי ערים.

פנינה תמנו: מה שקורה עם השריפים בתוך הרשויות שלהם ועם ילדים יוצאי אתיופיה לא מתקרב לחזונות או לשיח המאוד יפה והממוזג ונעים שאנחנו נמצאים בו פה היום.

פנינה תמנו: לצערי, מחלקות חינוך ברשויות המקומיות – כמה שאתם לא תדברו אתם במשרד החינוך – עושות כרצונן.

פנינה תמנו: יבוא הלחץ הפוליטי ממפלגה כזו או אחרת, יבוא הלובי שיותר מקורב לראש העיר – ומי שנופל בין הכיסאות, וכנראה שגם בשעה הזאת יש בטח דיונים בסתר לעשות בזאר על כמה ילדים אתיופים יקבל בית-הספר הזה וכמה האחר.

פנינה תמנו: אני אומרת לךְ עובדות שקורות יום-יום ובמציאות.

פנינה תמנו: לא פלא שהנתונים והפערים זה לאט מדי.

פנינה תמנו: למה זה מעט מדי?

פנינה תמנו: דבר ראשון – ילדים ממוצא אתיופי, שהם דור שני ויכול להיות גם דור שלישי בישראל, הסיכוי שלהם להיפגע ולהיות מוסללים לבתי-ספר חלשים הוא פי כמה וכמה מילד שאינו ממוצא אתיופי.

פנינה תמנו: הדבר השני – הסיכוי שלהם למצוא את עצמם בתוך מסגרת ופרויקט, בזמן שבאותה שעה בבית-הספר יש יום לימודים ארוך או הפעלה של תכנית כזו או אחרת, הסיכוי שהם ימצאו את עצמם בתוך מסגרת כזו בעל כורחם ברור לנו שהוא גבוה יותר מכל ילד אחר.

פנינה תמנו: לדוגמה: אפילו צהרוניות הרווחה במדינת ישראל, ואני בטוחה שאף אחד לא בדק את זה – אני אגיד לכם שאני עושה את הדברים הכי פשוטים, למרות שעכשיו במאסטר שלי חקרתי סגרגציה, ואני יכולה להגיד שהדבר הפשוט זה הרגליים כלומר עבודת שטח.

פנינה תמנו: בפתח-תקווה, בבית-הספר של הבת שלי, אני רואה ילדים שעולים לאוטובוס, כולם יוצאי אתיופיה, ונוסעים למקום אחר.

פנינה תמנו: לאן אתם נוסעים?

פנינה תמנו: לוקחים אותם 200 מטר משם למתנ"ס "עמישב".

פנינה תמנו: אני שואלת: מה יש במתנ"ס "עמישב"?

פנינה תמנו: אומרים לי: צהרונית רווחה.

פנינה תמנו: אמרתי: נלך לשם.

פנינה תמנו: מי בצהרונית הרווחה?

פנינה תמנו: אוספים את כל הילדים האתיופים מכל העיר, שמים אותם בצהרונית הרווחה של הילדים המסכנים, במקום להשאיר אותם באותה שעה בצהרונים - -

יפעת שאשא ביטון: יחד עם כולם.

פנינה תמנו: - - של בית-הספר, כאילו צהרונית הרווחה לא משקיעים בה כספים.

פנינה תמנו: זה דבר אחד.

פנינה תמנו: דוגמה שנייה: בשנת 2016, בקיץ הקודם, עדיין קייטנות לילדים יוצאי אתיופיה הן בנפרד מילידי הארץ.

פנינה תמנו: בושה וחרפה.

פנינה תמנו: בושה וחרפה.

פנינה תמנו: עברתי מתנ"ס-מתנ"ס, וניסיתי להבין איך קורה דבר כזה.

פנינה תמנו: בהגינותה של עובדת אחת שהרימה אלי טלפון, שמכירה אותי, היא אומרת לי: פנינה, מגיעה האוכלוסייה הוותיקה – מסלילים אותה ואומרים לה "לכו תירשמו במתנ"ס השני, של הלבנים".

פנינה תמנו: כל זה בגלל קבוצות לחץ בתוך החברה הישראלית.

פנינה תמנו: אבל בטח ובטח בגלל שראשי ערים מאפשרים לזה לקרות.

פנינה תמנו: אז אפשר להילחם נגד תחנות רוח.

פנינה תמנו: אני לא חושבת שמישהו דן בזה.

פנינה תמנו: אני אומרת לךְ שזה קיים בהמון רבדים, כולל תנועות נוער.

פנינה תמנו: לא ייתכן שהבת שלי תגיע עם פתק ותגיד לי "הנה, אמא נתנו לי פתק לתנועת נוער בשעריה", ואז אני אצטרך לחשוב: "הנה, זה תנועת הנוער שנותנים רק לאתיופים".

פנינה תמנו: יש לךְ תנועות נוער רק ליוצאי אתיופיה.

פנינה תמנו: זה פשוט ביזיון.

פנינה תמנו: זה לא קיים כזה דבר שיש לנו פה בתי-נוער על-פי מוצא.

פנינה תמנו: אני אומרת לכם: זה פשוט לא יכול לקרות.

פנינה תמנו: זה לא יכול להמשיך.

פנינה תמנו: מה שקורה עם הילדים האלה הוא שמראש – מעבר למערכת החינוך, ויש לי ביקורת גם על מערכת החינוך ובגלל זה הלכתי אתם לעבודה ממושכת והטמעת העקרונות – כל עוד לא יהיו מחקרים מקיפים פנים הרשויות שיש בהן ריכוז של יוצאי אתיופיה, אני לא חושבת שאנחנו בכלל נדגדג את הבעיה, כי אם יוצאות מתקשרות אלי ואומרות לי – בא לי להקיא.

פנינה תמנו: מנהלת בית-ספר אומרת "אני מוכנה עשרה אתיופיים".

פנינה תמנו: קודם כל, מחקרים בעולם מראים שאינטגרציה חיובית ונכונה היא בין 25% ל-30% ל-70%.

יפעת שאשא ביטון: נכון, והיא גם תורמת לכולם.

פנינה תמנו: אבל בטח ובטח שלא צריך לעשות את זה כמעין בזאר כאילו היינו באמת בשר בקר.

פנינה תמנו: צריך להחליט איך עושים את זה, ואני לא חושבת שזה נתון רק לפקידים בדרג מסוים.

פנינה תמנו: זה נתון למקבלי החלטות.

פנינה תמנו: אני חושבת שאת, כיושבת-ראש הוועדה, יכולה לזמן מהממ"מ מחקר רציני שממוקד ופונה לרשויות המקומיות ולמחלקות החינוך ששואל: תביאו לי תמונת מצב של ילדים יוצאי אתיופיה, באיזה בתי-ספר הם נמצאים.

פנינה תמנו: אחר כך נצליח לעשות השוואה, לשים לנו נקודות, ולראות באמת האם הפערים נוצרים בגלל - - -

יפעת שאשא ביטון: יש.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר: את תקראי את המסמך, ואת תראי שיש שם פילוח לפי בתי-הספר.

פנינה תמנו: של בתי-ספר?

יפעת שאשא ביטון: כן.

פנינה תמנו: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אבל - - -

פנינה תמנו: אני קראתי את הדוחות הקודמים, ואין.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם את נכנסת פנימה, וזה מה שאני אמרתי כאן קודם, אנחנו רואים שיש על פניו פיזור בין בתי-הספר, אבל בתוך כל בית-ספר הם נמצאים - -

פנינה תמנו: יש סגרגציה.

פנינה תמנו: אז, הנה.

יפעת שאשא ביטון: - - בתא משל עצמם, וזאת הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: פנינה, מה שאת מעלה פה – אנחנו יכולים גם להביא דוגמאות אחרות, ולא כדי שהם ינקו את השולחן אלא להפך, כלומר כדי שאנחנו נבין שהסיפור זה לא רק הנתונים ולא רק המחקר אלא זה לפעול נקודתית מול מי שמתנהל כך.

יפעת שאשא ביטון: אם את יודעת על מקומות שבהם יש מועדוניות נפרדות, קייטנות נפרדות, תנועות נוער נפרדות, אני רוצה לדעת עליהן.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת עליהן כאן בשולחן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נטפל נקודתית מול אותן רשויות, כי יש רשויות שבאמת עושות את המאמץ לשילוב, בין אם זה בבית-הספר, ואני יכולה להעיד לפחות על המקום שממנו אני מגיעה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהם הולכים לממלכתי-דתי, אני יודעת באיזה כיתות הם נמצאים, ואני יודעת שהם מעורבים, שלא כמו בשנים הקודמות, אגב, שהיו כיתות הומוגניות של עולים אתיופים.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהם משולבים בחינוך הבלתי פורמלי.

יפעת שאשא ביטון: אבל במקומות שאת יודעת שיש גטאות, בואי נקרא לזה בשם, - -

פנינה תמנו: מכוונות.

יפעת שאשא ביטון: - - גטאות של אתיופים – בואי ותני לו לטפל בזה.

פנינה תמנו: דבר נוסף ואחרון – לאחרונה קראתי את מדד הסגרגציה דווקא של מחקר שבנק ישראל הזמין, של מכון טאוב.

פנינה תמנו: הם מראים באמת את מערכת היחסים ובכלל את הפיזור של סגרגציה בין בתי-ספר, כפי שאת אמרת, לבין זה שבתוך בית-הספר יש סגרגציה.

פנינה תמנו: אני חושבת שצריך לפנות לבנק ישראל, כי משום מה הדוח הזה, שהוא מ-2014, למרות כל הדיונים הרבים שעשינו, החביאו אותו, העלימו אותו.

פנינה תמנו: אני חושבת שקודם כל צריך לאסוף את כל המידעים שקיימים, בטח ובטח דוח חשוב שכזה.

פנינה תמנו: תודה.

יפעת שאשא ביטון: פנינה, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לנציגי משרד החינוך.

<עירית בירן: צהריים טובים.

<עירית בירן: אני עירית בירן, סגנית מנהל המינהל הפדגוגי, ומובילה במינהל הפדגוגי את הצוות שבעצם מטפל בשילוב המיטבי.

<עירית בירן: אני רוצה להתחיל מזה שיצא חוזר מנכ"ל האוסר, כבר לפני כמעט שנה או עשרה חודשים, בצורה מוחלטת, קיום של הסללה או מבנים כאלה או אחרים לבני הקהילה.

<עירית בירן: חשוב להגיד שגם פתחנו את הערוצים לתקשורת – לקבל אינפורמציה, והרבה מאוד מהפעילים מפנים אלינו מידע, ואנחנו גם מטפלים ישירות.

<עירית בירן: זאת אומרת, אנחנו מקבלים מידע, ואנחנו מטפלים בזה, כי זה ממש חוזר מנכ"ל מאוד חד-משמעי וברור.

יפעת שאשא ביטון: איזו עוד דרך לאכיפה יש חוץ מפעילים שראו את זה באופן אקראי?

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו - - - לדעת - - -

<עירית בירן: כל המפקחים, בממלכתי ובממלכתי-דתי, שמגיעים לבתי-הספר, מכל המגזרים, בעצם, קיבלו את אותו מידע, וחלק מהתפקיד שלהם הוא באמת לעבור ולראות מה קורה בפועל.

<עירית בירן: לא תמיד הם רואים הכל.

<עירית בירן: לפעמים, אנחנו מקבלים מידע, ואז אנחנו מפעילים אותם כדי להיכנס לגופו של עניין ולטפל.

יפעת שאשא ביטון: עירית, מפקח שמגיע לבית-ספר יכול להיות אם יש כיתה שהיא הומוגנית.

<עירית בירן: אני לא יודעת.

<עירית בירן: לפעמים כן, ולפעמים לא.

<עירית בירן: הוא לא עובר ופותח את כל - - -

יפעת שאשא ביטון: בביקורי נימוסין שהייתי בבתי-ספר יכולתי לראות.

<עירית בירן: נכון, אבל אתה לא עובר ופותח דלת-דלת בכל כיתה.

<עירית בירן: אתה מגיע לנושא מסוים.

<עירית בירן: היום מפקחים גם לא עושים הערכה ישירה לכל מורה, אז הם לא נכנסים לכל הכיתות.

<עירית בירן: לכן, אני אומרת: כל מידע שמגיע, אנחנו מטפלים ובצורה מאוד חד-משמעית.

<עירית בירן: בכלל, בבעיות שמגיעות מהקהילה, כי הייתה החלטה שצריך להרחיב את הטיפול ולהגביר את הרגישות בטיפול, כי הרבה פעמים דברים לא הגיעו לטיפול.

<עירית בירן: הדבר השני שנעשה, וגם זה לפני סוף שנת הלימודים הקודמת, זה העברת הטיפול בבני הקהילה, מאחר ורובם כבר לא עולים, ורוב התלמידים הם כבר ילידי הארץ, לאגפי הגיל, והם בעצם אחראים על יצירת התכניות ועל הפעלת התכניות.

<עירית בירן: אני חושבת שזה כבר נותן את אותותיו.

<עירית בירן: האגף לקליטת עלייה ממשיך לטפל בילדים העולים, ובהמשך מאיה גם תדווח.

<עירית בירן: את שאלת קודם בנושא תכניות וילדים מטופלים.

<עירית בירן: כרגע, בתכניות, ממצטיינים ועד ילדים שמקבלים תכנית לסגירת פערים ודרך ילדים שמקבלים תכנית למניעת היגררות לתוך החינוך המיוחד – אנחנו מטפלים כרגע, ספורים, ב-10,000 תלמידים.

<עירית בירן: כל הילדים האלה מטופלים בקבוצות הטרוגניות ולא הומוגניות.

<עירית בירן: זאת אומרת, התכניות מבוקרות, ואנחנו בדקנו.

<עירית בירן: יש מקומות שהקבוצה תהיה עם רוב ילדים שאינם בני הקהילה והם רק צורפו אל הקבוצה, ולפעמים זה קורה הפוך.

<עירית בירן: זה תלוי באותה סיטואציה.

<עירית בירן: הבעיה: יש לנו גנים ובתי-ספר יסודיים שיושבים בתוך שכונה מסוימת, ואז קשה מאוד לעמוד בכללים של שילוב 70%-30%.

<עירית בירן: הוא קצת מורכב כי בבית-הספר יש אחוז גבוה של בני הקהילה, ואז אתה מחפש כי אתה בונה את הקבוצות לתגבור או לטיפוח או מצוינים וכו' לפי היכולות ולאן אנחנו מזניקים אותם.

<עירית בירן: ואם אנחנו מזניקים קבוצה, לא תמיד אנחנו נספור בדיוק את האחוזים ונעמוד בהם.

<עירית בירן: חשוב להגיד את זה.

<עירית בירן: אנחנו משתדלים.

יפעת שאשא ביטון: אבל, אז זה רק מחמיר את הבעיה ומנציח אותה, ואומר למה.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לנו אזור רישום מסוים שיש בו רוב של קהילה אתיופית ואז גם בבית-הספר יש רוב קהילה אתיופית – הנה, מצאנו לעצמנו חברה נבדלת.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא: האם לא במקרים כאלה צריך לחשוב מחדש על אזור הרישום ועל בתי-הספר הקולטים, כדי שלפחות ברמת תכנון יישובית אנחנו נראה שיש שילוב?

<עירית בירן: אנחנו עושים את זה, אבל הורים מאוד מתלוננים אם ילד צריך להיות מוסע משכונה מסוימת לשכונה אחרת, ואז הוא פספס את אותו אוטובוס בבוקר.

<עירית בירן: אם זה באותו אזור מרחב של שלושה ק"מ או 2.5 ק"מ או שני ק"מ לפי הגיל, ילד יכול להגיע ואין בעיה.

<עירית בירן: אבל אם אנחנו צריכים להקפיץ את הילד למרחקים של 15 ק"מ ולפעמים 30 ק"מ מהבית שלו, אז אנחנו כבר יוצרים - - -

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: איך הגענו לשם?

יפעת שאשא ביטון: איך ל-15 ק"מ?

<עירית בירן: זה מה שקרה עם - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מזכירה את המרחב היישובי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא - - -

<עירית בירן: סליחה.

<עירית בירן: בחיפה, שהיא עיר, אנחנו נאלצנו ילדים, ואני בכוונה שמה את זה כי שם נסגרו שני בתי-ספר בהחלטה של השר גדעון סער.

<עירית בירן: אם הייתם מסתכלים על המרחקים שהילדים הוסעו, זה מצד אחד של העיר לצד השני בשעות הבוקר עם הפקקים.

<עירית בירן: זה היה סיפור.

יפעת שאשא ביטון: זה לא 30 ק"מ.

<עירית בירן: זה לא 30 ק"מ, אבל עם פקקים של עיר זה לוקח הרבה שעות ויש עליות וירידות וכן הלאה.

<עירית בירן: אני לא אכנס לזה.

<עירית בירן: אני רוצה לעבור לתכנית, אם אפשר.

<חנה אלעזר לגסה: אין תכניות נבדלות ליוצאי אתיופיה?

<עירית בירן: התכניות מפוקחות על-ידי משרד החינוך בצורה חד-משמעית.

<עירית בירן: אנחנו סגרנו אותם.

<עירית בירן: כל תכנית שעובדת בתוך בתי-הספר - - -

<חנה אלעזר לגסה: אבל עובדה שיש תכניות שלא רק שהן קיימות, אלא הן אפילו תכניות שהתקציב שלהן גדל והפעילות שלהן גדלה.

<חנה אלעזר לגסה: אז את לא יכולה להגיד שהן - - -

<עירית בירן: הן לא מבודלות.

<קריאה: הן כן מבודלות.

<עירית בירן: הן לא מבודלות, אבל בסדר, אני מוכנה - - -

<קריאה: יש מכסות.

<קריאה: זה בדיוק מה שאת ניסית להסביר - - -

<עירית בירן: ברגע שיש הדרגה ועכשיו נכנסו 20 ילדים לא בני הקהילה - - -

<חנה אלעזר לגסה: הם מדברים על שילוב מיטבי של 80%-20% - - -

<עירית בירן: לא.

<עירית בירן: אמרתי - - -

יפעת שאשא ביטון: מי גברתי?

<חנה אלעזר לגסה: אני חנה אלעזר מאגודת יהודי אתיופיה.

<חנה אלעזר לגסה: מדברים על שילוב מיטבי כאשר זה 80%-20%.

<חנה אלעזר לגסה: זה לא נקרא שילוב מיטבי.

יפעת שאשא ביטון: את תקבלי את רשות הדיבור, ואת תוכלי לדבר ולהציג את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: עירית, בבקשה.

<עירית בירן: אני רוצה להיכנס יותר לעומק לאותן תכניות אנחנו מפעילים, כמו עבודה עם ההורים בגני-הילדים.

<עירית בירן: כל ילדי הגן מקבלים את המפגש, וכל ההורים של ילדי הגן מקבלים את המפגש.

<עירית בירן: הרשויות המקומיות יחד עם הפיקוח של אותו ישוב קבעו מי הם הגנים, כדי שגם לא יהיה מצב שאנחנו מסבסדים פעילות הורים וילדים בגן בשעות אחר-צהריים והצהריים במקום שיש ילד אחד.

<עירית בירן: אנחנו מנסים להגיע למצב שיש לפחות שליש ילדים מהגן שהם בני הקהילה.

<עירית בירן: אנחנו תגברנו תכנית שנקראת "מעגן".

יפעת שאשא ביטון: מה מהות הדרכת ההורים?

<עירית בירן: תודה על החיזוק.

<עירית בירן: הרעיון הוא לחזק - - -

יפעת שאשא ביטון: אגיד לך למה.

יפעת שאשא ביטון: כשאני חושבת, כל ההורים צריכים הדרכת הורים.

<עירית בירן: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו דיון שלם על הדרכת הורים בכלל, והקדשנו לזה.

יפעת שאשא ביטון: הבנו כמה זה חשוב ונחוץ במיוחד בעידן שלו.

יפעת שאשא ביטון: אז למה לעשות את זה רק לקהילת אתיופיה?

יפעת שאשא ביטון: למה להפלות את הלבנים?

פנינה תמנו: מה גם שנציגי הציבור אמרו להם שלא צריך את התכנית הזאת.

<עירית בירן: לא.

<עירית בירן: הם אמרו לנו על תכנית אחרת.

פנינה תמנו: את רוצה להגיד לי מה אני אמרתי.

פנינה תמנו: אמרתי שלא צריך תכנית שמלמדת את ההורים להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל, פנינה, לא בכעס.

יפעת שאשא ביטון: לא בכעס.

פנינה תמנו: עם כעס, עם כעס.

<עירית בירן: סליחה.

פנינה תמנו: חבל שההורים שלנו צריכים ללמוד להיות הורים.

<עירית בירן: פנינה, זה בסדר.

<עירית בירן: אנחנו לא מלמדים אותם להיות הורים.

<עירית בירן: אנחנו מחזקים את הקשר של ההורים עם המוסד החינוכי.

<עירית בירן: אנחנו עושים את התכנית הזאת בעוד מקומות – במקומות שאנחנו מקבלים תקציב תוספתי.

<עירית בירן: זה לא חלק מהמהלך הרגיל, כי אנחנו נותנים תכנית העשרה לילדי הגן ותכנית שעובדת עם ההורים כדי לחזק קשר הורה-המהלך החינוכי שהילד עובר.

<חנה אלעזר לגסה: כל הורה צריך חיזוק - - -

<עירית בירן: כשאני אקבל עוד מיליארד שקל לעבודה עם הורים, ואשמח אם תעזרי לי, אז אנחנו נעשה בכל גני ישראל.

<חנה אלעזר לגסה: - - - בתפקיד שלהם כהורים.

<עירית בירן: אנחנו לא מתעסקים בתפקיד שלהם.

<עירית בירן: עוד פעם, אני חוזרת.

<חנה אלעזר לגסה: - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, אנחנו לא נכנסים בדיון ככה.

יפעת שאשא ביטון: את תמצי את כל רשות הדיבור שלך.

<עירית בירן: אני אשמח שתבואו לפגוש ולראות את התכנית לעומק, ותראו שאנחנו לא מתעסקים בהורות שלהם.

<עירית בירן: אנחנו מתעסקים בקשר הורה-מסגרת חינוך ואיך אנחנו מחזקים את הקשר הזה.

<עירית בירן: זה נכון.

<עירית בירן: גם אני, כאמא, היו לי קשיים בעניין הזה.

<עירית בירן: אני מסכימה אתךְ שכל הורה צריך את זה.

<עירית בירן: אני לא מדברת על הורות, כי אנחנו כרגע לא מתעסקים בבעיות של הילד בבית.

<חנה אלעזר לגסה: אתם צריכים לטפל בבתי-ספר, במנהלים ובמורים.

יפעת שאשא ביטון: סליחה?

יפעת שאשא ביטון: את רוצה להישאר פה?

יפעת שאשא ביטון: באמת.

<עירית בירן: התכנית השנייה, שמתעסקת בגני-ילדים, היא תכנית שנכנסת ועוזרת בנושא בעיות התפתחות בגני-הילדים – ילדים שלא סיימו נושאים מסוימים כמו דיבור לקוי או כשהם מוטוריים וכן הלאה.

<עירית בירן: עוד פעם, אנחנו מטפלים בכל ילדי הגן, ונותנים הדרכה וליווי גם להורים של אותם ילדים שצריכים.

<עירית בירן: אבל האיתור והליווי הוא לכל הגן.

יפעת שאשא ביטון: של כלל הילדים או רק של הילדים האתיופים?

<עירית בירן: כלל הילדים באותם גנים ששם נכנסנו לעבודה עם התכנית.

<עירית בירן: אין שם ילד שלא יהיה מטופל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מצליחה להבין.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, אני לא רוצה רשימת מכולת של כל התכניות שאתם עושים.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: מה שמטריד אותי זה שהסוגיות שעלו כאן הן סוגיות כלליות.

יפעת שאשא ביטון: הדרכת הורים זו סוגיה כללית.

יפעת שאשא ביטון: עיכובים התפתחותיים בגן זו סוגיה לכלל הילדים.

יפעת שאשא ביטון: נכון שבין הילדים יש שונות, ואגב לא רק כי זה בין אתיופים לבין לא-אתיופים אלא גם בין ילדים שהם ותיקים, שנולדו בארץ והם לא יוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: השאלה שלי היא: למה אנחנו צריכים לקרוא לזה תכניות ייחודיות להם, אלא אם כן נעשה שם משהו שהוא באמת ייחודי על-פי צרכים ייחודיים של הקהילה האתיופית, כי אולי זו שפה לאלה שרק הגיעו או משהו כזה ואז אני יכולה להבין?

יפעת שאשא ביטון: אבל אם אנחנו מדברים על ילדים שנכנסו למערכת החינוך, וחלקם אפילו נולדו כאן ויש להם עיכוב שפתי, הם צריכים להיות מטופלים יחד עם יתר ילדי הגן.

יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה תכנית מיוחדת בשבילם?

יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה תכנית מיוחדת להורים, להדרכת הורים,רק בשביל האתיופים?

<עירית בירן: המשימה שלקחנו על עצמנו: להגיע למצב שהמיצ"בים והבגרויות של כל הילדים בני הקהילה יהיה דומה בפרופיל לכל דוברי העברית במדינת ישראל.

<עירית בירן: כדי להגיע למטרה הזאת, וזו משימה שלקחנו והיא מורכבת, צריך להתחיל כמה שיותר מוקדם לסגור פערים, להגיע למצב שהכניסה לכיתה א' דומה לפרופיל הכללי ואחר כך להתרומם לגיל עד כיתה ה', למיצ"ב, שזה הסיבוב הראשון שאנחנו בודקים ברמה הישראלית, ולראות שלא פתחנו פערים: לא בשפה, לא במתמטיקה ולא באנגלית.

<חנה אלעזר לגסה: זה תפיסה - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת לנהל את זה.

יפעת שאשא ביטון: עירית, אני רוצה לשאול: זה כולל ילדים שנולדים בארץ?

<עירית בירן: אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא אישי אלייך.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזו תפיסה של משרד.

יפעת שאשא ביטון: אני שואלת אותך את השאלות רק כדי להבין את המכניזם.

<עירית בירן: בהחלט, אנחנו לא ממיינים אם ילד נולד בחו"ל, באתיופיה, או בארץ.

יפעת שאשא ביטון: אז פה יש לי בעיה.

יפעת שאשא ביטון: פה יש לי בעיה, ואני אומר אותה.

<עירית בירן: אבל זו התכנית שהוגשה לממשלת ישראל ואושרה.

יפעת שאשא ביטון: אז ממשלת ישראל כשלה כאן באישור של התפיסה, כי אני רוצה לומר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: ילד שנולד כאן, ואני לא יודעת כמה שנים ההורים שלו היו, הוא דף לבן.

יפעת שאשא ביטון: ילד ממוצא אתיופי שנולד כאן הוא בדיוק כמו ילד אחר שנולד כאן.

פנינה תמנו: מה גם שזה סותר את אבני היסוד.

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: הוא נכנס לתך המערכת כמו כולם.

יפעת שאשא ביטון: הוא מתחיל ללמוד את השפה כמו כולם.

יפעת שאשא ביטון: הוא מקבל את המענים החינוכיים כמו כולם.

יפעת שאשא ביטון: אז איך קורה?

<עירית בירן: לא כולם מטופלים.

<עירית בירן: זה רק מי שצריך להיות מטופל.

יפעת שאשא ביטון: שניה רגע.

<עירית בירן: האם הפתרון הוא לא לטפל בהם עכשיו ולהגיד "כמו כולם"?

יפעת שאשא ביטון: לא, בכלל לא.

<עירית בירן: אז זה מה שאת מובילה כרגע.

יפעת שאשא ביטון: לא, ממש לא, עירית.

יפעת שאשא ביטון: את לא שומעת את מה שאני אומרת.

<עירית בירן: סליחה.

<חנה אלעזר לגסה: - - - לטפל - - -

<עירית בירן: אנחנו מטפלים לפי צורך.

<עירית בירן: אם ילד צריך עזרה כדי להתפתח בתחום מסוים – הוא יקבל.

<עירית בירן: אם הוא לא צריך – הוא לא מקבל.

<עירית בירן: אמרתי את זה כמה פעמים: רק לפי צורך של הילד.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: עירית, אסביר לך.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאני אמרתי קודם לטלל.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל, זה בטח לא אישי אלייך.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה לא רק משרד החינוך, כי אני בטוחה שאם אנחנו נפנה עכשיו לרווחה, אנחנו נראה בדיוק את אותו דבר.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני מנסה לומר, וזה בדיוק מה שאמרתי קודם לטלל על התפיסה: ברור שצריך לטפל.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מדברים על עולים חדשים שבאמת הגיעו, כן צריך לקחת אותם כקבוצה הומוגנית וללמד אותם את השפה, מעבר לשילוב שלהם, וצריך לעשות אתם דברים ייחודיים.

יפעת שאשא ביטון: אבל ילדים שנולדים בארץ, באמת, ונכנסים למערכת עם כולם ואמורים להתפתח עם כולם שם – נכון שחלקם מיוצאי אתיופיה יהיו להם עיכובים כאלה ואחרים כמו, אגב, שיש לילדים אחרים שהם לא יוצאי אתיופיה שיש להם עיכובים כאלה ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נטפל בהם בנפרד.

יפעת שאשא ביטון: אבל למה אני צריכה להגיד שיש תכנית ייחודית ליוצאי אתיופיה לעיכוב שפתי?

יפעת שאשא ביטון: תכנית ייחודית להדרכת הורים ליוצאי אתיופיה שנמצאים כאן?

יפעת שאשא ביטון: אגב, יכול להיות שגם ההורים שלהם נולדו כאן, נכון, פנינה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא טועה.

<קריאה: לגמרי.

פנינה תמנו: מה זאת אומרת?

פנינה תמנו: הילדים שלי בגן.

פנינה תמנו: אולי אני אקבל זימון בשבוע הבא.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה - - -

<עירית בירן: הילדים של פנינה לא יקבלו טיפול, כי הם לא צריכים כי המשפחה יכולה לתת.

<עירית בירן: מי שצריך מקבל.

פנינה תמנו: למה?

פנינה תמנו: מה ההבדל ביני לבין אלה שנולדו בארץ?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

<עירית בירן: ההחלטה היתה לתת העדפה מתקנת.

פנינה תמנו: בבקשה ממךְ.

פנינה תמנו: אמרנו להם את זה.

פנינה תמנו: אמרנו שזה לא מקובל.

פנינה תמנו: אלה תכניות שכשלו.

פנינה תמנו: היה את "פאקט".

פנינה תמנו: היו דברים שבאים עם נימה פטרונית, ואתם מחליטים להמשיך לעשות מה שאתם רוצים.

פנינה תמנו: זו בדיוק הבעיה.

<עירית בירן: "פאקט" נסגרה.

<עירית בירן: היא לא עובדת.

פנינה תמנו: עירית, אני יודעת כמה את עובדת קשה.

<עירית בירן: "מעגן" היא שעובדת בכל מדינת ישראל.

פנינה תמנו: רגע.

פנינה תמנו: את עובדת קשה, אבל אתם לא תעבדו עלינו בעיניים, כי אמרנו לכם שזה לא בסדר.

יפעת שאשא ביטון: פנינה, פנינה, לא לצעוק.

פנינה תמנו: - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אצלי בוועדה זה לא ככה.

פנינה תמנו: לא, באמת.

פנינה תמנו: זה כבר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם צריכים לשמור על הכבוד בשיח.

פנינה תמנו: - - - הכמות של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, תכנית "מעגן" היא לא לילדים אתיופים.

<טלל דולב: לא ליוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<טלל דולב: "מעגן" היא תכנית כללית.

יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי שאני יודעת מה זה "מעגן".

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של מעגן זה בדיוק העניין.

יפעת שאשא ביטון: זה לכל ילדי הארץ, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה שגם בתכניות האחרות - - -

<טלל דולב: לצערי, לא.

<טלל דולב: אני רוצה רגע - - -

יפעת שאשא ביטון: לילדים שמטופלים ברווחה - - -

<טלל דולב: אני רוצה רגע שתי דקות, - -

יפעת שאשא ביטון: היא רוצה להגיד מה זה "מעגן".

<טלל דולב: - - כי יש פה דילמה רצינית שאנחנו גם במשרד החינוך וגם במשרדים האחרים מנסים לראות איך להתאזן אתה, כי מצד אחד אנחנו נדרשים, ונדרשים ובצדק – השקיעה ממשלת ישראל סכום נכבד של כסף, מעל חצי מיליארד שקל, לארבע שנים, והמטרה של התקציב הזה היא לסייע ליוצאי אתיופיה.

<טלל דולב: יחד עם זה, מטרת התקציב הזה זה לסייע ליוצאי אתיופיה באמצעות השתלבות מיוחדת.

<טלל דולב: יש לנו כאן גם בעיה של שפה, כי מה בעצם עירית אומרת?

<טלל דולב: עירית אומרת:

<טלל דולב: למשרד החינוך אין תקציב לתת לכל הגנים בארץ קבוצות הורים.

<טלל דולב: את עשית את זה בוועדה שלך, והיה על זה דיון.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<טלל דולב: אין תקציב לתת לכל הגנים בארץ לקבוצות הורים.

<טלל דולב: אז יש תכניות ספציפיות שבהן גנים בוחרים קבוצות הורים.

<טלל דולב: פה נתנה ממשלת ישראל - - -

<חנה אלעזר לגסה: למה לא לתת קבוצות הורים- - -?

<טלל דולב: רגע, רגע, רגע.

<טלל דולב: למה צריך קבוצות הורים?

<טלל דולב: אני לא יודעת.

<חנה אלעזר לגסה: לא.

<חנה אלעזר לגסה: משותף עם הורים.

<טלל דולב: משותף.

<קריאה: לא.

<קריאה: רגע, שנייה.

<קריאה: למה?

<קריאה: בגלל שהם רצו.

<קריאה: זה לא נכון.

<טלל דולב: אבל זו תכנית שקיימת.

<טלל דולב: יש ישובים שבוחרים מתקציבם.

<טלל דולב: יש ישובים - - -

<חנה אלעזר לגסה: - - -

<קריאה: חנה.

יפעת שאשא ביטון: עירית, אנחנו לא אומרים לא לעשות ואנחנו לא כופרים במה שנעשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על האיך ואנחנו מדברים על הלמי.

<טלל דולב: אבל צריך - - -

יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות.

יפעת שאשא ביטון: נשמע פה משהו שלי הוא קשה.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת: בעיה של שפה.

<טלל דולב: אבל אני לא אמרתי.

יפעת שאשא ביטון: אני עוד פעם מחזירה אותך לשני ילדים שנולדו במדינת ישראל.

<טלל דולב: אני לא אמרתי: בעיה של שפה.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת קודם: - -

<טלל דולב: לא.

יפעת שאשא ביטון: - -יש פה גם עניין של שפה.

<טלל דולב: לא, אני לא אמרתי "שפה" בכלל.

<קריאה: שפה של מושגים.

<טלל דולב: אני אמרתי שיש פה שפה של מושגים שאנחנו משתמשים בהם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<טלל דולב: התכנית איננה ייחודית.

<טלל דולב: מה שייחודי פה זה ההקצאה.

<טלל דולב: זאת אומרת, מה שאנחנו באים להגיד זה כך: נתנה ממשלת ישראל תוספת תקציבית למשרד החינוך על מנת שיוכל, החל מהגיל הרך, לעסוק בפעילויות, ובמקרה הזה זה חיזוק המשפחה לפי אחת מאבני היסוד.

<טלל דולב: לקח משרד החינוך תכנית שפועלת גם ביישובים אחרים – - -

פנינה תמנו: אז את אומרת: זו תכנית לאומית.

<טלל דולב: - - תכנית שלא פזורה בכל הארץ כי אין משאבים, אבל שפועלת גם ביישובים אחרים, והקצה את האפשרות לבצע את התכנית הזאת לארבע רשויות מקומיות, 41 גנים, כאשר קריטריון ההקצאה היה היקף הילדים יוצאי אתיופיה באותן רשויות ובאותם גנים.

<טלל דולב: זו לא תכנית מיוחדת.

<טלל דולב: פועלות עוד קבוצות כאלה במגוון מאוד גדול של רשויות בהרבה מסגרות באמצעות תכנית לאומית לילדים ונוער בסיכון, באמצעות שיקום שכונות ובאמצעות תקציבים אחרים.

<טלל דולב: במקרה הזה, ההקצאה הזאת של התקציב, שאני לא מסתכלת במצגת לראות, תקציב לא גדול – כמה מאות אלפי שקלים – הוקצתה לארבעה ישובים שבהם יש אחוז גדול של יוצאי אתיופיה, הוקצתה לגני-ילדים באותם ישובים כשדאגו שבאותם גני-ילדים יש אחוז גדול של יוצאי אתיופיה.

<טלל דולב: הקבוצות לא נפרדות.

<טלל דולב: הקבוצות הן מעורבות.

<טלל דולב: זה פועל כאילו התכנית הזאת ממומנת מכל מקור אחר.

<טלל דולב: אבל כּיוַונו למקומות שבהם יש יוצאי אתיופיה.

<טלל דולב: לצורך השקיפות ולצורך הסבר לציבור לאן התקציב הזה הולך, אנחנו חייבים לבוא ולהגיד "זה נמצא תחת הכותרת של התכנית הממשלתית", ויבדקו אותנו שלא הלך לשכונת יוקרה בפתח-תקוה או לשכונת יוקרה באשדוד, אלא הלך לגנים שבהם יש אחוז גבוה של יוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שזה ילך – כמו שאמרה עירית: "את, פנינה, לא תקבלי, כי את יכולה לתת" – למקומות שבהם המשפחות זקוקות לזה - -

<טלל דולב: היישובים.

יפעת שאשא ביטון: - - מתוקף המצב שלהן, ולא בגלל שהן יוצאות אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאנחנו נמצא שבהרבה מקומות יש ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה שנזקקים לזה, וזה בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: אבל לא מלכתחילה אני קובעת את זה לפי המוצא שלהם.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני מנסה להגיד לךְ.

יפעת שאשא ביטון: זו הבעיה שלי בתפיסה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה מה את אומרת.

<עירית בירן: אבל זו הבעיה כשמנסים מצד אחד לתת תגבור תקציבי, ומצד שני - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אפשר לתת - - -

<עירית בירן: אין דרך לרבע את זה.

יפעת שאשא ביטון: התגבור התקציבי חשוב, וזה היה מהלך חשוב הוא מתבקש.

יפעת שאשא ביטון: הניסיון לראות במערכת איך אנחנו באמת נותנים את כל הכלים למי שצריך הוא חשוב ומתבקש, אבל אנחנו צריכים לראות שבדרך, בגלל התפיסה שלנו, אנחנו לא בעצם חוזרים על טעויות ואנחנו לא משמרים או מנציחים מציאות שהייתה.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון, אנחנו צריכים להיות מאוד עדינים איך שאנחנו גם מנסחים את זה, איך שאנחנו מביאים את זה ואיך אנחנו מקצים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל, בסדר, זה דורש מאתנו אולי קצת יותר, אבל זה חשוב שנעשה את זה, כי אם לא – אנחנו נישאר שם, ולא הכסף יעזור וגם לא התכניות יעזרו.

<טלל דולב: אני חושבת שאת צודקת לגמרי.

<טלל דולב: אני חושבת שבגלל זה גם הרבה דברים ממה שפנינה אמרה בנושא רשויות מקומיות – גם פה באמת יש מקום לשינוי תפיסה.

<טלל דולב: דרך-אגב, יהיה לך, מטעם התכנית, מיפוי של כל המענים ברשויות לא ליוצאי אתיופיה ואיפה משולבים בהם יוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<טלל דולב: כל העבודה הזאת – זו בדיוק העבודה של שינוי התפיסה ושינוי הפרקטיקה שצריכה להיעשות.

<טלל דולב: אבל אנחנו צריכים גם לדעת מה השפה שמלווה אותה, ואנחנו גם צריכים לתת דין וחשבון שלא עברו 41 מיליון שקל לשנה לאוכלוסיות אחרות בשם השילוב, ואז נראה שהפערים לא נסגרו.

<טלל דולב: יש פה היוון שאנחנו חייבים לעשות אותו.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא זה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לבנות את זה, אבל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: שוב, זה דורש אולי קצת יותר.

יפעת שאשא ביטון: ממש במשפט, כי אנחנו צריכים לסכם.

יפעת שאשא ביטון: אשמח לשמוח נציג או נציגה של השלטון המקומי.

יפעת שאשא ביטון: את תאמרי במשפט, כי את כבר בזבזת את כל רשות הדיבור על-הדרך.

יפעת שאשא ביטון: נתחיל אתך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<דוד מהרט: קוראים לי דוד מהרט מהאגודה לקידום החינוך.

<דוד מהרט: אם את מדברת על משפט, אגיד כך: אני מדבר תקופה ארוכה על מה שנקרא: ואוצ'רים.

<דוד מהרט: שוברים הם דבר ששובר את המסגרות הסגרגטיביות והתכניות הסגרגטיביות, כי, בעצם, היום עושים אינטגרציה לכאורה של 20% שהם לא בני הקהילה עם 80% בני הקהילה.

<דוד מהרט: אני שואל את עצמי: מי הם 20% הילדים שבאים לשבת עם ילדים יוצאי אתיופיה?

יפעת שאשא ביטון: בוא ולא נענה.

<דוד מהרט: לא נענה.

<דוד מהרט: אנחנו יודעים בדיוק מה התשובה.

<קריאה: אני יכול לענות.

<דוד מהרט: ואז, אני שואל את עצמי: האינטגרציה הזאת, שהמהות של אינטגרציה היא שדווקא צריך לחזק את האנשים ולטפח אותם ולהעלות אותם – האם מה שאנחנו עושים פה זה, בעצם, הפוך, שזה דבר מדכא?

<דוד מהרט: אנחנו חלשים, ומצרפים לנו עוד יותר חלשים מאתנו, וביחד אנחנו צוללים למטה.

יפעת שאשא ביטון: אתה גם שבוי בזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חלשים, וצירפו לנו חלשים.

<קריאה: זה לא נכון מה שאתם מדברים.

<דוד מהרט: הסטיגמה שהתקבעה - - -

<קריאה: - - -

יפעת שאשא ביטון: אל תראי לי יוצאי דופן, כי אני יכולה להראות לך יוצאי דופן.

יפעת שאשא ביטון: גם אצלי במקום שאני גרה יש יוצאי דופן.

<קריאה: לא יוצאי דופן.

<קריאה: אני - - -

<קריאה: אבל זה לא מה שמתואר.

<קריאה: זה לא נכון.

<דוד מהרט: המודל שאני מציע הוא, כפי שאמרתְ: שכל אחד יקבל שובר לפי הצרכים שלו ויתאימו לו ויאפשרו לו להשתלב בבתי-ספר מחוץ לאזור הרישום שלו ברחבי העיר, איפה שהוא מתאים ואיפה שהוא צריך להיות, ולהשתלב בחוגי העשרה לפי מה שהוא עושה ולא לפי מה שמישהו אחר קובע על-פי מוצא עדתי, ולתת לו שעות תגבור אישיות, ולא קבוצתיות, כי אם אתה מגיע לתיכון יוקרתי – הורה בעל אמצעים מוציא מהכיס הפרטי שלו, מביא מורה פרטי ונותן לו.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון לכל ילדי ישראל ולא רק לאתיופים.

<דוד מהרט: אבל אני אומר שיש פה תקציב גדול.

יפעת שאשא ביטון: גם פה צריך להגיד - - -

<דוד מהרט: נכון, ברור, אבל פה המדינה החליטה להקצות מיליונים רבים בשביל לסגור את הפער הזה.

<דוד מהרט: אם לא נפעל בדרך אחרת, בסופו של דבר, אני חושש שכמו שהיו הרבה תכניות יעברו עוד איזה עשר שנים או חמש שנים ואנחנו עוד פעם נעשה מחקרים ונמצא שהפערים השתמרו.

<דוד מהרט: לדעתי, צריך לפעול בדרכים שונות והשאיפה צריכה להיות לכיוון של האינטגרציה.

יפעת שאשא ביטון: זה – אנחנו מסכימים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: מהאגודה ידברו במשפט, ואחר כך ידברו מהשלטון המקומי.

יפעת שאשא ביטון: מי כאן מהשלטון המקומי?

<קריאה: אין - - -

יפעת שאשא ביטון: אין נציגות רשמית של השלטון המקומי?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<חנה אלעזר לגסה: אני חנה אלעזר מאגודת יהודי אתיופיה.

<חנה אלעזר לגסה: אנחנו נגד כל התכניות הנבדלות, ופועלים וממליצים לסגור אותן, כי התכניות האלה – בעצם, לאורך השנים, מה שהם עשו זה שמשרד החינוך, המשרד עצמו, לא רואה את התלמידים יוצאי אתיופיה כחלק מאוכלוסיית התלמידים שלו.

<חנה אלעזר לגסה: התכניות המבזות האלה משאירות את התלמידים, כמו שאת ציינת - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: את זה אנחנו יודעים.

יפעת שאשא ביטון: תוסיפי משהו שלא נאמר פה, כדי שאנחנו נוכל גם לסכם.

<חנה אלעזר לגסה: אני חושבת שלגבי התקציב, במקום תכניות נבדלות גם להורים וגם לתלמידים, אפשר לעשות תקצוב דיפרנציאלי פרטני לכל הורה ושכל אחד יבחר באיזו תכנית להשתלב ואיפה להיות, ולא צריכות להיות התכניות האלה.

<חנה אלעזר לגסה: זה מה שאנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: עוד מישהו רוצה להתייחס במשפט?

<קריאה: אני רוצֶה.

<קריאה: אני רוצָה.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אני צריכה לסכם את הדיון.

<שרה מאיר: אני מאוד מבקשת שיהיה פה דיון עם ראשי רשויות מקומיות על נושא האינטגרציה או שנקרא לזה: השילוב, ולא על הסגרגציה.

<שרה מאיר: אנחנו עשינו בירושלים פרויקט, ולא התחלנו עם החלשים.

יפעת שאשא ביטון: מי כבודה?

<שרה מאיר: מהאגודה.

<שרה מאיר: התחלנו במצוינים.

<שרה מאיר: גם את המצוינים לא רצו לקבל.

<שרה מאיר: שני ילדים הגיעו לבית-ספר יוקרתי, והילדים האחרים, הלבנים, מסביבם: "למה אתם שניים?

<שרה מאיר: אנחנו מקבלים רק אחד".

יפעת שאשא ביטון: אבל, אנחנו לא לבנים ושחורים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ותיקים ועולים.

<שרה מאיר: בכוונה השתמשתי בטון הזה ובדבר הזה.

<שרה מאיר: אני חושבת שראשי הרשויות המקומיות חייבים להתייצב פה ולהגיד איך הם תורמים לנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: יואב, משפט.

<יואב אפלבוים: משפט אחד – אני רוצה להזכיר את אחת האבנים שאת ציינת.

יפעת שאשא ביטון: יואב, בוא לכאן.

<יואב אפלבוים: לא, ישמעו אותי.

<קריאה: תציג את עצמך, בבקשה.

<קריאה: לא ישמעו אותך בהקלטה.

יפעת שאשא ביטון: יואב מפנימיית האהבה.

<יואב אפלבוים: אני רוצה רק לחדד את אחת האבנים שטלל הזכירה, ובמשך כל הדיון מתעלמים ממנה ואני חושב שזה עיקר ועיקרים.

<יואב אפלבוים: את התקציב שנותנים לכל מיני תכניות מיוחדות צריך להפנות לטיפול דווקא – ואני אומר לבנים ואני אומר שחורים – לאותם אלו שאינם בני העדה, לעסוק בנושא אינטגרציה, בקבלת השונה, בקבלת הזר, איך חיים ביחד, פלורליזם.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<יואב אפלבוים: ואני מציע לאגודה עצמה להעלות כך את הדרישות, - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<יואב אפלבוים: - - כי מה שאתם עושים הוא אתם מדברים שוב על: בואו נבטל את התכניות המיוחדות לנו.

<יואב אפלבוים: רבותי, יש פה אוכלוסייה גדולה.

<יואב אפלבוים: אותם 80%, חלקם הגדול לא חשוף לאיזו שהיא עבודה אמתית ומעמיקה של קבלת האחר, של החיים עם האחר ושל הבנת האחר.

<יואב אפלבוים: את זה בדיון הזה פספסו.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: יואב, תודה רבה על ההערה החשובה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: משפט.

<סופיה עדי: שמי סופי עדי מעמותת "דור למדע", ואנחנו נותנים העשרה מדעית לילדי עולים מאתיופיה מגיל הגן.

<סופיה עדי: כשאנחנו מדברים בעצם על השקעה של הרבה מאוד כספים שהולכים כדי לסגור פערים וחינוך מיטבי, בעצם איך עושים את זה ומה הם הכלים?

<סופיה עדי: בעצם, אנחנו רואים שבמשך ארבע שנים, שבהן אנחנו נותנים פעילויות מדע שהם חווייתיות, אנחנו גם מעשירים את השפה העברית והמדעית בכלל.

<סופיה עדי: כמו שהם לומדים מילים בעברית בכלל, כך הם לומדים גם מילים מדעיות וזה נשמע להם מאוד-מאוד טבעי ומאוד נכון.

<סופיה עדי: קודם כל, זה מקרב את הילדים בינם לבין עצמם.

<סופיה עדי: אני חושבת שזו דרך מצוינת לסגור פערים בחברה ולשלב אותם בצורה מיטבית.

<סופיה עדי: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: תאמרי רק משפט.

יפעת שאשא ביטון: לא להגיד: "אנחנו", "הם".

יפעת שאשא ביטון: תתקרבי.

<לירון כרמלי: אני לירון כרמלי מעיריית רמלה, ואני מנהלת המחלקה לעלייה וקליטה, ואגיד שני דברים.

<לירון כרמלי: לגבי מה שאמרה חברת הכנסת לשעבר פנינה תמנו, שהרשויות צריכות להיות מעורבות ולקחת חלק ב"דרך החדשה".

<לירון כרמלי: קיבלנו תקציבים, ואנחנו צריכים לפעול.

<לירון כרמלי: נכון יהיה לעשות את השילוב של להגיד לרשות גם מה היא צריכה ואז תקציבים.

<לירון כרמלי: לצורך העניין, אם קיבלתי רכז קידום נוער ואין ילדים - - - נוער, איבדנו את הרעיון.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<לירון כרמלי: דבר שני – לגבי תכניות החינוך, אני רוצה להגיד משהו.

<לירון כרמלי: הן קריטיות והן חשובות.

<לירון כרמלי: הרעיון הוא שרשות צריכה לדעת מה לעשות עם זה.

<לירון כרמלי: אתה מקבל פלטפורמה גדולה של תקציב ואפשרות לתת מענה ליוצאי אתיופיה פלוס אחוז מסוים של ותיקים.

<לירון כרמלי: רשות שאכפת לה ורוצה מוסיפה תקציבים, קצת משלה, ואני רמלתית ומבינה שאין לי כל כך הרבה, או מתכניות אחרות של עולים – עושים ביחד, בונים קבוצות שהן קבוצות הומוגניות מבחינת רמה והטרוגניות מבחינת תכנית.

<לירון כרמלי: וברגע שיוצרים כזה מצב, יש כמות של תגבור לימודי בכל בתי-הספר למגוון אוכלוסיות - -

<קריאה: כולם מרוויחים.

<לירון כרמלי: - - שכל אחד מתוקצב וכולם מרוויחים.

<לירון כרמלי: אז במקום לסגור ולחפש איך לסגור ולקצץ, לקחת את זה ולהתייחס לזה כתקציב.

<לירון כרמלי: שוב, זה פלטפורמה לרשות לעשות אתה הרבה דברים.

<לירון כרמלי: לא צריך רק להגיד שהוא לא טוב.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זו, בדיוק, המטרה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי שאפשר לעשות את זה גם בלי לסגור ובלי להגיד "לא עושים", אלא לפתח את זה ולהפוך את זה למשהו - -

<לירון כרמלי: אלה תכניות מצוינות.

יפעת שאשא ביטון: - - שבסופו של דבר הוא benefit לכולם.

<לירון כרמלי: אני מכירה את התכניות האלה מעל שמונה שנים – גם את פל"א וגם את הפרויקט הלאומי.

<לירון כרמלי: אלה תכניות מצוינות עם אחוזי הצלחה גבוהים, וחבל שלא בודקים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול במשפט?

יפעת שאשא ביטון: לא לחזור על דברים.

<נפתלי אברהם: לא.

<נפתלי אברהם: אני חוזר רגע אחורה מספר שנים, הדיון הזה די דומה למה שהיה לפני הרבה שנים.

יפעת שאשא ביטון: אז מה אתה אומר?

יפעת שאשא ביטון: חבל שבזבזנו את השעה?

<נפתלי אברהם: לא, לא.

<נפתלי אברהם: אנחנו לא משתנים.

<נפתלי אברהם: אני חושב שצריכים לעשות חשיבה מחודשת על כל העניין הזה.

<נפתלי אברהם: העניין שאני חושב עליו: כולנו פה עמותות וראשי ערים ומה שזה לא יהיה – לוקחים את התפקיד של ההורים, וההורים שם כאילו נמצאים באיזו שהיא פינה שאת הילדים שלהם צריכים לעשות.

<נפתלי אברהם: ..

<נפתלי אברהם: אני חושב שנורא חשוב לעסוק בהורים ולהביא את האחריות ההורית שלהם לשם.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה אתך.

<נפתלי אברהם: דבר שני שאני יכול להגיד – לא אמרתי, אבל שמי נפתלי, ואני מנהל עמותה בשם טק-קריירה שעושה הכשרה מקצועית ליוצאי אתיופיה בעולם ההיי-טק, ואני רואה את אותם האנשים האלה לכאורה, מדברים על בגרות או לא בגרות, עם איזה בגרות הם מגיעים אלי.

<נפתלי אברהם: אני, נפתלי, יושב עכשיו ומלמד את החבר'ה האלה שהשתחררו אחרי הצבא את המתמטיקה ברמה הבסיסית, כשיש להם שלוש יחידות וארבע יחידות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<נפתלי אברהם: על זה אני ממש- - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<נפתלי אברהם: אבל זה עניין אחר.

יפעת שאשא ביטון: נפתלי, תודה.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה לסכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר שההתגייסות גם של הממשלה, מבחינה תקציבית, מבחינת חשיבה, חשובה, נחוצה, וצריך לברך עליה.

יפעת שאשא ביטון: אבל צריך לראות שבתוך כל הכוונות הטובות האלה – ואת אמרת, שגם בעבר נעשו דברים מתוך כוונות טובות, ששמו אותם בנפרד כי חשבו שאולי יחזקו אותם זה היה מתוך כוונות טובות, ובסוף, אתם יודעים, הדרך לגיהינום רצופה בכוונות כאלה – שחלילה אנחנו לא הולכים לשם, אבל צריך לפקח שבדרך אנחנו לא ניפול באותן מלכודות.

יפעת שאשא ביטון: הציגה את זה הנציגה של רמלה וגם זה ככה עלה לי תוך כדי דיון בראש: זה בסדר שיהיו דברים ייחודיים לאוכלוסייה האתיופית, וזה בסדר שאנחנו נאפשר להורים תגבורים, חוגים או טיפולים של עיכובים כאלה או אחרים – זה בסדר גמור – ושאותם אנחנו נתקצב ושאת האחרים לא כי אנחנו רוצים לעשות כאן אפליה מתקנת, ואני בכוונה משתמשת בכל מה שעלה כאן, אבל כשאנחנו נותנים להם את זה ושהם הולכים לקבל את המענה הם יקבלו את זה עם כלל האוכלוסייה שנמצאת באותו מצב כמו שלהם בלי קשר לזה שהם יוצאי אתיופיה או לא יוצאי אתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו הדרך הנכונה לנסח את הדברים – שהורים יוכלו להגיע להדרכת הורים כיוצאי אתיופיה, והם יקבלו אותה עם אוכלוסייה אחרת ותיקה שנמצאת שם וזה נעשה, ולא מתוך מקום שאנחנו מחפשים.

יפעת שאשא ביטון: שימי לב לאמירה מה אנחנו, בעצם, אומרים, בלי שאנחנו מתכוונים, והרי אנחנו לא שם: אנחנו צריכים לתת את זה ליוצאי אתיופיה – אז אנחנו ניתן הדרכת הורים איפה שיש ריכוזים של יוצאי אתיופיה כי לשם יועד התקציב.

יפעת שאשא ביטון: ואז, בלי שאנחנו התכוונו, אנחנו, חברתית, כאילו מסמנים אותם כמי שזקוק לזה יותר מאחרים.

יפעת שאשא ביטון: מהמקום הזה אנחנו צריכים להיזהר.

יפעת שאשא ביטון: נכון שאנחנו כל כך עסוקים בשגרה וכל כך רצים על הדברים, ולא תמיד יש לנו את הזמן רגע לנתח את המשמעות של מה שאנחנו אומרים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אולי זו הזדמנות מצוינת.

יפעת שאשא ביטון: התכנית "דרך חדשה" – אגב לי אין בעיה עם השם באופן כללי, וזה היה השם של הסיעה שלי כשהתמודדתי לראשות עיריית קריית-שמונה, וזה מבורך מאד.

<עירית בירן: אני פשוט חושבת שהשם בינתיים גדול על התכנית.

יפעת שאשא ביטון: בואי ואנחנו נעשה את זה גדול, כי אם אנחנו נשאף מאוד-מאוד למעלה, גם אם נגיע לחצי דרך נעשה המון.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה שיש תכנית חדשה, זו הזדמנות מצוינת לבחון את עצמנו בדרך מבחינת המשמעויות של מה שאנחנו עושים, ואולי גם, כמו שהיא אומרת, אנחנו נותנים את הכסף – אז להנחות גם את הרשויות המקומיות.

יפעת שאשא ביטון: נדמה לנו תמיד שהם יודעים.

יפעת שאשא ביטון: הם לא באמת יודעים תמיד מה לעשות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם שם זה צריך להיות, ואולי אנחנו נשיג תוצאות יותר טובות ממה שעשינו עד היום.

יפעת שאשא ביטון: זה ככה ברמה הכללית, ברמת התפיסה.

יפעת שאשא ביטון: ברמה הקונקרטית, אני ממש מבקשת ממשרד החינוך: תפקחו, תוודאו, שאין לנו גטאות, שאין לנו גידולים לא בחינוך הפורמלי ולא בחינוך הבלתי-פורמלי.

יפעת שאשא ביטון: למשרד החינוך יש את הכוח גם מול המתנ"סים ומול החינוך הבלתי-פורמלי לעשות את העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על שילוב – בואו ונעשה את זה עד הסוף, ואת הכסף שיש שלנו ליוצאי אתיופיה בואו ונשקיע כד לחזק את אותן מסגרות שבהן באמת עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לכולכם על הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לממ"מ על המסמך המעמיק והמקיף.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שיש עוד הרבה היבטים.

יפעת שאשא ביטון: דיברתם על חינוך מיוחד, ודיברנו על חינוך בלתי-פורמלי, ויש עוד הרבה-הרבה נדבכים שאנחנו צריכים לבחון אותם, אבל אנחנו נעשה את זה צעד-צעד.

יפעת שאשא ביטון: בהצלחה לכולם.

<קריאה: תודה רבה.