הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 136, 2017-02-27 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא חינוך ובריאות ללא גבולות או חוצה גבולות.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון של הדיון בעצם הוא להתייחס לכך שכפי שאנחנו כל הזמן אומרים שילד הוא ילד הוא ילד, לא משנה מהיכן הוא, לא משנה היכן הוא וחינוך ובריאות זה חלק מהזכויות הבסיסיות שמגיעות לילדים, גם מתוקף האמנה הבינלאומית ואני חושבת שיש עלינו כמבוגרים אחריות אמיתית בכל מקום שאנחנו נמצאים, להעניק להם את הזכויות האלה והכי טוב שאנחנו יכולים.

יפעת שאשא ביטון: אני גאה במקרה זה להיות חלק ממדינת ישראל, שאנחנו יודעים שלא פעם לא רק כאן בתוך הבית ותיכף אנחנו נשמע נציגים של קדימה מדע שיציגו כאן תערוכה באמת יוצאת מן הכלל.

יפעת שאשא ביטון: עוד לפני שאני נכנסתי לחדר, למרות שכבר ראיתי את זה בפרומו ששלחתם, אבל הרגשתי שאני חייבת לעשות סיבוב וזה פשוט מחמם את הלב.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא רק בתוך הבית, שאנחנו באמת נותנים שירות לא רק לילדים שלנו, אלא גם לילדים שמגיעים מארצות אחרות ולא פעם אפילו ממדינות אויב ואנחנו עושים את זה גם היום, כשאנחנו יושבים כאן.

יפעת שאשא ביטון: ילדים מסוריה מגיעים ומקבלים טיפול בתוך מדינת ישראל, אבל אנחנו גם הרבה פעמים מגיעים לכל מקום שאנחנו נדרשים לו בעולם כדי לסייע לילדים ובכלל לאזרח, ואני בטוחה שכולנו זוכרים את התמונות מרעידות האדמה במקומות השונים שהצוותים שלנו הגיעו כדי לסייע בחילוץ ובטיפול הרפואי.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מקדישים את הדיון, שבעיני הוא דיון חגיגי, כי אנחנו גם נבחן את השירותים שניתנים, אבל לצד החגיגיות אנחנו גם נדרוש מהממשלה לא רק להיות הומאנית ובאמת לתת את הסיוע לכל מי שצריך, אלא גם לדאוג בסופו של דבר לשפות את אותם גופים, לצורך העניין במקרה שלנו זה בתי החולים שנותנים את השירותים בשמה וצריכים גם לקבל את התקציב.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק להיות טוב, אלא אנחנו יודעים שאנחנו צריכים לזה גם כיסוי בסופו של דבר וגם בזה אנחנו ניגע.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפתח את הדיון עם אבי גנון, קדימה מדע, בבקשה.

<אבי גנון: בוקר טוב.

<אבי גנון: קודם כל אני מאד שמח להיות בוועדה לזכויות הילד ולהיות מוזמן בהיבט של דבר חיובי דווקא ולא בהיבט של ביקורת, כי כפי שאתם יודעים אנחנו גם המנהלים בארץ של תכנית שלבים, של חינוך ילדים בביתם.

<אבי גנון: לכן אנחנו כאן באמת ביום חגיגי, כי התערוכה שיש כאן

<אבי גנון: היום היא למעשה תוצאה של פעילות חינוכית שאני מוכרח לציין שהיא היחידה מסוגה בעולם, שמתבצעת בבתי חולים ביוזמה של המדינה וביוזמה של פילנתרופים נדיבים.

<אבי גנון: ישראל היא המדינה היחידה בעולם שמפעילה מוסדות חינוך פורמאליים בתוך בתי החולים.

<אבי גנון: יושבות כאן נציגות משרד החינוך, אז אני חושב שהן תשפוכנה קצת יותר אור על הפעילות שמתבצעת בבתי החולים.

<אבי גנון: החלק שלנו כגוף שהוא גם גוף חינוכי וגם שעוסק בגיוס תרומות, הוא למנף את הפעילות שהמשלה עושה בתוך בתי החולים ולהחריב אותה.

<אבי גנון: המיזם פועל בכל בתי החולים הציבוריים בישראל ובבתי החולים הפסיכיאטריים במדינת ישראל.

<אבי גנון: כפי שאנחנו יודעים גם מגיעים ילדים לצורך העניין, לא רק שהם אזרחי ישראל לתוך בתי החולים.

<אבי גנון: גם מפעילות שמתבצעת בצפון, פעילות שמתבצעת בדרום, ילדים פלסטינאים, ילדים פליטים מסוריה וכמובן שאנחנו נותנים את השירות הזה ללא אפליה של דת, גזע, מין.

<אבי גנון: משרד החינוך למעשה הוא המפעיל, הוא הרגולטור של מה שמתרחש בתוך מוסדות החינוך בבתי החולים, יחד איתנו.

<אבי גנון: אנחנו למעשה לוקחים את הפעילות הזאת.

<אבי גנון: כפי שאתם יודעים, פעילות בדרך כלל בבתי החולים של המוסדות האלה מסתיימת בסביבות השעה אחת, שתיים.

<אבי גנון: כשילד מאושפז, מה הוא יעשה עד למחרת בבוקר?

<אבי גנון: זאת אומרת יש לו פעילות שלמה להעביר את שעות אחר הצהריים ושם בדיוק אנחנו נכנסים.

<אבי גנון: לאחר מכן אני כמובן אבקש גם מהצוות המקצועי שלנו יותר להרחיב על מה שנעשה.

יוסף ג'בארין: יש לך נתונים?

<אבי גנון: הצוות של משרד החינוך יוכל להגיד בדיוק מה.

<אבי גנון: כעיקרון בשנה מאושפזים כ-120,000 ילדים בכל בתי החולים בישראל.

<אבי גנון: זאת אומרת המיזם נוגע בכל מי שמאושפז ובכל יום, בכל רגע נתון בתוך מחלקת ילדים בתוך בתי החולים.

<אבי גנון: קצת לגבי התערוכה.

<אבי גנון: התערוכה הזאת הוצגה בארגון אונסקו.

<אבי גנון: התערוכה הזאת הוצגה בבנין האו"ם בז'נבה ביחד עם הקונגרס היהודי העולמי ונמצאת איתנו היום גברת סוניה גומס דה מסקיטה, כנציגה של הקונגרס היהודי וכנציגה של התורמים, שתוכל גם לדבר על זה, ולמעשה אפקט ההסברה, אחד הכלים להסברה למדינת ישראל בתוך המוסדות האו"ם.

<אבי גנון: כשרואים שילדים מכל המגזרים באים ומקבלים את השירות הזה, אז זה בהחלט פותח ומחמם את הלב.

יפעת שאשא ביטון: איך אתם מתמודדים עם הסוגיה של השפה?

יפעת שאשא ביטון: הרי מגיעים ילדים ממדינות שונות, זה שפות שונות.

יפעת שאשא ביטון: איך מגשרים?

<אבי גנון: בארץ כמובן אם זה ערבית אז אין בעיה, למעט הנושא של השפה הערבית ויש צוותים, לצורך העניין גם צוותי הוראה שדוברי ערבית וגם אפילו עם בנות שירות, אם אני לא טועה שיש כמה שהן דוברות ערבית.

<אבי גנון: כך שמבחינתנו זה לא איזה שהוא חסם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מחסום.

<אבי גנון: כן.

<אבי גנון: הפרויקט הזה הוא כדוגמה טובה באמת למשהו שמדינת ישראל כן יכולה לייצא למדינות אחרות ולעניין אותן בשירות הזה של מתן שירותי חינוך לילדים חולים בתוך בתי החולים.

<אבי גנון: אז קודם כל יפעת, אני רוצה להודות לך על היום הזה.

<אבי גנון: התערוכה הזאת היא באמת משהו נחמד.

<אבי גנון: על כל תמונה יש סיפור אישי של ילד ולאחר מכן ניתן גם לסוניה.

יפעת שאשא ביטון: יש פה גם אמהות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מיד נגיע לכל מי שביקש לדבר, אבל אנחנו נשמע קצת נתונים ממשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נמצאות איתנו שרית ורוית.

יפעת שאשא ביטון: מי רוצה לפתוח ולהציג קצת נתונים?

<רוית להב גולדנר: אני רוית גולדנר להב.

<רוית להב גולדנר: אני מייצגת ביחד עם שרית את האגף לחינוך מיוחד.

<רוית להב גולדנר: אני ממונה במשרד על תלמידים עם לקויות מורכבות.

<רוית להב גולדנר: אני מצטרפת לדבריו של אבי ואני מאד מאד שמחה להיות כאן ביום כזה חגיגי, גם כנציגה של האגף ואני חייבת להגיד – גם כאזרח במדינה.

<רוית להב גולדנר: זה באמת משהו מאד מאד מיוחד.

<רוית להב גולדנר: כמו שאבי אמר, יש כ-120,000 תלמידים מאושפזים בשנה שעוברים בבתי החולים וצריכים לקבל כל מיני מענים.

<רוית להב גולדנר: משרד החינוך מפעיל 150 מרכזים חינוכיים, מרחבים חינוכיים במסגרות של בתי חולים.

<רוית להב גולדנר: יש לנו מחלקות ילדים, יש מחלקות פסיכיאטריות.

<רוית להב גולדנר: יש פה מנהלות שייצגו אחר כך את מה שקורה בבתי הספר, בתוך בתי החולים.

<רוית להב גולדנר: הפרויקט המיוחד הזה, שרק עכשיו בעצם נכנס תחת משרד החינוך, הוא פרויקט שנכנס רק עכשיו לאגף לחינוך מיוחד, הכוונה.

<רוית להב גולדנר: הוא באמת מאד מאד מיוחד, כי תלמיד שמאושפז, בעצם בתקופת אשפוזו יש לו את הצרכים המיוחדים שלו, כי עכשיו הוא צריך איזו שהיא תכנית אישית וממוקדת והתלמידים מקבלים את המענה הזה דרך התכנית ודרך תכניות נוספות שבתי הספר המיוחדים האלה עושים בתוך בתי החולים.

<רוית להב גולדנר: אנחנו כמשרד עובדים עם קדימה מדע בשיתוף פעולה מלא בכל הרמות, גם ברמה שלנו כמטה מול הצוות המנהל, גם ברמה של השטף מול הצוות שעובד שם בשטח, ואחר כך הקשר, כאשר הילד חוזר לקהילה גם יש את הקשר בין המסגרת של בית החולים לבין מה שקורה בבית הספר.

<רוית להב גולדנר: ובאמת כל ילד יכול לקבל מענה לפי הגיל שלו ולפי הצרכים שלו, כולל אם אנחנו מדברים על ילד שיכול לקבל את השירות ליד המיטה, או ילד שיכול לקבל את השירות בתוך המרחב החינוכי, ואנחנו מדברים על כל הגילאים.

<רוית להב גולדנר: יכול לקבל מענה ילד צעיר שרוכש את הקריאה, ויכול לקבל מענה באותו יום, בשעה מקבילה אפילו, תלמיד שמתכונן לבגרות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להעיד, הזדמנות אולי לציין.

יפעת שאשא ביטון: תמיד מציינים מה לא בסדר או מה חסר בפריפריה.

יפעת שאשא ביטון: אז נבנתה בעצם מחלקה חדשה לילדים בבית החולים זיו בצפת.

יפעת שאשא ביטון: זה נראה כמו בית חולים בפני עצמו, כי זה גם מרחב נפרד, זה אגף נפרד.

יפעת שאשא ביטון: מעבר לזה שהמחלקה הזו היא מזמינה באמת בצורה יוצאת מן הכלל, ראיתי את המרחבים הלימודיים שם, שאני יודעת שקדימה מדע גם סייעו וזה פשוט תענוג לראות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ילד שממילא מגיע עם החום שלו ועם המצוקות של המחלה, כל מחלה, גם אם זה אשפוז שהוא לא ארוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את התחושות.

יפעת שאשא ביטון: להיכנס לסביבה כזו ולאפשר מרחבים חינוכיים כפי שיש שם, אני חושבת שזה משנה את החוויה מקצה לקצה.

יפעת שאשא ביטון: כל שכן אם אני חושבת על אותם ילדים שמגיעים מסוריה, מכל ההרס והחורבות וכל התחושות של האיום, להיכנס לסביבה כל כך מזמינה ומכילה, זה כבר לעשות חצי דרך.

יפעת שאשא ביטון: אז הזדמנות טובה לומר שגם בפריפריה קורים דברים טובים מעין אלה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את אוריאנה.

יוסף ג'בארין: מבחינת נתונים, חוץ מה-120,000 ילדים, אפשר?

יפעת שאשא ביטון: תיכף אוריאנה ממרכז המחקר והמידע של הכנסת תפרט.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה עוברת מסודר ושטתי, כדי שאנחנו קודם כל נלמד את הנתונים ואחר כך אנחנו נעבור לאנשים האחרים שרוצים לשתף.

יפעת שאשא ביטון: אז אוריאנה תציג את הנתונים לגבי הילדים הפלסטינאיים שמגיעים ומקבלים טיפול רפואי כאן בישראל.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אוריאנה.

<אוריאנה אלמסי: המסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת עוסק בנתונים על מתן טיפולים לפלסטינים תושבי איו"ש ורצועת עזה, בבתי חולים בישראל, כולל אלה במזרח ירושלים בשנים האחרונות, משנת 2011 עד שנת 2015.

<אוריאנה אלמסי: המסמך מפרט את כל הנהלים והיתרי הכניסה לארץ והמימון והטיפול בפלסטינים בבתי החולים בארץ.

<אוריאנה אלמסי: יש בו נתונים על מספר היתרי הכניסה לבתי החולים בארץ, שניתנו על ידי מתאם פעולות הממשלה בשטחים.

<אוריאנה אלמסי: נתונים על מספר מאושפזים פלסטינים בבתי החולים, בלי מזרח ירושלים לפי מחלקות אשפוז, לפי גילאים, לפי מגדר; וגם על ההכנסות והחובות שיש עבור הטיפול בפלסטינים בבתי החולים.

<אוריאנה אלמסי: המסמך נכתב לבקשת חבר הכנסת אחמד טיבי ואפשר למצוא אותו באתר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.

<אוריאנה אלמסי: לגבי היתרי הכניסה שניתנו לפלסטינים לצורך קבלת טיפול בבתי החולים בארץ – אני אתמקד בשנת 2015, על אף שיש נתונים של שנים קודמות.

<אוריאנה אלמסי: בשנת 2015 ניתנו כ-103,000 היתרי כניסה לצורך קבלת טיפול רפואי.

<אוריאנה אלמסי: 92% מהם לתושבי איו"ש, 8% לתושבי רצועת עזה.

<אוריאנה אלמסי: 81% מההיתרים הם לצורך קבלת טיפול רפואי בבתי החולים במזרח ירושלים.

יוסף ג'בארין: זה לגבי ילדים או הכלל?

<אוריאנה אלמסי: לא, לא, כלל הפלסטינים.

<אוריאנה אלמסי: אני עוד מעט אתמקד בילדים.

<אוריאנה אלמסי: לא קיבלנו נתונים על מספר הבקשות להיתר כניסה לצורך קבלת טיפול וכמה נדחו על ידי מתפ"ש, אבל ממתפ"ש נמסר לנו כי חצי אחוז מהבקשות נדחות מסיבות ביטחוניות.

<אוריאנה אלמסי: אני אתמקד עכשיו בנתונים שניתנו לנו מבתי החולים על אשפוזים ומאושפזים בבתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: תתמקדי בבקשה גם בקטינים.

<אוריאנה אלמסי: כן, אני כבר מגיעה לזה.

<אוריאנה אלמסי: הטיפולים לגבי בתי החולים כוללים גם פלסטינים שנכנסו לארץ לצרכים שונים בהיתר ונזקקו לטיפולים בבתי החולים בגלל תאונות עבודה או תאונות דרכים.

<אוריאנה אלמסי: המקור לנתונים האלה הוא מכל בתי החולים בארץ, בלי בתי החולים של מזרח ירושלים.

<אוריאנה אלמסי: אז בין השנים 2011 ל-2015 טופלו כ-42,300 מטופלים פלסטינים בכל בתי החולים בישראל בלי מזרח ירושלים.

<אוריאנה אלמסי: זה אומר כולל מיון, כולל טיפול אמבולטורי, כל הטיפולים שהם נזקקו בבתי החולים.

<אוריאנה אלמסי: בשנת 2015 טופלו כ-9,500 פלסטינים.

<אוריאנה אלמסי: משנת 2011 לשנת 2015 חל גידול במספר המטופלים בשיעור של כ-37% פלסטינים.

<אוריאנה אלמסי: 40% מהם טופלו בהדסה עין כרם.

<אוריאנה אלמסי: 11% בבתי החולים של קופת חולים כללית ו-10% בשיבא.

<אוריאנה אלמסי: אם אנחנו מורידים את כל תשעת בתי החולים של שירותי בריאות כללית, אני אציין ש-60% מהפלסטינים טופלו בשלושת בתי החולים של ירושלים – הדסה עין כרם, הדסה הר הצופים ושערי צדק.

<אוריאנה אלמסי: 25% במחוז תל אביב ו-12% בבתי החולים במחוז חיפה.

<אוריאנה אלמסי: לגבי ילדים: תחילה, את כל הפירוט שלגבי הנתונים על ילדים פלסטינים והאשפוזים שלהם, אפשר למצוא בפרק 5 במסמך.

<אוריאנה אלמסי: מכיוון שקיבלנו נתונים אקלקטיים לא הייתה אחידות, אז אני אגיד שהנתונים שעכשיו אני אגיד שהנתונים שעכשיו אני מפרטת מבוססים על שישה בתי חולים ועוד שמונה בתי חולים של קופת חולים כללית.

<אוריאנה אלמסי: 51% מכלל ימי האשפוז של פלסטינים בבתי החולים בישראל, בלי מזרח ירושלים, הם במחלקות לילדים.

<אוריאנה אלמסי: בשיבא זה עומד על כ-79%, ברמב"ם 70%, באיכילוב 57% ובעין כרם 39%.

<אוריאנה אלמסי: כ-38% מימי האשפוז במחלקות ילדים של פלסטינים היו במחלקות האונקולוגית וההמטו אונקולוגית של ילדים.

<אוריאנה אלמסי: 64% מקרב ימי האשפוז של כלל הפלסטינים במחלקות האונקולוגית וההמטו אונקולוגית הם של ילדים, ככה שאנחנו רואים שהמחלקות הדומיננטיות זה המחלקות לטיפול בסרטן.

יוסף ג'בארין: אפשר לשמוע עוד פעם את הנתון.

<אוריאנה אלמסי: 64% מקרב ימי האשפוז בבתי החולים האלה שהיו במחלקות האונקולוגית וההמטו אונקולוגית הם של ילדים.

<אוריאנה אלמסי: כלומר בילדים אונקולוגית וילדים המטו אונקולוגית.

<אוריאנה אלמסי: זה מפורט שם.

יפעת שאשא ביטון: כן, יש פה טבלאות.

<אוריאנה אלמסי: 93% מימי האשפוז של פלסטינים במחלקת לב וקרדיולוגיה בשיבא היו של ילדים, וזה עומד על כ-8750 ילדים בקרדיולוגיית ילדים.

<אוריאנה אלמסי: שוב, את כל הפירוט אתם תראו במסמך.

<אוריאנה אלמסי: לגבי הכנסות וחובות, סך ההכנסות בין השנים האלה של כל בתי החולים, כולל של כללית, עומד על כמיליארד שקלים הכנסות, והחוב הוא כ-61 מיליון שקלים, זה כ-6%.

יפעת שאשא ביטון: החוב של הרשות בעצם?

<אוריאנה אלמסי: כן.

יפעת שאשא ביטון: כי צריך לומר שהם מגיעים בהסדר עם הרשות, עם טופס התחייבות בצורה - - -

<אוריאנה אלמסי: נכון, אתה לא מקבל היתר כניסה לארץ בלי התחייבות של הרשות.

טלב אבו עראר: המימון הוא על חשבון הרשות, כן?

טלב אבו עראר: של ימי האשפוז.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: הרשות נותנת התחייבות והיא מעבירה כספים.

<אוריאנה אלמסי: הוא לא מקבל היתר כניסה אם אין התחייבות מהרשות.

<אוריאנה אלמסי: הבעיה היא באלה שנכנסים לארץ לא לצורך קבלת טיפול ואז מגיעים.

<אוריאנה אלמסי: נאמר מי שעבר תאונת דרכים, מגיע לבית החולים, מטפלים בו ואין התחייבות של הרשות ואז צריך לבקש התחייבות ואז יש פרוצדורה.

<אוריאנה אלמסי: שוב, כל זה מפורט.

יפעת שאשא ביטון: שאלה ותתקני אותי אם אני טועה.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזה מופיע כאן בנתונים ופשוט לא בשם שאני מכירה.

יפעת שאשא ביטון: חסר לי פה בית חולים שניידר.

<אוריאנה אלמסי: לא, שניידר שייך לקופת חולים כללית.

יפעת שאשא ביטון: אז את רשמת את זה בתוך כללית?

<אוריאנה אלמסי: כן.

<אוריאנה אלמסי: אנחנו פנינו לכל בתי החולים - - -

יפעת שאשא ביטון: כי בית החולים שניידר, עם כל הכבוד, יש לו ייחוס כבית חולים לילדים.

<אוריאנה אלמסי: אני אומר שקופת חולים כללית לא הסכימה.

<אוריאנה אלמסי: אני פניתי בנפרד לכל בית חולים וכנראה הנהלת קופת חולים העבירה וגם ביקשתי שוב לקבל את הנתונים בנפרד מכל בית חולים.

<אוריאנה אלמסי: הם סירבו ואמרו שהם נותנים ביחד.

<אתי להב: זה גם בית חולים מאיר וגם בית חולים העמק בעפולה.

<אוריאנה אלמסי: כל בתי החולים של כללית.

<אתי להב: אנחנו פוגשים את הילדים בכל בתי החולים.

<אוריאנה אלמסי: לא, אני לא אומרת.

<אוריאנה אלמסי: לגבי כל בתי החולים הנתונים נמצאים, רק שזה לא מפורט.

<אוריאנה אלמסי: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה מופיע תחת הכללית.

<אוריאנה אלמסי: כל שירותי בריאות כללית.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה אוריאנה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את ד"ר אוסנת קורח-לב ציון.

יפעת שאשא ביטון: סוף סוף אני מוצאת מישהי עם שם ארוך כמו שלי.

יפעת שאשא ביטון: מנהלת בית החולים הדסה הר הצופים, נכון?

<אסנת קורח לב-ציון: מנהלת הדסה הר הצופים ורופאת ילדים ברקע.

<אסנת קורח לב-ציון: רק תיקון קטן לגבי הנושא של התחייבויות.

<אסנת קורח לב-ציון: אצלנו חולים רבים מגיעים אלינו מהרשות.

<אסנת קורח לב-ציון: עם הרשות זה עובד מאד יפה, המגעים.

<אסנת קורח לב-ציון: ההיתר לא מותנה בהתחייבות של הרשות אלא לפעמים החולה משלם פרטי.

<אוריאנה אלמסי: אז מנתונים שקיבלנו זה ממש - --

<אסנת קורח לב-ציון: זה לא משנה באמת, אבל סך הכל יש מגעים יפים.

<אסנת קורח לב-ציון: אנחנו עובדים איתם מאד צמוד.

יפעת שאשא ביטון: ובין כך או כך, הם יודעים לקבל.

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים לתת את ה - - -

<אסנת קורח לב-ציון: יודעים לקבל ועובדים מאד יפה.

<אסנת קורח לב-ציון: אז קודם כל אני מאד שמחה להיות כאן היום.

<אסנת קורח לב-ציון: לשמחתי אני הייתי גם בז'נבה וגם בפריז ואני מוכרחה להגיד שעם כל המדיה המאד שלילית על ישראל כל הזמן, זה הייתה באמת קרן אור שגרמה להתפעלות רבה מאד וראינו שם כל מיני אנשים שלא בהכרח היו שמחים להגיד אנחנו באים להזדהות עם ישראל ובכל זאת הגיעו לתערוכה וראו ונהנו והגיבו וזה היה מאד מאד יפה.

<אסנת קורח לב-ציון: אז קצת לגבי הפעילות.

יוסף ג'בארין: אני מבין שרק חלקה בחוץ, לא כל התערוכה.

יפעת שאשא ביטון: כן, חלק, מן הסתם.

<רונה קברטץ-רוטמן: זה לא המקורית.

יוסף ג'בארין: לא הבנתי.

<רונה קברטץ-רוטמן: זה מה שהרשו לנו להביא הנה.

יוסף ג'בארין: מהכנסת כאילו?

<רונה קברטץ-רוטמן: התערוכה המקורית הכילה 31 תמונות וכאן בחוץ יש 15.

<קריאה: ובגודל של כמעט מטר וחצי על מטר.

<קריאה: זו תערוכה מאד לא מרשימה יחסית למקורית.

יוסף ג'בארין: לא הבנתי.

יוסף ג'בארין: אז את השאר לא נתנו לכם אישור להכניס?

<רונה קברטץ-רוטמן: נאמר לנו להביא 15 תמונות.

יוסף ג'בארין: בגלל התכנים?

יפעת שאשא ביטון: לא, לא בגלל התכנים.

יפעת שאשא ביטון: לא לחפש עכשיו משהו שלא - - -

יוסף ג'בארין: לא, אני רק שואל.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להבין.

<אבי גנון: נהלים של הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצא את הזמן הנכון שגם התערוכה המקורית, הגדולה, תקבל את המקום.

<אסנת קורח לב-ציון: אני חושבת שזה בדיוק אחד הדברים הכל כך כל כך יפים שנעשים בבתי החולים בישראל ועם דגש על סאסא סטון קדימה מדע, באמת על כל התכניות הכל כך כל כך יפות.

<אסנת קורח לב-ציון: כולנו כהורים יודעים, וחס וחלילה, כולנו שמחים שיש לנו ילדים בריאים ואז ביום אחד זה משתנה ואיפה יש את המענה.

<אסנת קורח לב-ציון: פתאום ילד באמצע החיים מתגלה כחולה סרטן, אז ההורים, אין גם זמן להתאבל, אתה מיד צריך להתחיל לעבוד ולתפקד ברול החדש.

<אסנת קורח לב-ציון: דרך אגב, הילדים מהר מאד נכנסים לרול החדש ובדיוק כאן יש את התרומה הכל כך טובה, גדולה וחשובה של קדימה מדע.

<אסנת קורח לב-ציון: אם זה נושא של סרטונים ברמות שונות שמתאימות לגילאים שונים לגבי מחלה.

<אסנת קורח לב-ציון: אם זה המשך הקשר עם בית הספר.

<אסנת קורח לב-ציון: בחלק מהפעמים הילדים לא יכולים לבוא, המרחק הפיזי.

<אסנת קורח לב-ציון: אתה רוצה גם לשמור אותם בבידוד ובזכות קדימה מדע יש פעילות.

<אסנת קורח לב-ציון: יש מחשבים גם בבתי החולים וגם בכיתות הרגילות.

<אסנת קורח לב-ציון: בבתי החולים, או בבית של המטופל.

<אסנת קורח לב-ציון: אני יכולה לספר לכם על ילד בן 15, שהיה עם מחלת כליות קשה הרבה מאד זמן, הגיע לגיל ההתבגרות ורצה לבעוט בהכל ולא מעניין אותו והכל.

<אסנת קורח לב-ציון: בפרויקט מקסים אמרו לו בוא, תעשה אתר על המחלה שלך.

<אסנת קורח לב-ציון: ואז הוא פתאום נכנס ופתאום הוא כבר בא לבית החולים מתוך עניין, כי הוא היה צריך גם לעבוד על האתר שלו.

<אסנת קורח לב-ציון: אחד הדברים שאני אישית מאד מאמינה וכמנהלת בית החולים הדסה הר הצופים, שאנחנו שם באמת מטפלים באוכלוסייה מאד הטרוגנית, אוכלוסיית ירושלים.

<אסנת קורח לב-ציון: וכשאני מדברת על כל הגוונים, זה לא רק ערבים יהודים, זה גם חרדים וחילונים.

<אסנת קורח לב-ציון: היום ביום יום יש מעט מאד מגע בין אישה ירושלמית חילונית ואישה חרדית, גם אם הקילומטרים לא רבים.

<אסנת קורח לב-ציון: ובדיוק בית החולים ובית הספר, עם קדימה מדע, מאפשרים את המפגש הבלתי אמצעי הזה.

<אסנת קורח לב-ציון: אני אספר לכם סיפור, מפגשים שמתחילים בוילון סגור בין שני הורים וילדים ואז אתה פותח קצת את הוילון ואתה אומר – אתה יכול שנייה לשים לב, אני רק נכנס לשירותים ואז שנייה אני הולך רגע והוילון נפתח ומתחילות שיחות ואני תמיד אומרת שכשמכירים לא שונאים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אסנת קורח לב-ציון: ודרך ילדים אנחנו רואים גם את הפעילות.

<אסנת קורח לב-ציון: לשאלה ששאלתם קודם, אז יש מורים, מורות דוברי ערבית ודוברי עברית.

<אסנת קורח לב-ציון: הכל נעשה בשתי השפות.

<אסנת קורח לב-ציון: אני חושבת שדיברו כאן קודם, אז מהבחינה הזאת אנחנו באמת בהדסה ביום יום חיים את זה.

<אסנת קורח לב-ציון: אם זה ארוחת יפטר שעשינו בגן האחרון ועוד הזמנו ילדים מעיסוואיה, להקה של דבקה שבאו.

<אסנת קורח לב-ציון: כל הדברים האלה זה דברים שבאמת מכניסים הרבה מאד תוכן מעבר לטיפול הרפואי.

<אסנת קורח לב-ציון: אני בקשר עם ד"ר ברהום מנהל בית החולים נהרייה, ובאמת הסיפורים שמגיעים משם הם ממש מרגשים.

<אסנת קורח לב-ציון: הם סיפורים של ילדים שמאבדים הכרה בסוריה והדבר הבא הם מוצאים את עצמה בבית חולים ישראלי, כשעד כמה מה שהם שמעו על הישראלים, זה-.

<אסנת קורח לב-ציון: ופתאום הם מבינים ופתאום הם רואים ונוצרים קשרים וחברויות ובאמת פעילות אדירה.

יוסף ג'בארין: כמה ילדים?

<אסנת קורח לב-ציון: שוב, אני מנהלת הדסה הר הצופים, לנו אין ילדים סורים.

<אסנת קורח לב-ציון: אני יכולה לספר לך דברים על עצמנו.

יוסף ג'בארין: יש מישהו שיודע?

<אסנת קורח לב-ציון: אבל זה לא מעט, זה ילדים רבים.

<אסנת קורח לב-ציון: אני חושבת שבאמת הפרויקט הזה הוא הרבה הרבה מעבר רק לשעשע את הילדים ואפילו הרבה מעבר גם להעביר להם את החומר שהם מפסידים בבית הספר.

<אסנת קורח לב-ציון: ואני באמת תומכת נלהבת של הפרויקט כבר שנים רבות ועוקבת אחריו ואחרי התפתחותו, וכל דבר שיכול לסייע ולקדם יתקבל בברכה.

יפעת שאשא ביטון: יופי, תודה רבה ד"ר אסנת על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: באמת מחמם את הלב.

יפעת שאשא ביטון: יש לי פה נציג של משרד ממשלתי, משרד הביטחון, שיודע לתת לי נתונים על מספר הילדים הסורים שנכנסים למדינת ישראל?

<עידית סגל: משרד הבריאות?

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אז אני אשמח.

יוסף ג'בארין: מי שיודע.

<קריאה: יש כאן גם מורה מנהרייה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו נגיע לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני רק משלימה פערים מתוך צורך שעלה פה בשולחן.

יפעת שאשא ביטון: בואי תצטרפי.

יפעת שאשא ביטון: צריך שמישהו יאפשר לה בבקשה לשבת ואחר כך תתחלפו בחזרה.

<עידית סגל: אני עידית סגל ממשרד הבריאות, מינהל רפואה.

<עידית סגל: מהנתונים שיש לנו, טופלו בארץ בסך הכל בסביבות 1,300 פצועים מסוריה, שמתוכם בסביבות 150 ילדים טופלו בבתי החולים בארץ.

<עידית סגל: בנוסף לכך עוד - - -

יוסף ג'בארין: זה מאז האירועים, או שבשנה האחרונה בכלל?

<עידית סגל: כן, מהתקופה האחרונה.

יפעת שאשא ביטון: רובם מטופלים בצפון?

<עידית סגל: בבתי החולים בצפון.

טלב אבו עראר: 10% ילדים.

<עידית סגל: חלקם מועברים למרכזים רפואיים במרכז הארץ ומוחזרים לבתי החולים בצפון, אבל בתי החולים בצפון הם אלה שסופגים את עיקר הפעילות.

<עידית סגל: בנוסף יש עוד כ-90 ילדים שטופלו במרפאות בתי החולים בצפון, באופן אמבולטורי.

<עידית סגל: הנתונים האלה נכונים - - -

יוסף ג'בארין: כמה בנוסף?

<עידית סגל: 90 ילדים נוספים טופלו במרפאות באופן אמבולטורי.

<עידית סגל: כלומר לא פצועים שהועברו אחרי פציעה חריפה, אלא כאלה שעברו את הגבול לצורך ביקורת מרפאה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה עידית.

<עידית סגל: ואיך מתמודדים עם סוגיית החינוך עם הילדים האלה?

<עידית סגל: למה אני שואל – כי ככל שזה מתקשר לילדים מישראל, בין אם זה יהודים או ערבית, אז המסגרת פחות או יותר ידועה, תכנית הלימודים.

<עידית סגל: אני לא חושבת שיש הבדל, אבל אני מציעה לשאול את האנשים.

<קריאה: יש נציגה מבית החולים בגליל המערבי, היא תרחיב על זה.

<אריאלה דר: כשיגיע תורי אז אני אוכל לספר ולשתף.

יפעת שאשא ביטון: אז הנה, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: שם מלא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לנהל את זה ברצף כדי שזה לא יהיה קטוע, אז ככל שזה מתחבר בתוך השיחה, בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: רש שם מלא בבקשה לפרוטוקול.

<אריאלה דר: שמי אריאלה דר.

<אריאלה דר: אני סגנית מנהלת בית הספר.

<אריאלה דר: המנהלת נאלצה להעדר בשל מחלה.

<אריאלה דר: אני אתחיל במיזם שלנו, שהיה בנושא של לימוד השפה הערבית.

<אריאלה דר: כיוון שאנחנו בפריפריה ואנחנו נפגשים עם אוכלוסייה רב תרבותית, ראינו לנכון ללמוד – אנחנו, הצוות מהמגזר היהודי – גם את השפה הערבית ויחד עם חלק מעובדי בית החולים למדנו לדבר בשפה שהיא רלבנטית לילדים.

<אריאלה דר: באשר לילדים הסורים, אנחנו נתנו מענה – הצוות החינוכי שלנו – כשאני מדברת על הצוות החינוכי זה חינוכי-טיפולי, כשיש לנו מטפלים הבעתיים בתחום הנפש וצוות חינוכי, שנתן מענה גם לילדים שהגיעו למרפאות האמבולטוריות.

<אריאלה דר: כשהם מגיעים ואנחנו רואים אותם בהלם ובאלם, והמענה שלנו בחלקו הוא תעסוקתי ובחלקו הוא לאפשר להם סוג של ונטילציה וגם יכולת להבין מה הם חווים.

<אריאלה דר: בעבודה שלנו יש לנו גם צוות שהוא דובר השפה הערבית וצוות יהודי וביחד אנחנו חוברים יחדיו.

<אריאלה דר: באשר לילדים שמאושפזים ומאושפזים לפרקי זמן ארוכים, אנחנו קודם כל מחויבים לאתיקה.

<אריאלה דר: אנחנו מקבלים מה הגבולות שאנחנו יכולים להתערב, ובהיבט החינוכי, המענה שאנחנו נותנים מאד נעזר בכל החלקים של קדימה מדע.

<אריאלה דר: אם זה בהנגשה של משחקים, למידה, שהיא מאד מאד ייחודית.

<אריאלה דר: יש ילדים שמעולם לא היו במסגרות חינוכיות וההזדמנות שלהם ללמוד את השפה, גם השפה של מה אני רוצה, מה אני צריך, לקרוא, לכתוב, לצייר, לעשות איזה שהם תהליכים נפשיים, הם מאד מאד משמעותיים.

<אריאלה דר: והקשרים שנוצרים הם קשרים מאד מאד עמוקים, מאד מאד מרגשים.

<אריאלה דר: כשהם נפרדים מאיתנו יש מערכות יחסים שקשה להתנתק מהן, אבל המענה הוא מענה שהוא לכל דבר.

<אריאלה דר: יש לנו בנות שירות מהמגזר הערבי, שהן ניגשות אליהן, המורות שלנו והם מקבלים.

<אריאלה דר: הניסיון שלנו לתת להם מענה חינוכי מותאם לתקופה שבה הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור גם שהילדים לא מגיעים מאיזה רצף של לימודים שם.

יפעת שאשא ביטון: המציאות שם הרי לא באמת מאפשרת להם רצף.

יוסף ג'בארין: לא, זה מה שהיא אמרה, שחלקם בכלל לא היו בבית ספר.

יוסף ג'בארין: גם אלה בגיל מבוגר יותר, אני מניח.

<אריאלה דר: ממש.

<אריאלה דר: בשביל חלקם בכלל לצפות בסדרות שאנחנו מורידים, כל מיני תכניות, בשבילם זה עולם חדש.

<אריאלה דר: החוויה שמישהו רואה אותם ומנכיח את ההערכה, הקבלה והנראות, זה החוויה החזקה ביותר שהם יכולים לקחת מאיתנו.

יוסף ג'בארין: הם לומדים גם עברית?

<אריאלה דר: הם לומדים גם מילים בעברית, כן.

<אריאלה דר: הם מבקשים.

<אריאלה דר: הם מבקשים גם לדבר בשפה שלנו כדי שתהיה תקשורת, כי גם מורות מהמגזר היהודי נכנסות ועובדות איתם.

<אריאלה דר: גם יש סוג של קשרים גם אנחנו אחר כך מתמודדים, הצוות שלנו, מה זה אומר.

<אריאלה דר: זה הפגיש גם אותנו עם חוויה מסוימת של מה קורה כשילדים סורים מגיעים.

<אריאלה דר: זה אחד מהדברים, אבל אנחנו בהחלט נותנים מענה.

יוסף ג'בארין: שאלה רגישה אולי, אבל מעניין לדעת.

יוסף ג'בארין: הם באים מאיזו שהיא קבוצה פוליטית מסוימת?

יוסף ג'בארין: זאת אומרת אני מניח שאפשר להניח שהם אולי מג'בת אל נוסרא, או מה בדיוק - - -

יפעת שאשא ביטון: זה באמת משנה, חבר הכנסת יוסף ג'בארין?

יוסף ג'בארין: לא, לא, אני שואל - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, באמת אני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: אני מאפשרת, אתה רואה, אני לא מחכה לרשות דיבור ולא לכלום.

יפעת שאשא ביטון: מה זה משנה מאיפה הם באים?

יוסף ג'בארין: גם אם זה לא משנה, יפעת?

יוסף ג'בארין: מה?

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: כי - - -

<אריאלה דר: אנחנו ממש לא נכנסים לסוגיה.

<אריאלה דר: התפקיד שלנו הוא חינוכי.

יפעת שאשא ביטון: מגיע ילד, לא משנה לי בכלל לא מהיכן הוא, לא מי ההורים שלו - - -

יוסף ג'בארין: בסדר, אני מסכים איתך שזה לא משנה, אבל זה שזה לא משנה זה - - -

יפעת שאשא ביטון: כי אני לא הייתי רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת בכוונה שלא הייתי מכניסה את זה, סליחה.

יוסף ג'בארין: לא, למה, מה?

יפעת שאשא ביטון: אין בעיה עם השאלה שלך במהות, כאילו לענות לך אם באו מפה, אם הם באו משם.

יוסף ג'בארין: האמת היא שאני לא מבין למה את מתרגשת מהשאלה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מתרגשת מהשאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה בדיוק מה שאנחנו מנסים להיות מעליו.

יוסף ג'בארין: בטח שזה לא משנה, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה לא משנה מאיפה הילד בא ואיזה שיוך פוליטי יש לו.

יוסף ג'בארין: לא, אז אני אנסח את זה אחרת.

יוסף ג'בארין: איך הילדים הללו מגיעים?

יוסף ג'בארין: כאילו מה הרקע?

יוסף ג'בארין: למה אלה ולא אחרים?

<אריאלה דר: אנחנו לא נכנסים לסוגיה.

<אריאלה דר: התפקיד שלנו הוא תפקיד חינוכי טיפולי.

<אריאלה דר: ברגע שילדים מאושפזים ואנחנו יכולים להיכנס אליהם אחרי שקיבלנו אישור לכך, אנחנו נותנים להם מענה חינוכי.

<אריאלה דר: מבחינתנו הם ילדים לכל דבר.

יוסף ג'בארין: בוודאי.

<אריאלה דר: הם זכאים לקבל - - -

יפעת שאשא ביטון: על המשפט האחרון שאתה אמרת, אני חושבת שאני מבינה למה אתה מתכוון.

יפעת שאשא ביטון: יש בך איזה שהוא חשש שיש קבוצות מסוימות שכן מצליחות להגיע לקבל טיפול ולאחרות הטיפול נמנע?

יוסף ג'בארין: אני לא יודע.

יוסף ג'בארין: אני שואל.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זאת השאלה?

יוסף ג'בארין: לא.

יוסף ג'בארין: אני שואל איך?

יוסף ג'בארין: הרי בכל זאת ילדים סורים בישראל זה לא הדבר הנורמאלי שיכול לקרות, נכון?

יוסף ג'בארין: השאלה מה המסגרת שבה הם מגיעים.

יוסף ג'בארין: זה אנשים שבורחים?

יוסף ג'בארין: יש מסגרת שקולטת?

יפעת שאשא ביטון: יש תיאום של משרד הביטחון ומשרד הבריאות?

יוסף ג'בארין: עם מי מתאמים, עם האו"ם?

יוסף ג'בארין: פשוט איך זה קורה.

<אריאלה דר: אני לא חושבת שמתפקידי ומהמקום שלי לענות על השאלה הזו, אלא להתייחס באמת להיבטים שאנחנו נותנים.

יפעת שאשא ביטון: היא מקבלת אותם.

<קריאה: לדעתי את לא יודעת את זה.

יוסף ג'בארין: במשרד הביטחון יש אנשים שיכולים לענות?

יפעת שאשא ביטון: יש נציג של משרד הביטחון כאן?

יפעת שאשא ביטון: הם הוזמנו ולא הגיעו.

<תמי ברנע: צריכה להגיע, היא אבל יותר לנושא של עזה.

<תמי ברנע: היא מתאמת בריאות עזה.

יוסף ג'בארין: אבל גם בנושא הזה, זה באמת מאד - - -

<קריאה: באמת מאד מעניין לדעת.

יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אתם יודעים איך מגיעים ילדים סורים למדינת ישראל, דרך איזה שהוא קשר, מה התיאום?

<אסנת קורח לב-ציון: אני לא מודעת, אבל יש בית חולים של הצבא שהוקם.

<אסנת קורח לב-ציון: אני יודעת חלקית, לא משום מידע פורמאלי, שום דבר.

<אסנת קורח לב-ציון: יש בית חולים של הצבא הרי שמטפל בפצועים כמו שהם מגיעים.

<אסנת קורח לב-ציון: בלי שום - - -

יפעת שאשא ביטון: ואז הוא בעצם יוצר את התיווך.

<אסנת קורח לב-ציון: שאז הוא מעביר את אלה שצריכים המשך טיפול.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: אבל משום שהדיון שלנו הוא באמת מה אנחנו נותנים להם כשהם כבר כאן ואיך אנחנו מתמודדים עם הסיטואציה, אז אני אהיה סלחנית סביב השולחן בשאלות של איך הם מגיעים.

מסעוד גנאים: הדיון רק על הילדים, לא על - - -

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ברוך הבא.

מסעוד גנאים: אני שואל.

יפעת שאשא ביטון: לא שמעתי מה ששאלת.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

מסעוד גנאים: אם הדיון הוא בכלל על ילדים גם בישראל.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן.

מסעוד גנאים: אני רואה שהתחלתם מה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא התחלנו.

יפעת שאשא ביטון: אתה נכנסת עכשיו, אנחנו הספקנו כבר להיות בעזה, עכשיו אנחנו בסוריה.

יפעת שאשא ביטון: עוד מעט - - -

מסעוד גנאים: את כל זה הספקתם ברבע שעה?

<אריאלה דר: אני יכולה להמשיך?

יפעת שאשא ביטון: כן, בבקשה אריאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לחבר הכנסת גנאים אחריה.

<אריאלה דר: אני רוצה לשתף אתכם מעבר באמת לפרויקט המאד ייחודי של הילדים הסורים, גם בעבודה שלנו בנהרייה.

<אריאלה דר: אנחנו נותנים מענה לכל המחלקות הפדיאטריות, שזה מחלקות ילדים, כירורגיה, דיאליזה ופסיכיאטריה לילדים ונוער.

טלב אבו עראר: יש גם בסורוקה?

יפעת שאשא ביטון: רגע, בואו נקשיב לה, אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אריאלה.

<אריאלה דר: ובעצם אנחנו נותנים גם מענה שהמרחב הפיזי הוא שונה.

<אריאלה דר: ההנגשה היא ליד מיטת החולי, הכנה לקראת ניתוח במחלקת דיאליזה, שאחת מהתמונות מופיעה כאן בתערוכה ויש לנו ילדים שבעצם כרגע יש פרויקט מאד ייחודי בדיאליזה, של נציג של אחד המורים, שהוא מעביר מוסיקה חובקת עולם, יחד עם המטפלת ההבעתית שלנו, וביחד עם הילדים בדיאליזה, כשהכיתה היא בתוך המרחב הטיפולי, הם כתבו שיר.

<אריאלה דר: שיר שהוא משותף לחוויות והרגשות של להיות ילד מאושפז כרוני, ובעצם המוסיקה והמילים חוברים יחדיו.

<אריאלה דר: זה אחד משיתופי הפעולה שיש בקדימה מדע.

<אריאלה דר: כל מה שקשור לתת מענה לילדים באשר הם.

<אריאלה דר: כשילד מתאשפז, כמו שנאמר, גם המשפחה שלו מתאשפזת והחוויה של השותפות, של היכולת לראות את הילד באשר הוא ולזכות במקום שאנחנו רואים את הכוחות שלו, כי אם יש ילד שמאושפז בפסיכיאטריה ויש לו קושי בהתמודדות, דווקא הלמידה היא מקום מרפה.

<אריאלה דר: היכולת להנגיש חלקים תעסוקתיים, רובוטיקה, למידה מקווננת, למידה מרחוק.

<אריאלה דר: הקשרים שהם קשורים לחומר הנלמד, זה בעצם החלק שמאפשר לנו לתת מענה לילדים כאשר הם מאושפזים.

<אריאלה דר: העבודה היא עבודה שיתופית מאד משמעותית והיא נלמדת ומתפתחת כל הזמן, בין אם זה ליד המיטה, בין אם זה במרחב שהוא בכיתה עצמה והיפה הוא לראות למשל בכירורגיית ילדים, איך יושבים מסביב לשולחן דרוזי, ערבי, רוסי וילד קטן שזה עתה הגיע ולא יודע בכלל מה קורה, וכולם ביחד לומדים.

<אריאלה דר: וכמו שאמרת, כשמכירים – לא שונאים.

<אריאלה דר: ויש חוויה באמת של שותפות עם מגוון רב של אמצעים, שהעבודה עם קדימה מדע היא מאד משמעותית גם מבחינת החומרים וגם מבחינת ההיקף ברמה הגבוהה ביותר שיכולה להיות.

<אריאלה דר: אז תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, אריאלה ולכל צוות בית החולים.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בואו נשמע אמא של ילד ואחר כך אני אתן לך את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: שלא תפספס את החוויה פשוט.

טלב אבו עראר: כן, מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: אז עותמאן אבתיסאם, בבקשה ואחר כך חבר הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: בואי תספרי לנו.

יפעת שאשא ביטון: אם אפשר לא לומר את השם של הילד כדי לא לחשוף אותו, מתוך הגנה בפרוטוקול, שלא יהיו עניינים.

<עותמאן אבתיסאם: אני אמא לילדה שנולדה בגיל אפס בשערי צדק עם מחלה כרונית של כליות, אי ספיקת כליות.

<עותמאן אבתיסאם: היום הילדה בת 12, כאשר היא קיבלה את כל הטיפול ואת כל מה שצריך מבית החולים שערי צדק ובמיוחד הדבר שהיה הכי טוב ועזר להתפתחות של הילדה ותמך בנו, כמשפחה ובילדה, זה החינוך שקיבלנו מבית החולים.

יפעת שאשא ביטון: מהיכן אתם מגיעים?

<עותמאן אבתיסאם: מאבו גוש.

יוסף ג'בארין: אז היא גם אזרחית ישראל.

<עותמאן אבתיסאם: כן.

<עותמאן אבתיסאם: אז התמיכה והסיוע שקיבלה הילדה מצוות בית החולים היא תמיכה מאד מאד טובה ועזרה לה.

<עותמאן אבתיסאם: היא יכלה להשתלב ולהיות צד בצד בהתפתחות וגם ברמה של בית הספר, פחות או יותר.

<עותמאן אבתיסאם: זה מאד מאד עזר לה.

<עותמאן אבתיסאם: היא הייתה באשפוז במשך שבועיים-שלושה ואז בהפסקה היא הייתה בחופש בבית.

<עותמאן אבתיסאם: כשאני הייתי שולחת אותה לגן, זה מגיל אפס היה, ואז בבית ואז בגן ואז להגיע כגיל הרך ליסודי, והיא כל הזמן הייתה שבועיים בבית החולים ושבוע בבית הספר נניח.

<עותמאן אבתיסאם: כשהיא הייתה חוזרת לבית הספר - - -

יפעת שאשא ביטון: והרגשת שהטיפול בבית החולים בעצם מסייע לשמור על איזה שהוא רצף?

<עותמאן אבתיסאם: זה במקביל, בדיוק.

<עותמאן אבתיסאם: זה מה שעזר לילדה דווקא להתחבר לבית הספר, כי אחרת היא לא הייתה יכולה.

<עותמאן אבתיסאם: היה לה מאד קשה.

<עותמאן אבתיסאם: היו גם המיומנויות של בית הספר שנתנו לילדה בכל שלב ושלב.

<עותמאן אבתיסאם: זה היה משהו מעבר.

<עותמאן אבתיסאם: זה היה ממש טוב.

יפעת שאשא ביטון: מה שלומה עכשיו?

<עותמאן אבתיסאם: הילדה מאושפזת.

<עותמאן אבתיסאם: היא שבועיים באשפוז.

<עותמאן אבתיסאם: היא אחרי השתלת כליה והיא בהתדרדרות חמורה עכשיו, בגלל הכליה.

<עותמאן אבתיסאם: וגם עכשיו במיוחד, כי היא בגיל ההתבגרות.

<עותמאן אבתיסאם: ההתפתחות.

<עותמאן אבתיסאם: עכשיו היא בגיל ההתבגרות, אז היה לה מאד קשה לקבל את זה, את ההידרדרות במצב הכליה, אבל עם ההסבר של צוות בית החולים על ההידרדרות ומה נובע מזה, אם לחזור לדיאליזה או לא.

יפעת שאשא ביטון: והיא אחרי השתלה עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: אני פספסתי.

<עותמאן אבתיסאם: כן, היא אחרי השתלה 9 שנים, אבל לאחרונה, מיוני היא בהתדרדרות ואז היא התחילה לדאוג מזה, מה יקרה אם היא תאבד את הכליה שלה.

<עותמאן אבתיסאם: עם הצוות, עם המורים של בית הספר, אז הם תמכו בה מאד ועזרו לה ואפשרו לה עתיד יותר טוב.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת שהתמיכה היא גם נפשית ורגשית, לא רק רפואית.

<עותמאן אבתיסאם: כן, כן.

<עותמאן אבתיסאם: זה לא רק לימודית, זה ממש נפשית וזה יותר חשוב גם מהלימודים.

<עותמאן אבתיסאם: זה ממש טוב.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה של משרד החינוך.

יוסף ג'בארין: כל המימון הוא של משרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<עותמאן אבתיסאם: כן, אנחנו לא משתתפים בשום דבר.

יוסף ג'בארין: השאלה אם משרד החינוך מממן את הכל או מממן חלק ואז יש עמותות?

<עותמאן אבתיסאם: מבחינתנו לא משלמים כלום.

יפעת שאשא ביטון: זו תכנית של קדימה מדע שזכתה במכרז של משרד החינוך.

יוסף ג'בארין: במימון מלא?

<עותמאן אבתיסאם: מגיל אפס.

<עותמאן אבתיסאם: הילדה נולדה ואז התחילו איתה, וכשהיא גדלה, שלב שלב, אני אף פעם לא הרגשתי את עצמי בתור אמא שאני לבד.

<עותמאן אבתיסאם: בית הספר אף פעם לא דאג לה, בית הספר שהיא למדה בו.

<עותמאן אבתיסאם: הם היו מקבלים אותה כשהיא הייתה באה לבית הספר וממשיכים איתה.

<עותמאן אבתיסאם: לא היו משלימים בכלל את הפער.

<עותמאן אבתיסאם: מי שכן השלים את הפער זה בית החולים והילדה מאד מאושרת מזה.

<עותמאן אבתיסאם: חשוב גם לציין שהצוות משך אותה לבוא לבית החולים, כי את יודעת, לפעמים יש ילדים שמסרבים.

יפעת שאשא ביטון: כן, זו לא חוויה הכי נעימה להגיע לבית החולים, בטח לא בשביל טיפולים כאלה.

<עותמאן אבתיסאם: כן, בדיוק, אבל עם זה הם באים עם תקווה ללמוד ולהתקדם ולהשלים את הפערים שהם מפספסים תוך אשפוזים וכשהם בבית.

יפעת שאשא ביטון: ויש לזה ערך מוסף מעבר להיבט החינוכי לימודי.

<עותמאן אבתיסאם: והילדה מאד מאד מחוננת, בממוצע 98.

<עותמאן אבתיסאם: באמת, זו ילדה שכל שנה מקבלת תעודות מבית הספר ובאמת, האחוזים הכי גבוהים זה מצוות בית הספר של שערי צדק והחינוך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איבתיס

יפעת שאשא ביטון: אם ותאחלי לה מכולנו, אני בטוחה שכולם משתתפים באיחולים להחלמה מהירה ורפואה שלמה.

<עותמאן אבתיסאם: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה.

טלב אבו עראר: תודה גברתי יושבת הראש על הדיון בנושא כל כך חשוב – חינוך ובריאות ללא גבולות.

טלב אבו עראר: אז תתני לי לדבר בצורה לא מוגבלת.

טלב אבו עראר: אפשר?

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להתחיל, נראה איך נתקדם.

טלב אבו עראר: אני אתמקד בילד מרהט ובעוד שמונה כמוהו בישראל בכלל, שנושאים מחלה נדירה, חמורה, שמאיימת על חייהם בכל רגע.

טלב אבו עראר: המחלה הזו – ויש כאן הרבה רופאים – MBS1 - כך היא נקראת, זו המחלה.

טלב אבו עראר: העליתי את זה בפני השר הבריאות שהפנה אותנו לוועדה שמחליטה.

טלב אבו עראר: העניין כאן הוא כספי.

יפעת שאשא ביטון: ועדה שמחליטה על מה, על תרופות?

טלב אבו עראר: על תרופות, כן.

טלב אבו עראר: ואז התרופה לכל ילד - - - היא מיליון שקלים.

טלב אבו עראר: המדינה שומרת על הקופה שלה, לא מוכנה להשקיע ושימותו הילדים האלה.

טלב אבו עראר: 9 ילדים בישראל – יהודים וערבים.

טלב אבו עראר: אני בטוח ואני יודע ומכיר ילד מרהט שביקרתי אצלם בבית וככה הם ממתינים ומחכים לתשובה.

טלב אבו עראר: אני חושב שהמדינה באמת צריכה לחשוב על חייהם של הילדים בישראל.

טלב אבו עראר: אנחנו לא נגד מתן טיפול לילדים מסוריה או מעזה או מכל מקום, זה בסדר גמור.

טלב אבו עראר: אנחנו מקבלים את זה ומברכים על זה באמת, אבל אזרחים במדינת ישראל גם ראויים לשירות הזה ולטיפול הזה.

טלב אבו עראר: זה לגבי בריאות.

טלב אבו עראר: אפשר לדבר קצת על חינוך?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: רגע, יש לי שאלה לגבי המחלה הזו.

יפעת שאשא ביטון: זו מחלה שהיא ייחודית לילדים?

יפעת שאשא ביטון: היא מאפיינת בעיקר ילדים?

יפעת שאשא ביטון: מישהו מכיר ויודע לענות?

טלב אבו עראר: אני לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: זו מחלה גנטית?

<קריאה: מטבולית, לא?

יפעת שאשא ביטון: שהיא בדרך כלל אצל ילדים?

<עידית סגל: מולדת.

<קריאה: ה- - - בגיל הילדות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: ובאמת יש תרופה שמאפשרת לצאת מזה או להחלים מזה?

<עידית סגל: יש תרופה שהיא תרופה ממושכת שהם יאצלו לקבל כל חייהם, שהיא יכולה להעלות את איכות חייהם ולהציל אותם ממוות.

<עידית סגל: אבל להגיד לך באחוזים?

<עידית סגל: אני - - -

טלב אבו עראר: אני ישבתי עם הרופאים של הילד הזה, הם קבעו שהוא כן יכול לצאת מזה, עם התרופה הזו.

טלב אבו עראר: עם התרופה הזו יכולים להיות בריאים לחלוטין.

טלב אבו עראר: את התשובה הזו קיבלתי בצורה ברורה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

טלב אבו עראר: אדבר קצת על חינוך.

טלב אבו עראר: לפני שנתיים פנינו לשר החינוך, למנכ"לית ולמחוז דרום, על כך שיש 5,000 ילדים ללא מסגרת חינוכית בגילאי 3-4 שעד היום מחכים גם לתשובה לגבי מסגרת חינוכית שתקלוט אותם.

יפעת שאשא ביטון: ילדים בריאים?

טלב אבו עראר: בריאים לחלוטין.

טלב אבו עראר: אין להם חינוך.

יפעת שאשא ביטון: שיישארו בריאים ויזכו באריכות ימים, אבל מה שאנחנו מנסים פה זה לגעת בשירותי החינוך שקשורים בשירותי הבריאות לילדים שנמצאים במצב של מחלה כרונית והשירות שניתן להם.

יפעת שאשא ביטון: הנושא שאתה מעלה הוא חשוב וצריך להעלות אותו כדיון בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהוא מספיק חשוב כדי - - -

<קריאה: היינו אמורים לדון בזה ביום הנגב.

יפעת שאשא ביטון: כן, ביום הנגב.

טלב אבו עראר: לגבי ילדי הגן המוסעים.

טלב אבו עראר: אני חושב שהחוק קובע שעד מרחק מסוים של 1 ק"מ או 2 ק"מ - - -

יפעת שאשא ביטון: תלוי.

יפעת שאשא ביטון: עד גיל מסוים זה 2 ק"מ ומגיל מסוים זה 3 ק"מ.

יפעת שאשא ביטון: עד כיתה ד' זה 2 ק"מ ומכיתה ד' זה 3 ק"מ.

טלב אבו עראר: ילדים בדואים מוסעים לגן במרחק של לא פחות מ-5 ק"מ.

טלב אבו עראר: אני מכיר אותם, אני גם יכול להגיד את שמות הגנים.

טלב אבו עראר: זה דבר שצריך טיפול.

טלב אבו עראר: אי אפשר.

טלב אבו עראר: צריך להשקיע בחינוך בילדים.

טלב אבו עראר: כל ילד זכאי לחינוך, לרווחה איפה שהוא, לא משנה איפה הוא.

טלב אבו עראר: כך אני מאמין וכך אני מקווה שאת, כיושבת ראש הוועדה הזו לזכויות הילד, כי זה זכויות בסיסיות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

טלב אבו עראר: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך חבר הכנסת טלב אבו עראר.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מתחברת לעניין של החינוך והזכות לחינוך לכל ילד, בטח ובטח כשאנחנו מדברים על ילדים בתוך הבית שלנו, אנחנו בהחלט צריכים להתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: הנושאים אתה מעלה הם נושאים ראויים וחשובים ואני חושבת ככל שהם כאלה, הם דורשים גם דיון בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו היינו אמורים לקיים דיון בנושא של אותם ילדים שלא נמצאים במסגרות חינוך ביום הנגב, שאנחנו כולנו יודעים שהוא בוטל וגם באיזה נסיבות.

טלב אבו עראר: כן, נדחה.

יפעת שאשא ביטון: נדחה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו בעזרת השם, כשזה יעלה, נעלה את זה שוב.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

טלב אבו עראר: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יוסף ג'בארין אתה רוצה לדבר עכשיו?

יוסף ג'בארין: כן.

יוסף ג'בארין: קודם כל אני בהחלט מברך על העשייה בתחום הזה.

יוסף ג'בארין: הילדים אולי זו קבוצת הגיל שכולנו נסכים שצריך לתמוך בהם.

יוסף ג'בארין: כמובן שהשאלה שלי לגבי סוריה היא רק מתוך סקרנות ואולי גם מנסים להבין איך זה קורה, אבל זה לא משנה, כמובן.

יוסף ג'בארין: ילד זה ילד ולא משנה מה השיוך לא הלאומי ולא הפוליטי ומה השקפת העולם.

יוסף ג'בארין: אני חושב שבשביל זה בדיוק יש את הוועדה הזו.

יוסף ג'בארין: שני דברים שכן רציתי לשתף אתכם.

יוסף ג'בארין: אחד בעיקר למנהלי בתי החולים שנמצאים וכדומה.

יוסף ג'בארין: אני מקבל הרבה פניות בתקופה האחרונה, של ילדים מעזה שנמצאים במהלך של טיפול בעיקר אונקולוגי וכנראה שיש שינוי במדיניות.

יוסף ג'בארין: אומרים לי שמשהו קרה אחרי הקיץ האחרון, או שיש בעיה לתת להם או שיש בעיה לתת למלווים שלהם.

יוסף ג'בארין: אני תוהה אם בצורה כלשהי בית החולים מעורב בניסיון לעזור בעניין הזה.

יוסף ג'בארין: לצערי אני גם מקבל פניות וזה גם היה לפחות בחלק מהעיתונות, שהיה אפילו ניסיון לפעמים לנסות להשפיע על המשפחה, אולי לסייע לרשויות וכדומה.

יוסף ג'בארין: זה היה בעיתונות בחודש האחרון, אבל זאת לא השאלה שלי.

יוסף ג'בארין: השאלה שלי בעיקר היא לגבי ילדים שכבר מטופלים והגיעו לבית החולים וחזרו לעזה.

יוסף ג'בארין: האם יש איזה שהוא מנגנון של לנסות לקדם את העניין הזה שהם יוכלו להמשיך בטיפול ושלא תהיה בעיה של היתרים.

יוסף ג'בארין: הסוגיה השנייה, כשביקרתי בפעם האחרונה, אני חושב שזה היה ברמב"ם, מאד עניין אותי שיש היום קולנוע קטן כזה לילדים והאמת היא שאני חשבתי להציע אפילו הצעת חוק שמחייבת מחלוקת ילדים, שיהיה להם קולנוע קטן בתוך המחלקה.

יוסף ג'בארין: אז אני אשמח לשמוע התייחסות גם לנושא השני.

יפעת שאשא ביטון: קולנוע?

יפעת שאשא ביטון: צריך טלוויזיה, הם יכולים להקליט סרטים, פופקורן וקולה, והכל מסודר.

יוסף ג'בארין: כן, אבל זה לא קורה.

<אריאלה דר: בשערי צדק יש לנו בית קולנוע.

<קריאה: בסרוקה זה קיים.

<קריאה: יש בית קולנוע גדול שמשרת את כל מחלקות הילדים ופעם בשבוע יש הקרנה של סרט עם פופקורן.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יוסף ג'בארין: חינם.

יפעת שאשא ביטון: על הקולה אפשר להתווכח בהקשר של הבריאות.

<קריאה: הקולה אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו רק נקבל התייחסות לדברים שמעלה חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

יפעת שאשא ביטון: ראיד נמצא?

יפעת שאשא ביטון: אתה בעצם אחראי על יחידת התיאום עם הרשות הפלסטינית בבית החולים תל השומר.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע על מדיניות שהשתנתה בעצם?

<ראיד בלעום: כן, אני תיכף אתייחס לזה.

<ראיד בלעום: הייתי רוצה להתחיל עם קצת רקע ונתונים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך דבורה לוי.

<ראיד בלעום: תודה.

<ראיד בלעום: אני רוצה לדבר על קצת נתונים.

<ראיד בלעום: הנתונים מתייחסים לשנת 2016.

<ראיד בלעום: בשנת 2016 טופלו אצלנו כ-400 חולים.

יפעת שאשא ביטון: אצלנו בתל השומר אתה מתכוון או בכלל?

<ראיד בלעום: כן, במרכז הרפואי תל השומר.

<ראיד בלעום: כ-400 חולים משטחי הרשות, כאשר החלוקה ביחס שבין עזה לגדה הוא 65% מעזה לעומת 35% מהגדה.

<ראיד בלעום: החלוקה בבית החולים – כ-15% אחוזים מהחולים אושפזו או שקיבלו טיפול במבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: אתה מתייחס רק לילדים או בכלל?

<ראיד בלעום: לא, בכלל.

<ראיד בלעום: אני מתייחס גם לחלוקה.

<ראיד בלעום: 85% מתוכם זה ילדים.

<ראיד בלעום: עיקר מאפייני מצבי המחלה הם כלהלן: המטו אונקולוגיה – אופן כללי, ואגב, המספרים שאמרתי מקודם לגבי 15% ו-85% - מתייחסים באופן כללי גם ליתר הנתונים שאני אתייחס אליהם עכשיו.

<ראיד בלעום: המטו אונקולוגיה – כ-100 ילדים.

<ראיד בלעום: בעיות קרדיולוגיות ומומי לב בעיקר – למעלה מ-90 ילדים.

<ראיד בלעום: חסר חיסוני – כ-20 ילדים.

<ראיד בלעום: המופיליה – 15, כוויות כנ"ל.

<ראיד בלעום: טיפול למניעת פציעות וטראומה – כ-40.

<ראיד בלעום: מחלות גנטיות ומטבוליות – 20, וכירורגיה ומחלות שונות – זה כ-60 חולים.

<ראיד בלעום: בעצם מאז שהיחידה קמה, היא שואפת לפתח שירותים כדי לדאוג לרווחת החולים שמגיעים משטחי הרשות בפרט.

יפעת שאשא ביטון: שזה אומר?

<ראיד בלעום: בכלל זאת, בהתחלה הייתי עובד יחיד וככל שצצו יותר צרכים, אז היה צורך ביותר עובדים, ביותר אנשי מקצוע וככה פיתחנו יחידה שנותנת מענים הולמים לכלל האוכלוסייה, כאשר ההתייחסות העיקרית היא באמת למתן שירותי חינוך לילדים.

<ראיד בלעום: אנחנו קלטנו שם מורות דוברות ערבית.

<ראיד בלעום: אנחנו עודים מול בית הספר, בשיתוף פעולה.

<ראיד בלעום: בחלק של הרווחה אנחנו מעסיקים עובדים סוציאליים דוברי ערבית.

<ראיד בלעום: אנחנו דואגים לפתח גם שירותים ולהיות בקשר עם עמותות חיצוניות, גופים חיצוניים.

<ראיד בלעום: אחמד היה פה, העוזר של חבר הכנסת אחמד טיבי.

<ראיד בלעום: אנחנו עובדים גם מולו לגבי איזו שהיא עמותה.

<ראיד בלעום: אנחנו גם מגייסים כספים ומשאבים, מה שהרשות לא מממנת וזה באופן כללי.

יפעת שאשא ביטון: בית החולים מתאים את עצמו לצרכים שעולים מהשטח.

<ראיד בלעום: באמת שכן, אני יכול להעיד על זה שב-9 שנות עבודתי פותחו הרבה שירותים.

<ראיד בלעום: כשאמרתי חינוך ורווחה, אני גם מתייחס לעוד הרבה דברים שאין מקום עכשיו לפרטם, כמו טיפול רגשי, טיפול באומנות, שירות פסיכולוגי, טיפול במוסיקה.

<ראיד בלעום: זה הרבה שירותים שקמו להם בהתאם לצורך וכדי שיתנו מענה לאותה אוכלוסייה שדוברת ערבית בעיקר.

<ראיד בלעום: כחלק מתהליך קבלת החולים, אנחנו מסייעים להם כדי להגיע אלינו ונאמר כאן איזה שהוא נתון לגבי ההיתרים שניתנים ואני קצת חולק על זה.

<ראיד בלעום: לגבי הגדה המערבית, יושבת לצדי דליה בסה, שהיא אחראית על הגדה לגבי מתן היתרים.

<ראיד בלעום: כמעט ואין לנו בעיות שם.

<אריאלה דר: לא, סליחה, לא ציינתי איזה שהן בעיות.

<ראיד בלעום: לא.

<ראיד בלעום: אני תיכף אתייחס דווקא לבעיה שמקשה על הילדים אצלנו.

<ראיד בלעום: לגבי הגדה אין לנו בעיות בכלל.

<ראיד בלעום: לגבי יציאת חולים מעזה, יש לנו בעיה של ממש.

<ראיד בלעום: וכשאנחנו מדברים על חצי אחוז, אולי זה בממוצע הכללי, אבל כשאני מדבר על תל השומר, יכול להיות שהאחוזים שם הרבה יותר גבוהים.

יפעת שאשא ביטון: אז מה הבעיות?

<אריאלה דר: אצלכם מגיעים הרבה ממרכז פרס לשלום.

<ראיד בלעום: היום כמעט ובודדים ממש.

<ראיד בלעום: הם בירידה משמעותית.

<ראיד בלעום: הפעילות שלנו מול מרכז פרס - - -

יוסף ג'בארין: מי, הרופאים או הילדים?

<ראיד בלעום: אני מדבר כאן בעיקר על חולים שהופנו על ידי משרד הבריאות הפלסטינאי ובמימון הרשות.

<ראיד בלעום: לגבי עזה, הרי - - -

יפעת שאשא ביטון: שם יש בעיות או אין בעיות?

יפעת שאשא ביטון: מי שמופנה על ידי הרשות ועל ידי מערכת הבריאות שם נכנס ואין שם בעיות?

<ראיד בלעום: בעיות פיננסיות אין, אבל לגבי היתרים יש בעיות ואני אתייחס לזה נקודתית לגבי אלה שמגיעים מעזה.

<ראיד בלעום: הרי מי שמופנה אלינו זה בדרך כלל חולים, ילדים שיש להם מחלות מסכנות חיים, מחלות מתקדמות או מצבי הזנחה.

<ראיד בלעום: הם חולים מאד מורכבים והרצף הטיפולי – רופאים יכולים להעיד על זה – הוא מאד חשוב, הוא מאד קריטי, במיוחד כאשר מדובר בילדים חולי סרטן.

<ראיד בלעום: לא פעם אנחנו נתקלים בקשיים של ממש בזימון בני משפחה לסיווג רקמות נגיד - כשאנחנו מזמינים תורם מוח עצם זה מין פרוצדורה רפואית שהיא מקובלת, או לגבי רצף טיפולי או הזמנת החולים עצמם שמשתחררים ואמורים לשובים אלינו.

<ראיד בלעום: יש בעיות רציניות לגבי הוצאת חולים מעזה - - -

יפעת שאשא ביטון: שנובעות ממה?

יפעת שאשא ביטון: משיקולי ביטחון?

יפעת שאשא ביטון: ממה זה?

<ראיד בלעום: אין לי תשובה על זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את זה.

<ראיד בלעום: הייתה פגישה עם מפקדי המעבר בארז וגם הגעתי לפגישה עם מישהו, טויטו.

<דליה בסה: עמוס, סגן אלוף.

<ראיד בלעום: עמוס טויטו, סגן אלוף בקריה.

<ראיד בלעום: זה היה לפני חודשיים ועדיין יש בעיות של ממש.

<ראיד בלעום: זה מצב שיכול באמת לסכן את הילדים.

יוסף ג'בארין: מה הבעיות?

<ראיד בלעום: אני רק אציין שהנתונים אצלנו לא כוללים את המלווים.

<ראיד בלעום: כלומר כשאני מדברת על נגיד 1,000, זה 1,000 אנשים שנזקקו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אין סתירה, אין פה סתירה בנתונים שהיא הציגה.

יפעת שאשא ביטון: היא הציגה את מה שכן.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שיש גם כאלה שלא.

יפעת שאשא ביטון: זה משלים את התמונה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בסתירה אליה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אולי דליה תוכל לומר לנו איפה הקושי בעצם בשמירה על רצף טיפולי או בהוצאה של אנשים לצורך קבלת טיפול.

<דליה בסה: תראי, אני יכולה לדבר על יהודה ושומרון.

<דליה בסה: על עזה - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יוסף ג'בארין: לא, אבל לגבי עזה, אמרת שיש הרבה בעיות, אבל לא אמרת מה הבעיות.

<דליה בסה: לגבי עזה, אני יודעת שיש בעיות שחלקן קשורות בביטחון, חלקן קשורות אולי בצורך יותר של קשר בין הגורם המטפל לבין הגורם המטפל בארז.

<דליה בסה: לדעתי יש גם בעיה בצד הפלסטיני.

יוסף ג'בארין: הבעיה היא עם המלווים?

<דליה בסה: כן, יש לפעמים בעיה עם מלווה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, מה התחלת לומר – הבעיה בצד הפלסטיני?

יפעת שאשא ביטון: תן לי לשמור על רצף.

<דליה בסה: בצד הפלסטיני יש גם בעיה, כי הרבה פעמים הצד הפלסטיני, כי בעזה עובדים בצורה כזאת, שכאילו הצד הפלסטיני מגיש את הטופס לצד הישראלי.

<דליה בסה: ואם הצד הפלסטיני לא מעביר את הטופס בזמן, אז בעצם החולה מאבד אל הזמן של הטיפול.

<דליה בסה: אם הוא מוזמן לתאריך מסוים, הוא לא יוצא בתאריך הזה.

<דליה בסה: לפעמים הוא יוצא אחרי חמישה או עשרה ימים או צריך לקבוע לו תור חדש.

<דליה בסה: אז אני חושבת שמישהו צריך שם, גם בצד הפלסטיני - - -

יפעת שאשא ביטון: כי צריך להסדיר את כל הנושא של הקשר בין שני הצדדים, שיהיה מאד ברור, מאד מדויק והרבה יותר יעיל ממה שהוא קורה היום.

<דליה בסה: במקרים מסוימים, כשבית חולים הדסה או בית חולים אחר פונה אלי, מבקש התערבות, אני מתערבת ואני מצליחה להוציא את החולה.

<דליה בסה: זאת אומרת מישהו אולי צריך יותר לדחוף, או אני לא יודעת, להסדיר את זה, אבל גם בצד הפלסטיני יש בעיה.

<דליה בסה: אז אני עוקפת את הצד הפלסטיני במקרים מסוימים, כי מדובר בילד ואם יהיה מדובר בילד שצריך לקבל טיפול רפואי, אז אני עושה הכל כדי שהוא ייצא.

יוסף ג'בארין: יש מקרים שילדים שנמצאים כבר בטיפול ובאיזה שהוא שלב הם לא מצליחים להיכנס?

<דליה בסה: אני יודעת שכשזה מגיע לשולחן שלי זה לא קורה.

<דליה בסה: אני עושה כל, אם זה באמצע היום או באמצע הלילה ובאמצע השבת, שהילד יגיע.

<דליה בסה: אבל לא כל דבר אני יכולה לעשות, כי אני בן אדם אחד.

<דליה בסה: אני מנסה, כשמגיע אלי משהו שקשור בעזה, לעזור ובמקרים רבים אני מצליחה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<דליה בסה: אבל זה לא התחום שלי.

<דליה בסה: אצלי, ביהודה ושומרון, אנחנו עובדים בקשר רציף עם כל בתי החולים ויושבת פה אסנת והיא יכולה- - -

יפעת שאשא ביטון: ושם המצב הוא יותר טוב מבחינת ההנגשה של השירותים וההוצאה של הילדים לקבלת טיפול?

<דליה בסה: לא יקרה שילד לא ייצא לבית חולים, ועל זה אסנת יכולה להעיד, שאנחנו לא מאפשרים.

<דליה בסה: אני לא מאפשרת דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה דליה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את דבורה ואחר כך אנחנו נחזור לאסנת.

יפעת שאשא ביטון: דבורה לוי, בבקשה.

אחמד טיבי: את דליה, דליה המפורסמת?

<דליה בסה: כן.

יוסף ג'בארין: בעיקרון היא אומרת שכל מה שמגיע אליה נפתר.

יוסף ג'בארין: זה כשלעצמו הצהרה.

<דליה בסה: זה לא קל.

<דליה בסה: זה אפשרי, אבל זה לא קל.

יפעת שאשא ביטון: בואו נאפשר לדבורה לדבר בבקשה.

<דליה בסה: זה לא לישון בלילה ולעבוד 24/7, שתבין.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דבורה.

<דבורה לוי: אני מאד מודה לכם על הוועדה הזאת שנמצאת פה.

<דבורה לוי: יש ביטוי באנגלית שאומר שזה לוקח עיירה כדי לגדל ילד - It takes a village to raise a child, ואני מרגישה שבמקרה של ילד חולה כרוני – הבן שלי חולה מיום היוולדו, היום הוא ברוך השם בן 13, זכינו לחגוג לו בר מצווה - זה לוקח לא רק עיירה, אלא את כולכם יחד ואני מודה ומעריכה וברוכים הבאים לעיירה שלנו.

<דבורה לוי: יחד עם זאת אני מרגישה שאני לא מדברת רק עבור הבן שלי, אלא עבור הרבה מאד, אלפי ילדים שהם חולים כרוניים.

<דבורה לוי: אם אפשר אולי טיפה לתת לכם חלון לתוך העולם של הילדים האלה, שבעצם כשאנחנו מקבלים אבחנה של ילד שאולי לא יחיה, אנחנו לומדים לחיות וכשלומדים עבור מה אנחנו מוכנים למות, אנחנו גם לומדים עבור מה אנחנו מוכנים לחיות.

<דבורה לוי: הרבה פעמים מדברים על זכויות של ילד.

<דבורה לוי: אני חושבת שזה דברים שהילדים שלנו בכלל לא מכירים.

<דבורה לוי: הפרפרים והפרחים היחידים שהם רואים הם בדרך כלל אלה שמצוירים על הקירות של בית החולים.

<דבורה לוי: במבה וביסלי זה לא החיים שלהם, כי הם מחוברים לזונדות ולצורת אכילה שונה לגמרי.

<דבורה לוי: להם זה לא עניין של לחיות, אלא לשרוד.

<דבורה לוי: אני זוכרת שכשהכרנו את העולם הכרוני, אז אמרו לנו שיהיו עליות וירידות בחיים, שאנחנו נתכון לעליות ולירידות.

<דבורה לוי: אני חושבת שעליות זה גוזמה.

<דבורה לוי: העלייה היחידה זה כשאין ירידה מאד משמעותית.

<דבורה לוי: עם כל הכבוד לרפואה, היא למדה מאד להאריך חיים, אבל לא לקצר סבל.

<דבורה לוי: יחד עם כל זה, יש את הצד הרגשי של הילד, שגם לא פחות חשוב מהצד הפיזי וכאן נכנס בית הספר של שערי צדק, שתומך ומרפד את הדרך ללא כל גבול.

<דבורה לוי: כל התוויות, כל השינויים, כל ההבדלים עוצרים בפתח בית החולים.

<דבורה לוי: אנחנו לא כאלה או אחרים, אנחנו הורים לילדים חולים ולילדים מגיע הכל ונותנים את הכל, עם כל הנשמה.

<דבורה לוי: מושכים את הילדים האלה חזרה לחיים.

<דבורה לוי: נותנים משמעות לסבל שלהם.

<דבורה לוי: נותנים להם אומץ.

<דבורה לוי: אנחנו לא יכולים לתקן את החיים שלהן, אבל אפשר לתמוך, ואז זה אנחנו לומדים מבית הספר.

<דבורה לוי: אי אפשר לרפא, אבל יחד עם זאת אנחנו לא מפסיקים לרפא ולהכיל את הילדים ואני מאד מודה ומעריכה.

<דבורה לוי: תודה רבה לכם על ההקשבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, דבורה.

יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה.

יפעת שאשא ביטון: תוך כדי הדברים שלך את נגעת לא נגעת בסוגיות בעיני שהן מאד משמעותיות וזה העניין של המעטפת המשפחתית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הילד – בסוף נכון שהכל ממוקד בילד ובניסיון לרפא אותו ולאפשר לו התמודדות יותר טובה עם הסיטואציה שהוא נמצא בה – אבל אנחנו יודעים שהילד הוא חלק מתא.

יפעת שאשא ביטון: הוא חלק מתא של משפחה, שגם היא צריכה את התמיכה וגם היא צריכה כוחות בשביל לתמוך בילד.

יפעת שאשא ביטון: אתם מרגישים שבתוך הטיפול או המסגרת שניתנת בבית החולים יש התייחסות גם אליכם, כמשפחה?

<דבורה לוי: ללא כל ספק.

<דבורה לוי: קודם כל אני חושבת שאת גם יכולה - - -

<עותמאן אבתיסאם: כן, בטוח שכן.

<דבורה לוי: בטוח שכן.

<דבורה לוי: בטוח.

<דבורה לוי: זאת אומרת כשנולד ילד חולה נולדת משפחה חולה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<דבורה לוי: והתמיכה היא אין סופית בנו, כמו בילד.

<דבורה לוי: יש תיאור מאד מאד יפה ששולחים לגן חיות ורואים כלוב עם פיל ענק, שהוא הילד החולה.

<דבורה לוי: אף אחד לא שם לב לעכברים הקטנים שמסתובבים גם בכלוב הזה, ושאר הילדים הם העכברים, שמי שם לב אליהם, אבל שמים לב אליהם ונותנים להם להיכנס וללוות את הילד ולהיות יחד איתו בחוויה ולגשר ביניהם, כי העולם שלהם שונה מהעולם של האח או האחות החולה.

<דבורה לוי: ונותנים, מאפשרים את זה בהחלט ומגשרים ביניהם ותומכים יחד.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<עותמאן אבתיסאם: אני רוצה לומר שהעזרה שאנחנו מקבלים - - -

אחמד טיבי: יש ישיבת נשיאות שהתחילה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה חבר הכנסת טיבי, אני אתן לך.

<עותמאן אבתיסאם: אנחנו מקבלים את ההסבר לפני הילד.

<עותמאן אבתיסאם: הם פונים אלינו קודם ואז לילד.

<עותמאן אבתיסאם: אז הם גם מעצימים אותנו, את ההורים, ואז אנחנו איתם.

יפעת שאשא ביטון: כדי שאתם תוכלו לתמוך בילדים.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

<עותמאן אבתיסאם: כן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר אסנת, את רצית להתייחס קודם לדברים ואחר כך חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: סליחה, אני יכול לדבר לפניה, כי יש לי ישיבת נשיאות, כמי שיזם את מסמך מרכז המחקר והמידע.

יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, שנייה, היא רוצה להתייחס למשהו שנאמר.

אחמד טיבי: לא, אני מבקש ממך, יש לי ישיבת נשיאות, היא תסתיים.

יפעת שאשא ביטון: אתה תקבל, חבר הכנסת טיבי.

יפעת שאשא ביטון: הכל היה פה בסדר, שנייה.

אחמד טיבי: אבל אני מבקש ממך, יש לי ישיבת נשיאות.

יפעת שאשא ביטון: טוב, קדימה.

אחמד טיבי: תביני, אני קולגה שלך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: הנושא הזה מאד חשוב לי, לכן ביקשתי והזמנתי את העבודה הזאת ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, שעשיתם עבודה מצוינת.

אחמד טיבי: אני רוצה להודות לכם.

אחמד טיבי: חשוב שאנחנו מקיימים את הדיון הזה לגבי הילדים, במיוחד אני רוצה להתרכז בתחום החינוך.

אחמד טיבי: מה שחשוב גם הוא סירוב משרד הביטחון, אוסאמה, דיברנו על זה, לתת לנו את מספר של חולים וילדים מסורבי כניסה.

יפעת שאשא ביטון: זה עלה בתחילת הדיון.

אחמד טיבי: אבל בכל זאת זה חשוב שנדגיש את זה.

אחמד טיבי: לגבי דרך ההתחשבנות של ממשלת ישראל עם הרשות הפלסטינית, הם עושים קיזוז ואז אני שואל אם אפשר להשקיע את הכסף הזה במורים, בחינוך, בעזרה לחולים האלה, תוך כדי כך שהם מאושפזים לאורך ה- - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא קיזוז.

יפעת שאשא ביטון: זה כסף שהרשות משלמת לישראל, איזה קיזוז יש פה של כספים?

אוסאמה סעדי: מקזזים את זה מהכספים של הרשות לישראל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

אחמד טיבי: זה הקיזוז.

אחמד טיבי: מה שהסביר לך אוסאמה זה הקיזוז.

אחמד טיבי: אגב, אתם יודעים, זאת לא הבעיה, אבל נדמה לי שהיחס, התשלום הוא תשלום של כמעט תיירות.

<אריאלה דר: לא, לא, לא.

אחמד טיבי: כמעט.

<קריאה: ממש לא.

<קריאה: ממש לא.

אחמד טיבי: כמעט תיירות.

<אריאלה דר: תעריף אזרח ישראלי.

<אריאלה דר: ממש לא ואסנת יכולה להגיד לך.

אחמד טיבי: לא, זה יותר ממה שעולה לאזרח ישראלי.

<אוריאנה אלמסי: 5% יותר.

אחמד טיבי: בסדר, אז 5%.

<אוריאנה אלמסי: רגע, אני אציין.

<אוריאנה אלמסי: תעריף זה גבוה ב-5% מהתעריף שקופות החולים משלמות - - -

<אריאלה דר: רגע, סליחה, קופות החולים - - -

<דליה בסה: קופות חולים, אבל לאזרח ישראלי.

<אריאלה דר: שיש להן הסכם עם בתי החולים.

<אסנת קורח לב-ציון: שנייה, נכון, אזרח ישראלי שאין לו קופת חולים היה בחו"ל, חוזר, לא שמר על הקשרים, לא משנה מה, משלם את אותו תעריף.

<אסנת קורח לב-ציון: להיפך, זה לא תיירות רפואית.

<אסנת קורח לב-ציון: ממש לא.

אחמד טיבי: זה מקרה חריג של אזרח ישראלי שהיה בחו"ל.

<אוריאנה אלמסי: זה הבדל - - -

יפעת שאשא ביטון: הדברים מאד ברורים, אוראינה, לא צריך להתווכח.

<אוריאנה אלמסי: אבל - - -

אחמד טיבי: אנחנו מדברים על אזרח ישראלי מן השורה.

יפעת שאשא ביטון: היא מסבירה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא כי הם מגיעים מהרשות, אלא בגלל שאין להם קשר עם קופות החולים בישראל.

יפעת שאשא ביטון: אז זה לא יותר גבוה.

<דליה בסה: אני רוצה להוסיף שהרשות הפלסטינית עושה עכשיו גם כן כמו קופת החולים, עושה הסדרים עם בתי חולים והם מקבלים בין 10% ל-30% הנחה.

<דליה בסה: זה נכון אסנת?

<אסנת קורח לב-ציון: נכון לגמרי.

<אסנת קורח לב-ציון: יותר מזה, חבר הכנסת ד"ר טיבי, אני רוצה לספר לך עוד יותר מזה.

<אסנת קורח לב-ציון: אני היום אישרתי איזו בדיקה מאד יקרה בבית החולים, שאם היה ילד ישראלי - - -

אחמד טיבי: מי את, סליחה?

<אסנת קורח לב-ציון: אני ד"ר אסנת לב ציון, מנהלת הר הצופים.

אחמד טיבי: אה, שלום.

<אסנת קורח לב-ציון: הגעתי כבר שנים אחרי שאתה עזבת.

<אסנת קורח לב-ציון: היום בדרך הנה ביקשו ממני בדיקה לאיזה חסר חיסוני, שבהתחלה אמרתי אין סיבה, שיעשה את זה בקופת חולים.

<אסנת קורח לב-ציון: ואז התקשר אלי מנהל המחלקה ואני רופאת ילדים, והסביר לי ואמר לי הוא ילד מעזה.

<אסנת קורח לב-ציון: אמרתי לו אז אני מאשרת.

<אסנת קורח לב-ציון: מי סופג את זה?

<אסנת קורח לב-ציון: בית החולים, אבל ברור לי שזה לא שילד שיכול לחזור לרופא הילדים שלו בעזה וימשיך את המעקב.

<אסנת קורח לב-ציון: אז זו דוגמא קלאסית להוצאות שלהיפך.

<אסנת קורח לב-ציון: ואני לא משופה על זה, כי התעריף הוא תעריף, וכמו שאתה יודע הכל כלול – מה שעשינו, עשינו.

<אסנת קורח לב-ציון: אז להיפך, דווקא בגלל הבעייתיות אנחנו מאד מאד הולכים לקראת.

<אריאלה דר: גם לגבי תרופות אותו דבר.

<אסנת קורח לב-ציון: גם לגבי תרופות.

אחמד טיבי: יש לי מילים טובות לומר על הטיפול שלכם בתור צוות מקצועי.

<אסנת קורח לב-ציון: אפשר יותר משתי מילים, אם אתה מדבר על דברים טובים.

יפעת שאשא ביטון: ואם כבר לקחת לי את רשות הדיבור, אז כן.

אחמד טיבי: הוויכוח שלי הוא על האדמיניסטרציה, לא על אנשי הרפואה ולא על הטיפול הרפואי.

אחמד טיבי: והשאלה – ובזה אני מסיים – כמה מורים פר ילד יש.

אחמד טיבי: האם מישהו יכול לתת לנו תשובה?

אחמד טיבי: בבקשה.

<שרה שושני: אני מוכנה לנסות.

<שרה שושני: אצלנו בבית החולים שערי צדק – שמי שרה שושני ואני מנהלת בית ספר בבית החולים שערי צדק.

<שרה שושני: אנחנו עובדים ויש לנו 250 ילדים בסך הכל ביום בבית החולים בשש מחלקות ילדים.

<שרה שושני: בצוות שלנו יש 17 מורות ומטפלות רגשיות.

<שרה שושני: אנחנו מתמקדים בעבודה עם הילדים הכרוניים אותם אנחנו רואים לפי הצרכים הרפואיים שלהם, אבל הכיתות ומרחבי הלימוד פתוחים לכל הילדים שמגיעים לבית החולים ולכן אנחנו לא עובדים עם כל הילדים שמגיעים לאשפוז.

<שרה שושני: אבל 17 אנשי צוות חינוכי טיפולי עובדים עם כל הילדים שבעצם מגיעים לבית החולים.

<אבי גנון: כולל בנות השירות הלאומי?

<שרה שושני: לא, לא.

<אבי גנון: לא כולל.

<שרה שושני: מורות ומטפלות רגשיות.

<שרה שושני: צוות של משרד החינוך.

<שרה שושני: יש לנו עוד שש בנות בנות שירות.

<שרה שושני: אנחנו בסך הכל 30 אנשי צוות חינוכי טיפולי ומתנדבים שעובדים עם ילדים.

אחמד טיבי: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אבל חבר הכנסת טיבי, אתה לא יוצא מפה בלי חיוך.

יפעת שאשא ביטון: כל מי שיושב פה סביב השולחן נמצא כדי לתת את כל מה שאפשר לילדים שמגיעים למערכת הבריאות שלנו, בין אם זה מהחינוך ובין אם זה מהבריאות.

אוסאמה סעדי: לכן הזמנו את המחקר החשוב הזה.

אחמד טיבי: זו הסיבה שהזמנתי את המחקר והם עשו עבודה טובה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה לצאת עם חיוך לנשיאות.

אוסאמה סעדי: אני נשאר.

אחמד טיבי: סוף סוף הכרתי את דליה.

אחמד טיבי: אני שומע כל הזמן את השם שלה.

<אסנת קורח לב-ציון: בדיוק.

<אסנת קורח לב-ציון: אז תחכה שתי דקות למילים שאני הולכת להגיד על דליה.

אחמד טיבי: אני משאיר אותך פרונטאלית.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אסנת.

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת שזה לא היה קודם.

<דליה בסה: הכבוד הוא כולו שלי.

אחמד טיבי: שלמה קונסטנטיני דיבר איתך לפני יומיים שלושה.

אחמד טיבי: הנה, את רואה איך נפגשנו לפני שלושה ימים, במשהו ששיתפנו פעולה.

אחמד טיבי: אגב הניתוח מאד הצליח.

<דליה בסה: כן, שמעתי.

אחמד טיבי: כי פרופסור שלמה קונסטנטיני - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה תפסיד את הנשיאות, חבר הכנסת טיבי.

אחמד טיבי: אני חייב לומר מילה טובה על פרופסור שלמה קונסטנטיני, למי שלא יודע.

אחמד טיבי: פרופסור שלמה קונסטנטיני הוא בן הכיתה שלי, הוא אחד הרופאים המעולים בעולם בתחום שלו ולפני כמה ימים הוא עשה ניתוח לילד מירדן והניתוח הצליח והצוות היה נפלא.

יפעת שאשא ביטון: תפגשנו אחר כך במזנון, תחליפו חוויות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר אסנת.

אחמד טיבי: ביקשתי מילה טובה.

יפעת שאשא ביטון: כן, בבקשה ד"ר אסנת.

<אסנת קורח לב-ציון: אז לפני שנחזור לנושא של ההיתרים, אני רק רוצה להגיד כמה מילים בנושא שציינת.

<אסנת קורח לב-ציון: דיברת מאד מאד יפה.

<אסנת קורח לב-ציון: אצלנו בהר הצופים, כל ההתייחסות לנושא של מחלות כרוניות זה נושא שלקחנו על עצמנו כבר לפני הרבה מאד שנים, כי בדיוק כמו שאמרת, שנולד ילד עם צרכים מיוחדים, בדיוק באותה שנייה נולדת משפחה.

<אסנת קורח לב-ציון: תכננת לנסוע לאיטליה, תק הגעת להולנד.

<דבורה לוי: רציתי לספר את זה.

<דבורה לוי: דרך אגב הבן שלנו נולד שם והצילו לו את החיים.

<אסנת קורח לב-ציון: אז זהו, ובאמת לפני כבר למעלה מעשור פרופסור איתן כרם פתח את המרכז למחלות כרוניות בילדים והרעיון הוא בדיוק לתת בית רפואי, שאם יש ילד עם תסמונת דאון, אז במקום שהאימא תצטרך, ההורים, לא רק האימא, צריכה לעבור מרופא לרופא לרופא, הכל מרוכז תחת גג אחד וכל זה ולאחרונה, לפני חודש, פתחנו את המרכז לפליאציה בילדים.

<אסנת קורח לב-ציון: זה לא הוספיס בהכרח לאונקולוגית ילדים, אלא הרעיון הוא באמת כמו שאת ציינת.

<אסנת קורח לב-ציון: זאת אומרת אנחנו יודעים שלכולנו יש משך חיים מוגבל, אבל אצל ילדים חולים לצערנו לפעמים זה הרבה פחות ובאמת הרעיון הוא להתמודד.

<אסנת קורח לב-ציון: להתמודד תוך כדי ולדעת איך לעשות ואיך לעשות כמו שהילד והמשפחה רוצים.

<אסנת קורח לב-ציון: נקודה נוספת שאת ציינת, יפעת, בנושא של האחים.

<אסנת קורח לב-ציון: לגדול ליד ילד עם מחלה כרונית זה משהו מאד מורכב.

<אסנת קורח לב-ציון: מצד אחד הוא גוזל את רוב תשומת הלב, מצד שני אתה כועס עליו, אבל אתה לא יכול לכעוס עליו, כי זה לא נעים לך לכעוס עליו, כי זה לא בסדר לכעוס עליו.

<אסנת קורח לב-ציון: מצד שני – וזה גם הגיוני לכעוס אליו, כי באמת הוא משבש את הכל.

<אסנת קורח לב-ציון: אז באמת גם בזה יש המון המון התייחסות גם בבתי הספר וגם בצוות המטפל.

<אסנת קורח לב-ציון: אבל זה בהחלט נושא שאני חושבת שאנחנו עדיין צריכים לתת לו הרבה מענה ומשאבים בנושא של מחלות כרוניות.

<אסנת קורח לב-ציון: לגבי הנושא של ההיתרים, דליה – וכן אומרים שבחו של אדם בפניו – בעיני אחד מל"ו הצדיקים.

<אסנת קורח לב-ציון: אנחנו עובדות כבר המון המון שנים ביחד והיא באמת זמינה 24 שעות ביממה ועושה הכל בשביל להעביר מטופלים, לדאוג להתחייבות.

<אסנת קורח לב-ציון: אני לפני המון שנים – את כבר בטח לא זוכרת – עשינו סיור בבתי החולים, אני חושבת שהגענו למזרח העיר ואחרי זה גם לרשות לדעתי, והכבוד שבו מתייחסים והכבוד שבו מקבלים את דליה בכל מקום, זה בדיוק בגלל זה.

<אסנת קורח לב-ציון: אני אספר לכם סיפור שהיה לפני המון שנים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לשכפל אותך גם לעזה, אולי נפתור גם שם את העניינים.

<ראיד בלעום: אני מצטרף לכל מילה שנאמרת פה.

<דליה בסה: תגדילי את הצוות שלי, אני אעשה גם את זה.

<אסנת קורח לב-ציון: גם עם צוות, אני תמיד מתקשרת לדליה.

<אסנת קורח לב-ציון: אבל אני מוכרחה לספר לכם סיפור קצר.

<אסנת קורח לב-ציון: לפני המון שנים, בשנת 2004 בערך, אני הייתי מנהלת כוננית בהדסה אז והיה ילד שהיה צריך לעבור השתלת כבד.

<אסנת קורח לב-ציון: השתלת כבד זה משהו מאד מאד בעייתי.

<אסנת קורח לב-ציון: האבא היה צריך לתרום, דובר על זה שהאבא יתרום.

<אסנת קורח לב-ציון: זה היה יום שישי.

<אסנת קורח לב-ציון: איך שהוא דליה סידרה את זה.

<אסנת קורח לב-ציון: הדסה אמרה אנחנו לוקחים על עצמנו חצי מההשתלה וזה הניתוח הכי יקר שיש, ואז הסתבר שיש לו בעיה אנטומית ובאותו רגע שדיברנו אז דליה אומרת לי את יודעת, אם צריך אז אנחנו יכולים להטיס אותו לאיטליה, כי יש לי חברים שם שיעזרו לנו.

<אסנת קורח לב-ציון: ובאמת מסיבה כלשהי האבא לא התאים ברגע האחרון וזו הייתה דרמה נוראית והאבא אומר אני כבר בן 40, קחו את כל הכבד, משהו.

<אסנת קורח לב-ציון: טלפון לדליה, שבת בבוקר, אמרתי לה דליה, את זוכרת את הילד של אתמול, אי אפשר לעשות את זה בארץ, תיפני לאיטלקים, החברים שלך.

<אסנת קורח לב-ציון: תוך שעתיים דליה השיגה אישור מאיטליה, כבר כל הביטחון וכל אנשי הביטחון וכל משרד הפנים – לילד לא היה דרכון – הוציאו לו כרטיס מעבר.

<אסנת קורח לב-ציון: באותו יום הם טסו לאיטליה ויש לנו תמונה מדהימה של יוסוף מאושר אחרי ההשתלה.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

<אסנת קורח לב-ציון: אז זה בדיוק שיתופי הפעולה שנעשים כאן על בסיס יום יומי ובאמת כבוד גדול.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אבי, ואחר כך חבר הכנסת.

<אבי גנון: מאה אחוז.

<אבי גנון: מחינוך ללא גבולות זה כבר בריאות ללא גבולות.

<אבי גנון: אני רק אציין שקדימה מדע מפעילה את התכניות בבתי החולים באמצעות חברת בת שנקראת סאסא סטון קו אור, ולצורך העניין זו חברה שהוקמה על ידי קדימה מדע.

<אבי גנון: הפילנתרופ שלמעשה תורם הוא השוויצרי, סוניה גומז דה מסקיטה היא גם נציגת התורם כאן בארץ.

<אבי גנון: רק בהקשר של ההמשך למעשה, אנחנו כרגע לקראת סיכום עם משרד החינוך על חמש שנים קדימה, של המשך מימון התכנית, גם מהצד של התורם - - -

יפעת שאשא ביטון: שיאפשר בעצם רצף והמשכיות.

<אבי גנון: בדיוק, וגם מצד משרד החינוך.

<אבי גנון: מנכ"לית המשרד אישרה את זה לפני כשבועיים, כך שיש עוד אופק של חמש שנים להמשך קיום התכנית.

<אבי גנון: עוד נקודה קצרה, לגבי הכוחות המסייעים.

<אבי גנון: במסגרת התכנית יש לנו 34 בנות שירות לאומי שעובדות בתוך בתי החולים ככוח מסייע לצוות החינוכי.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה.

אוסאמה סעדי: תודה גברתי יושבת הראש, אורחים נכבדים.

אוסאמה סעדי: אני חושב שהנושא הזה – ולמען הגילוי הנאות, אני כבר עסקתי בזה כשהייתי יועץ משפטי של משרד האוצר הפלסטיני.

אוסאמה סעדי: דליה, הנושא הזה הוא אחד מהנושאים הכואבים ביותר, בעניין התקציב של משרד האוצר הפלסטיני, ודי אם אנחנו נסתכל על המספרים, שיותר ממיליארד שקלים הרשות הפלסטינית שילמה לבתי חולים בישראל בגין הטיפול הרפואי המסור, אני חייב לומר, והראוי והמקצועי והמעולה שמעניקים כל בתי החולים.

אוסאמה סעדי: אני מכיר כל בית חולים כזה ואנחנו היינו בקשר עם דליה ועם הצוות שלה ועשינו חלק מההסכמים עם בתי החולים בישראל, כך שאני מכיר את הנושא מלפני ולפנים.

אוסאמה סעדי: זה נושא במיוחד כשאנחנו מדברים על ילדים, אני הייתי בחלק מהמחלקות בבתי החולים ואפילו אנחנו ארגנו לחולים האלה ולהורים שלהם שבאו במיוחד מעזה והגדה המערבית, גם ברמדאן דאגנו לארוחות שבירת הצום ואני השתתפתי עם הילדים האלה ועם המשפחות שלהם בבתי החולים וזה מרגש מאד.

אוסאמה סעדי: יש עמותות במגזר הערבי, בחברה הערבית בתוך ישראל שמשקיעות המון מאמצים ומגייסות המון תרומות בשביל להעלות חיוך על פני הילדים האלה והמשפחות שלהם.

אוסאמה סעדי: אני חייב להזכיר פה את עמותת אמנינה ואת עמותת סלמיתכום, שהן באמת מקדישות ומעבירות לפעמים חולים, גם ילדים באמבולנסים ומגייסים המון כספים.

אוסאמה סעדי: אז מגיע להם שאפו גדול.

אוסאמה סעדי: גברתי יושבת הראש, יש כל הזמן ויכוח אם כן להעביר לתוך ישראל, לא להעביר לתוך ישראל, לתת התחייבות, דליה, לא לתת התחייבות.

אוסאמה סעדי: יש מאבקים כאלה.

אוסאמה סעדי: אין ויכוח על רמת הרפואה המקצועית בכל בתי החולים ויושבים כאן בתי חולים ועוד בתי חולים שאינם מאזור המרכז ומאזור הדרום.

אוסאמה סעדי: הוויכוח הוא שאנחנו רוצים רפואה מתקדמת גם ברשות הפלסטינית.

אוסאמה סעדי: והיום אני יכול להגיד לכם, יש גם בתי חולים בתוך השטחים שהם בתי חולים מעולים.

אוסאמה סעדי: למשל בית חולים אל נג'אח, שכבר עושים ניתוחי לב וניתוחים מסובכים.

אוסאמה סעדי: היום רוצים לבנות בית חולים למחלות סרטן ולטיפול במחלות סרטן ברמאללה ומגייסים המון כסף בשביל זה.

אוסאמה סעדי: הוויכוח הוא שאנחנו רוצים להשקיע את הכספים האלה באמת על מנת להעלות את הרמה ולבנות את ה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה עניין של הרשות הפלסטינית.

אוסאמה סעדי: כן, כן, לכן אני אומר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה מדברים מה אנחנו נותנים בתוך המדינה שלנו.

אוסאמה סעדי: לא, לכן אני אומר.

אוסאמה סעדי: אני הקדמתי ואמרתי, יפעת, כל הכבוד באמת על הטיפול הרפואי המסור, שמגיעה גם מילה טובה לדליה, שהיא מטפלת בעניינים האלה של ההיתרים בבית אל ואני חושב שיש שיתוף פעולה עם המשרד לתיאום אזרחי ברשות הפלסטינית עם השר חוסיין שייח ועם הצוות שלו.

אוסאמה סעדי: אני מכיר את העבודה הזאת, אמרתי לך, מקרוב.

אוסאמה סעדי: בעניין החינוך, אני חושב שיש פה ואפשר לעשות יותר, כי אני יודע שלא נותנים מספיק חינוך.

יפעת שאשא ביטון: חינוך איפה?

יפעת שאשא ביטון: מה?

יפעת שאשא ביטון: מה זה לא נותנים?

אוסאמה סעדי: לילדים האלה, במסגרות האלה.

יפעת שאשא ביטון: לילדים בבתי החולים?

אוסאמה סעדי: כן.

אוסאמה סעדי: יש מחסור - - -

יפעת שאשא ביטון: לא רק שנותנים, אתה יודע שמדינת ישראל מסתבר, ואני מודה שלא ידעתי לפני כן, כי לי זה היה כל כך טבעי ומובן מאליו, שחשבתי שזה נמצא בכל מקום.

יפעת שאשא ביטון: מדינת ישראל היא היחידה שנותנת שירותי חינוך בתי החולים ובפורמט הזה והמודל הזה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש למדינות מה ללמוד מאיתנו בעניין הזה.

אוסאמה סעדי: כן, כן, אז אני אומר, לילדים האלה - - -

יפעת שאשא ביטון: ולכל ילד, לא משנה מהיכן הוא מגיע.

אוסאמה סעדי: לילדים האלה שמגיעים במיוחד מעזה ובדרך כלל עם מחלות קשות והם מאושפזים לחודשים-חודשים, אני חושב ואני לא רוצה, ואפשר אחרי זה באמת לשבת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא אחרי זה.

יפעת שאשא ביטון: זה כאן וזה היה על השולחן ואנחנו שמענו על המענים שניתנים בשפה, ברצף.

אוסאמה סעדי: אני חושב שאין מספיק מורים ולא נותנים להם מספיק.

אוסאמה סעדי: יכול להיות שאין מספיק תקנים או מספיק מורות.

אוסאמה סעדי: אם צריכים, אני יכול לתת לך דוגמה של בתי חולים שיש עשרות לילדים שם ובקושי יש מורה אחת שם, שהיא - - -

יפעת שאשא ביטון: אם יש בית חולים שיש עשרות ילדים ויש מורה אחת, תפנה אלי אישית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק.

אוסאמה סעדי: אני אפנה אלייך את הנתונים ואת זה ונמשיך לטפל, אבל בכל מקרה - - -

יפעת שאשא ביטון: סגור.

יפעת שאשא ביטון: איפה שאתה מזהה לקונה, תפנה אלי, אני אישית אטפל.

אוסאמה סעדי: לכן הזמנו את המחקר הזה, כי אנחנו רוצים באמת, חשוב לנו לקדם את הנושא הזה, זה נושא שהוא קרוב מאד לליבנו, חשוב לנו.

אוסאמה סעדי: במיוחד כשאנחנו מדברים על ילדים במחלות הכי קשות שיש.

יפעת שאשא ביטון: נושא מאד חשוב, נכון.

אוסאמה סעדי: תודה רבה לכולכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק מה שמך?

<גרציה צילה צציק: שמי צילה.

<גרציה צילה צציק: אני באתי בעניין אחר, אבל אני חייבת להגיב פה לעניין של החינוך.

<גרציה צילה צציק: אני באה מסורוקה ובסורוקה שאפו למה שעושים במערכת החינוך.

<גרציה צילה צציק: יש שם בית ספר לילדים מאושפזים, עושים שם בגרויות.

<גרציה צילה צציק: הילדים מקבלים את כל התכנית, לא חשוב מי.

<גרציה צילה צציק: אנחנו גם - - -

אוסאמה סעדי: הילדים מעזה לא עושים בגרויות.

<גרציה צילה צציק: אני מדברת על חינוך בכלל.

אוסאמה סעדי: לא, אני אמרתי - - -

יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים כלים.

יפעת שאשא ביטון: הם לא תלמידים של מדינת ישראל, בוא.

<גרציה צילה צציק: הבגרויות הן הבונוס.

אוסאמה סעדי: אני דיברתי על הילדים, כן, כן, בהחלט.

<גרציה צילה צציק: את כל מה שנדרש הם מקבלים בתוך מערכת החינוך שהיא מובנית בתוך בית החולים.

<גרציה צילה צציק: זה אחד הפרויקטים היפים שקיימים.

<גרציה צילה צציק: אני יכולה להעיד על סורוקה, אבל באתי בעניין אחר.

אוסאמה סעדי: תודה לך.

יפעת שאשא ביטון: כן, את רשומה לי ברשות דיבור, אז בואי תמשיכי.

יפעת שאשא ביטון: תספרי לנו קצת.

יפעת שאשא ביטון: את בעצם נמצאת כחלק מפרויקטים שנותנים את השירות בחוץ ולא כאן.

<גרציה צילה צציק: גם.

<גרציה צילה צציק: קודם כל יש המון עשייה בארץ, כי כשחזרנו מאפריקה, ותיכף אני אספר על המסגרת שבה טיפלנו שם בילדים, הזמינו אותנו לערוץ 2 וראיינו אותנו לעיתונים.

יפעת שאשא ביטון: לא סביב השולחן, חברים.

יפעת שאשא ביטון: דליה, חבר הכנסת אוסאמה סעדי, אחר כך במזנון, על קפה, בכייף.

<גרציה צילה צציק: ושאלו אותי – עניי עירך קודמים?

<גרציה צילה צציק: ואמרתי כן, אבל העשייה גם בארץ.

<גרציה צילה צציק: ובעצם הגענו וזאת חוויה מאד מיוחדת.

<גרציה צילה צציק: נסענו, זה היה מטעם הארגון האנדוקרינולוגי-פדיאטרי - - - - וסוכרת.

<גרציה צילה צציק: זו הייתה תכנית הכשרה למתמחים צעירים, רופאים שהגיעו ממדינות שחלקן לא ביחסי ידידות עם ישראל.

<גרציה צילה צציק: כל מה שסביב קניה.

<גרציה צילה צציק: נסענו לניירובי, אתיופיה, סודן, אלג'יריה וטנזניה.

<גרציה צילה צציק: אני אחות בכירה, מנהלת את המערך האמבולטורי ילדים, אחראית על 2 מרפאות שונות, אבל מומחית קלינית לסוכרת ומדריכה בארץ ובעולם על סוכרת.

<גרציה צילה צציק: בעצם שיכנו אותנו בחצר אחורית של בית חולים ומשם יצאנו לבתי חולים, קיימנו ביקורים במחלקות, הדרכנו בבתי ספר לאחיות.

<גרציה צילה צציק: היו לי שתי חוויות שאני רוצה לספר עליהן פה, שהיו בעיני מאד מרגשות וזה היה אפילו מכונן.

<גרציה צילה צציק: הגעתי עם מלא מזוודות, לא ידעתי מה מותר לי ומה לא, אבל מלאתי ציוד.

<גרציה צילה צציק: ידעתי שמדובר במדינה ענייה שחסר ציוד ואני אמורה להדריך, אבל גם לסוכרת יש את הדרישות שלה.

<גרציה צילה צציק: מדובר על סוכרת נעורים.

<גרציה צילה צציק: למרות שאחר כך התפרשנו גם לסוכרת סוג 2, אבל בעיקר הלכנו להדריך ולהכשיר את המתמחים הצעירים.

<גרציה צילה צציק: כשהגעתי לשדה התעופה ושאלו אותי שאלות, לא כל כך ידעתי מה לעשות עם כל המזוודות.

<גרציה צילה צציק: היא שאלה אותי מה יש בתוך המזוודות ואמרתי לה שבאתי בעצם להתנדב ברגטהוד הוספיטל, שזה בית חולים פרטי לילדים והיא רצתה שאני אפתח את המזוודות ומאד נלהבתי, כי מהרגע שאני פותחת אולי יהיו דברים שהבאתי ואסור היה לי להכניס.

<גרציה צילה צציק: אינסולין, ציוד רפואי.

<גרציה צילה צציק: היא אמרה לי ררטהוד הוספיטל?

<גרציה צילה צציק: אל תפתחי את המזוודות, סעי.

<גרציה צילה צציק: ועברתי וככה עברתי את השלב של המכס וכל מה שמאד הדאיג אותי לעבור.

<גרציה צילה צציק: וכל יום בעצם הגענו למחלקות, הגענו לבתי ספר לאחיות.

<גרציה צילה צציק: ישבנו עם המאושפזים.

<גרציה צילה צציק: אחת החוויות הקשות שהייתה לי, זה שהייתי צריכה להדריך, ולהדריך זה איך לאכול נכון ואיך להתנהל נכון ואין שם תרופות ואין שם מזון שהוא מתאים.

<גרציה צילה צציק: בעצם מה אני אמורה לעשות?

<גרציה צילה צציק: לספר לה מה היא צריכה לעשות, לאותה ילדה שישבה מולי - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אין עם מה לעשות את זה.

<גרציה צילה צציק: אין, אין כלום.

<גרציה צילה צציק: אז הציוד שהבאתי איתי, שהוא היה המון, הספיק בדיוק לשלושה ימים וזה עצוב.

<גרציה צילה צציק: הם מאד רצו שנחזור לשם, אבל לא יכולנו, כי לא היה תקציב.

<גרציה צילה צציק: מי שמימן את הנסיעה הזאת היה ארגון שנקרא ארגון SP, שזה ארגון האנדוקרינולוגיה וסוכרת.

יפעת שאשא ביטון: טוב, תודה רבה על הדברים, צילה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו את שרה שושני וזואי גוטצייט ואנחנו מסכמים את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, שרה.

<שרה שושני: אני הצגתי כבר את צוות בית הספר שלנו, שעובד עם כל הילדים המאושפזים בבית חולים שערי צדק.

<שרה שושני: אני רציתי להתייחס למה שחבר הכנסת האחרון אמר.

יפעת שאשא ביטון: אוסאמה סעדי.

<שרה שושני: אני כבר 11 שנים מנהלת בית ספר בתוך בית חולים.

<שרה שושני: יש לי קשר ישיר עם מנהלות בתי ספר בבתי חולים בארץ.

<שרה שושני: מתוך היכרות שלי של הנושא, אני יודעת בוודאות שכמעט בכל בתי החולים בארץ יש בתי ספר בתוך מחלקות הילדים ובתי הספר מקבלים מימון ממשרד החינוך בהתאם לגודל המחלקות שנמצאות שם.

<שרה שושני: אני לא יודעת לאיזה בית ספר הוא התכוון, אבל אני יודעת שבכל מחלקת ילדים יש בתי ספר.

<רוית להב גולדנר: אני אציין שכל בתי הספר בבתי החולים מבחינה תקציבית זה מאד משמעותית.

<שרה שושני: נכון, כי כל ילד - - -

יפעת שאשא ביטון: הכדור במגרש שלו.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי לו שבכל מקום שהוא מזהה שיש לקונה – שיפנה אלי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחכה ונראה ואם יש אנחנו גם נטפל.

<שרה שושני: אם יש זמן הייתי רוצה שננה, שהיא רכזת מחשבים ובעבר - - -

יפעת שאשא ביטון: אז ממש במשפט כי אנחנו אחרי הדיון.

<ננה חי: סיטואציה קצרה שאני רוצה לספר עליה.

<ננה חי: שמי ננה ואני מורה למחשבים.

<ננה חי: בעברי הייתי גם חברה נאמנה בתבור.

<ננה חי: סיטואציה קצרה.

<ננה חי: אני רוצה לקחת אתכם למחלקת דיאליזה אצלנו.

<ננה חי: יום ראשון בבוקר אנחנו אמורים לעשות שיעור צילום עם מורה לצילום בשם דרור, מורה מדהים שמגיע באדיבות קדימה מדע.

<ננה חי: הילדים כבר מחכים.

<ננה חי: המחלקה צפופה.

<ננה חי: יושב בכורסה אחת ילד ערבי ישראלי, לידו יושב נער בדואי, לידו יושבת נערה חרדית ולצדם בסוף יושב ילד חילוני.

<ננה חי: אם כולם בציפייה לראות כשדרור מגיע.

<ננה חי: דרור מקים לכל ילד, בגלל שאתם בטח כולם יודעים מה זה דיאליזה – ילדים מחוברים למכונה שלוש-ארבע שעות ביום, שלוש פעמים בשבוע לפחות והם לא יכולים לזוז מהכורסה.

<ננה חי: אז כל מה שאנחנו עושים, אנחנו מביאים את כל מה שיש בחוץ אל הילדים פנימה.

<ננה חי: דרור מקים להם סטודיו ליד המיטות והילדים מצלמים.

<ננה חי: זה היה ראש השנה.

<ננה חי: דרור הביא תפוחים בצבעים שונים, דבש ורימונים והילדים התחילו כל אחד בעצמו לעצב את הסטודיו האישי ולצלם.

<ננה חי: ואז הילד הבדואי שואל את הילד מהרשות – למה הביאו לנו רימונים?

<ננה חי: ואז הילד לא היהודי עונה ומסביר מה משמעות הרימון בראש השנה.

<ננה חי: סיטואציה מדהימה.

<ננה חי: זה הדברים שאנחנו חווים בשיתוף הפעולה ובעבודה המשותפת עם הילדים, בלי קשר לשום דבר אחר.

<ננה חי: ממש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ננה, בהחלט נחמד לסיים ככה באווירה אופטימית.

יפעת שאשא ביטון: זואי, בבקשה, אבל ממש בקצרה, התייחסות ממוקדת.

<זואי גוטצייט: טוב, ההתייחסות שלי תהיה בעצם אולי להעלות נושא של אוכלוסייה שלא עלתה כאן בדיון.

<זואי גוטצייט: דובר על חרדים ויהודים וחילונים ופלסטינים ועזתים וסורים.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד הרבה מכל העולם שאנחנו יודעים שמקבלים.

<זואי גוטצייט: אפריקאיים.

<זואי גוטצייט: ואני רוצה דווקא להתייחס לאותם קטינים – 10,000 קטינים – פחות או יותר לפי ההערכות – ילדיהם של מבקשי המקלט מאפריקה שחיים בינינו, חיים בינינו כאן כדין ומתוכם אנחנו יודעים, לפי ההערכות כי כ-4,000 או 5,000 אינם זוכים לנגישות מלאה לשירותי הבריאות הציבורית בישראל.

<זואי גוטצייט: אני רוצה להזכיר, באמת עם כל זה שמאד התרגשתי לשמוע על התכניות ועל הפעילויות והלב באמת מתרחב, אבל צריך לזכור שגם כאן בישראל ישנה אוכלוסייה נכבדת של ילדים, שעדיין לא זוכים לשירותי בריאות.

<זואי גוטצייט: מדינת ישראל כן מפעילה, מנגישה הסדר ביטוחי וולונטרי להורים של הילדים האלה באמצעות קופת חולים מאוחדת, ואנחנו מברכים על קיומו של ההסדר, אבל אנחנו צריכים לזכור שמדובר באוכלוסייה קשת יום.

<זואי גוטצייט: אנחנו צריכים לזכור שמדובר במשפחות הרבה פעמים חד הורית, בנשים שהרבה פעמים עברו טראומה גדולה בטרם כניסתן לישראל, ושלא יכולים לעמוד בתשלומים שהם נדרשים לשלם על מנת לזכות בשירותים האלה ונותרים ללא טיפול רפואי.

<זואי גוטצייט: הם חיים בינינו.

<זואי גוטצייט: זה ילדים שלא ביקשו להיות מבקשי מקלט, שלא ביקשו להיות פליטים.

<זואי גוטצייט: דובר כאן על זה שילד הוא ילד הוא ילד, דובר כאן על הזכות לבריאות ולחינוך כזכויות בסיסיות, אז אכן חוק חינוך ממלכתי חלק על הילדים האלה, אבל חוק ביטוח בריאות ממלכתי לא חל על הילדים האלה.

<זואי גוטצייט: הם גדלים כאן.

<זואי גוטצייט: הם חיים בינינו ואני חושבת שמן הראוי להתייחס גם אליהם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההערה.

יפעת שאשא ביטון: סנדרה, את רוצה לומר רק במשפט?

יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו נסכם.

<סנדרה ושדי: תודה העלית באמת את האוכלוסייה הייחודית הזאת.

<סנדרה ושדי: שמי סנדרה ושדי, אני מנהלת מרחב דן במאוחדת ואנחנו באמת מבטחים את האוכלוסייה הזו במאוחדת והיא מונה כ-6,000 ילדים שמבוטחים אצלנו מצפון ועד דרום.

<סנדרה ושדי: רק במחוז מרכז, שאני בו מנהלת, זה 4,500 מבוטחים שאנחנו מבטחים יום יום.

יפעת שאשא ביטון: ברגע שהם מבוטחים הם גם מכוסים והם יכולים לקבל את כל השירותים שעליהם דיברנו.

<זואי גוטצייט: אלא אם כן הוריהם חדלים לשלם ואז שלא כמו הישראלים זה מפסיק.

יפעת שאשא ביטון: כן, בסדר, אנחנו מדברים על העניין של הביטוח.

<סנדרה ושדי: לגמרי, אני איתך זואי.

<סנדרה ושדי: אני לגמרי עם האוכלוסייה הזו.

<סנדרה ושדי: ובאמת אני אדבר רק על דבר אחד שמבחינתנו הוא מאתגר, גם במסגרת בתי החולים שאנחנו שולחים לשם את הילדים האלה תוך כדי הסכמים שלנו איתם ולא משנה איזה בית חולים, אם הוא ממשלתי או תחת כללית.

<סנדרה ושדי: באמת העניין של הגישור השפתי, שם אנחנו נתקלים בבעיות מאד לא פשוטות מול האוכלוסייה הזו, שבעצם לא מבינה את מהות ההסבר, גם של המטפלים, של הרופאים או של כל איש צוות שהם נתקלים בו, עד למצב שהם מגיעים באמת לבצע את מה שנדרש מהם.

<סנדרה ושדי: הם יוצאים מבית החולים בלי תובנות בריאות ממה שהם עשו במהלך הטיפול.

<סנדרה ושדי: לרוב זה מטפלים בילד, סידרו את מה שסידרו, סידרו מה שנקרא את הבעיה, תיקנו את הבעיה, לא ברור בדיוק איך אני ממשיך מכאן.

<סנדרה ושדי: אז באמת הם מגיעים אלינו לקופת החולים - אני מדברת כמובן על הילדים המבוטחים - ואנחנו מנסים לסייע.

יפעת שאשא ביטון: לכם יש נגישות של השפה?

<סנדרה ושדי: לנו יש מגשר שפתי שנמצא כרגע במרפאה העיקרית שלנו, במרפאת לוינסקי בדרום תל אביב, שזו המרפאה העיקרית שלנו.

<סנדרה ושדי: אנחנו שם מתרחבים מבחינת ההיבט.

<סנדרה ושדי: כמות הילדים שמבוטחת אצלנו הולכת וגדלה ברמה של 20% לשנה.

<זואי גוטצייט: השאלה כמה יתמידו.

<סנדרה ושדי: ברובם, בוא נאמר ככה, זה הולך וגדל.

<סנדרה ושדי: אנחנו שמחים ומברכים על כך.

<זואי גוטצייט: גם אנחנו.

<סנדרה ושדי: מאוחדת היא הקופה הייחודית שיש לה את ההסכם הזה, אבל כן היינו רוצים למשל, אחד הדברים שבאמת באמת חשובים לנו זה שני דברים.

<סנדרה ושדי: אחד זה גם העניין של מגשר שפתי בעיקר בנושא של התפתחות הילד.

<סנדרה ושדי: כשאתה מגיע לטיפול במסגרת בית החולים ואתה בא לקבל אבחון שפתי, ללא מתרגם או מגשר שפתי, אז אני באמת לא רואה איך הדברים יקרו.

<סנדרה ושדי: זה מאד קשה וזה לא משנה איזה בית חולים זה, המחסור שם קיים בעניין הזה של הגישור השפתי.

<סנדרה ושדי: הדבר שני זה גם העניין של התרגום השפתי.

<סנדרה ושדי: משרד הבריאות, מאוחדת ומכבי מפעילים תרגום שפתי - מוקד תרגום טלפוני.

<סנדרה ושדי: בעצם הקו מחובר בין הלקוח לבין התרגום ולא קיים בטיגרנית.

<סנדרה ושדי: זאת אומרת טיגרנית לא נכללת בתוך השפה הזו והיינו רוצים מאד לקדם את זה גם במשרד הבריאות ושזה ייכנס לשם.

<סנדרה ושדי: תודה רבה ומאד התרגשתי מהסיפורים סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להתייחס לסוגיה נוספת, לפני שאני מסכמת.

יפעת שאשא ביטון: אני ציינתי אותה בראשית דברי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו כאן באמת הרבה מאד אנשים וגופים ויש גופים נוספים שגם הוזמנו – חלקם לא הגיעו – שעוסקים בשליחות הזו, אבל גם בסוף סיכמתם עם הנושא התקציבי, ביטוח בריאות.

יפעת שאשא ביטון: מישהו צריך לשאת בהוצאות האלה ויש התחייבות ממדינת ישראל, לפחות לגבי המטופלים הסורים שמגיעים ומקבלים שירותים כאן אצלנו והמדינה לא עמדה בהתחייבות שלה כלפי בתי החולים.

יפעת שאשא ביטון: מה שאומר שדווקא בתי החולים בפריפריה, שצריך עוד לחזק אותם, הם נותנים את השירות, עושים את המצווה אבל לא מקבלים בעצם את הכיסוי התקציבי.

יפעת שאשא ביטון: אז גאווה על כל מה שאנחנו עושים ברמת המעשה זה חשוב, אבל גם צריך שיהיה לזה איזה שהוא כיסוי.

יפעת שאשא ביטון: קיבלנו התייחסות גם משרד האוצר וגם ממשרד ראש הממשלה.

יפעת שאשא ביטון: משרד האוצר כותב: כיום הפצועים הסורים מטופלים בבית החולים נהרייה, אנחנו יודעים שיש גם בבתי חולים נוספים בצפון.

יפעת שאשא ביטון: נושא הפצועים הסורים נמצא בדיונים בכל הנוגע לתעריף החיוב אשר לפיו משרד הביטחון אמור לשפות את משרד הבריאות בגין הטיפולים בחולים.

יפעת שאשא ביטון: על אותו בסיס עונה משרד ראש הממשלה, כי הם עמלים בימים אלה על מציאת פתרון לנושא התקצוב של הפצועים הסורים.

יפעת שאשא ביטון: מנכ"ל משרד ראש הממשלה יקיים בהמשך השבוע פגישה עם משרדי הביטחון, הבריאות והאוצר, על מנת להגיע למתווה תקצוב מוסכם לטיפול בפצועים הסורים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק יכולה לקוות ואנחנו כמובן נעקוב מקרוב שאכן הדברים האלה קורים והכספים מועברים להיכן שצריך.

יפעת שאשא ביטון: לפני שאני מסכמת, אבי, אתה רוצה משפט?

<אבי גנון: כן, רק להגיד תודה רבה לצוות של קו אור, לצוות של משרד החינוך שעמלים יום יום מול אותם ילדים ותודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז ראשית תודה רבה לכולכם, באמת, באופן אישי לכל אחת ואחד מכם על העבודה היום יומית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן אומנם באווירה חגיגית על מה שאנחנו כן עושים ואנחנו גם ניתן את הדעת על האתגרים השונים שעלו כאן סביב השולחן, אבל אתם שם עושים את העבודה ביום יום, בשגרה, אז תודה רבה לכם; ותודה רבה לקדימה מדע על התכנית ועל האופן שבו אתם מבצעים את התכנית וכמובן הנשמה הגדולה.

יפעת שאשא ביטון: יצא לנו להיפגש כמה וכמה פעמים ובאמת רואים שיש כאן

יפעת שאשא ביטון: נשמה מאחורי העשייה הזו וזה לא רק שזה לא פחות חשוב, אני חושבת שבהרבה מאד מקרים זה יותר חשוב מיתר הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס ראשית לעניין איסוף הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי שאנחנו קצת מגמגמים לגבי כמה ילדים באמת מקבלים טיפול, באיזה היקפים, כמה ילדים נכנסים פנימה.

יפעת שאשא ביטון: אז שמשרד הבריאות ידאג לאיסוף נתונים וניהול מסד נתונים כדי שנוכל ללמוד ממנו וגם להיערך בהתאם.

יפעת שאשא ביטון: בסוגית התשלומים עבור הטיפול בילדים מסוריה – לפנות גם למשרד האוצר וגם למשרד ראש הממשלה, לטפל ולמצוא פתרון לאלתר.

יפעת שאשא ביטון: ייעול הקשר בין הרשות הפלסטינית לבין מדינת ישראל- דליה, על אותו בסיס של מה שאת עושה צריך לפנות בעצם לגורמים המתאמים גם במשרד הביטחון, כדי לראות שאנחנו מייעלים את הקשרים ושיש כתובת מוגדרת וברורה גם למי שמגיע מעזה.

יפעת שאשא ביטון: בעניין שירותי בריאות למי שמבקש מקלט – לפנות למשרד הבריאות גם שיהיו מגשרים שפתיים וגם למצוא פתרון לכל אותם ילדים שנמצאים ואין להם כיסוי ביטוחי.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה, הילדים האלה גדלים בתוכנו, הם חיים איתנו.

יפעת שאשא ביטון: אם יש מחלות שלא מטופלות זה לא רק עניין שלהם וזו לא רק בעיה שלהם, זה כבר הופך להיות בעיה חברתית.

יפעת שאשא ביטון: גם מהמקום הזה של הסתכלות באמת ברמת הכלל, אני חושבת שיש לנו חובה מוסרית אמיתית לדאוג שהילדים האלה יקבלו את המענה הרפואי, אז לפנות למשרד הבריאות למצוא פתרון גם בסוגיה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אני שוב רוצה להודות לכולכם.

יפעת שאשא ביטון: יום טוב, רק בשורות טובות.