ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 375, 2017-02-27 13:35

מירב בן ארי: אני מתנצלת על האיחור, זו הייתה ישיבה חשובה מאד וקצת גזלתי לכם חמש דקות.

מירב בן ארי: אנחנו מתחילים את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

מירב בן ארי: היום 27 בפברואר 2017, א' באדר תשע"ז.

מירב בן ארי: הנושא הוא מחדל העסקת הסייעות בצהרונים של חבר הכנסת איל בן ראובן, חברת הכנסת יוליה מלינובסקי, חברת הכנסת רחל עזריה וחבר הכנסת אוסאמה סעדי.

מירב בן ארי: אז ברשותכם, נתחיל עם המציגים.

מירב בן ארי: חבר הכנסת איל בן ראובן, בבקשה אדוני.

איל בן ראובן: טוב, כבוד יושבת הראש, חברי הכנסת, בוקר טוב, צהריים טובים.

איל בן ראובן: ראשית אני באמת רוצה להודות על הדיון החשוב הזה.

איל בן ראובן: תראו, מה יותר חשוב לנו מאשר הילדים שלנו?

איל בן ראובן: מהילדים הקטנים שלנו.

איל בן ראובן: אלה שמבלים בעצם בצהרונים, חלק גדול מהם מבלים בצהרונים.

איל בן ראובן: אני מוכרח להגיד מהניסיון האישי שלי, ויש לי הרבה ניסיון.

מירב בן ארי: ויש לך הרבה ניסיון, את זה אנחנו יודעים.

אוסאמה סעדי: זו הזדמנות לדעת כמה לכל אחד יש ניסיון אישי.

מירב בן ארי: לא, איל במיוחד.

איל בן ראובן: אני רחב במיוחד.

איל בן ראובן: תראו, אני חי ביודפת ושם לנו שם צהרונים.

אוסאמה סעדי: איפה זה?

איל בן ראובן: על יד עראבה.

איל בן ראובן: אנחנו שכנים.

אוסאמה סעדי: תגיד למירב ולאלה שלא יודעים.

איל בן ראובן: אנחנו שכנים.

אוסאמה סעדי: תאכל חומוס אצלנו.

איל בן ראובן: ועוד איך.

איל בן ראובן: תראו, הצהרונים אצלנו הם צהרונים נפלאים.

איל בן ראובן: אנחנו מכירים את האנשים שעובדים שם, אנחנו מכירים את הסייעות לצורך העניין, כי הן גרות ביישוב, הם גרים ביישוב.

איל בן ראובן: אנחנו מכירים את כולם.

איל בן ראובן: ואין לכם מושג כמה זה נפלא להורים, שיודעים שהילד עובר בצהריים מהגן לצהרון ושם הוא מקבל, הוא מאושר, הוא רוצה ללכת, הוא בא ואנחנו יודעים מה הוא מקבל.

איל בן ראובן: דווקא בגלל זה שלי בעניין הזה כל כך טוב, אני כל כך כואב מי שאין לו את זה.

איל בן ראובן: איפה שצהרונים כאלה לא נותנים את מה שהילדים צריכים, זה בעיני נזק מצטבר בחברה הישראלית.

איל בן ראובן: לא פחות ולא יותר מזה.

איל בן ראובן: זה חלק מהחינוך של הילדים.

איל בן ראובן: תראו, צהרון בסוף נבחן באיכות המטופלות והמטפלים.

איל בן ראובן: זה לפני הכל.

איל בן ראובן: לפני תשתיות, לפני הכל זה מי זה המטפלות, מי זה הסייעות, מי זה מקבל את הילדים האלה.

איל בן ראובן: זה הסיפור.

איל בן ראובן: יש כאלה בבתים יותר יפים, יש כאלה בבתים פחות יפים.

איל בן ראובן: בסוף כמו בכל מקום, מי שמנהל את העסק, מי שמוביל, האנשים, זה העניין.

איל בן ראובן: אני בעצם הסתמכתי, למדתי את העניין.

איל בן ראובן: א' באמת העיר אותנו התחקיר.

איל בן ראובן: אני תיכף אגיד עליו מילה, אבל לקחתי חומרים מדו"ח מבקר המדינה משנת 2014 ולקחתי דו"ח מאד של מרכז המחקר של הכנסת משנת 2016, שהוא עדכני.

איל בן ראובן: ומה אנחנו רואים?

איל בן ראובן: אנחנו רואים דבר אחד ראשון, לצערי אנחנו רואים את זה ביותר ממקום אחד, זה סוגית המדיניות.

איל בן ראובן: אין מדיניות ברורה, מנחה, בהירה, שכך צריך להיראות צהרון לילדים במדינת ישראל.

איל בן ראובן: של כולם.

איל בן ראובן: פחות או יותר שמכוון.

איל בן ראובן: כשאין מדיניות, אין כיוון.

איל בן ראובן: כשאין כיוון, התוצאה היא כמובן תוצאה לא טובה.

איל בן ראובן: בשנת 2014 כבר אומר אז מבקר המדינה למשרד החינוך, ובעיני בצדק רב, זה חינוך.

איל בן ראובן: הסיפור פה של צהרונים בסוף זה השלמה לבוקר לעניין הזה.

איל בן ראובן: מי שאחראי על הכיוון, על קצה הכיוון, הוא משרד החינוך.

איל בן ראובן: הוא מגדיר את זה היטב באמירה שלו, של מבקר המדינה.

איל בן ראובן: כשאני מסתכל בדו"ח של שנת 2016, של מחלקת המחקר והמידע של הכנסת, הם לא באמת מתקדמים בעניין הזה.

איל בן ראובן: ואז התוצאה היא באמת ערב רב של גופים ממשלתיים ציבוריים, שעוסקים בתפעול, ברגולציה.

איל בן ראובן: יש משרד החינוך ויש משרד הכלכלה והיום זה משרד העבודה והרווחה והרשויות המקומיות.

איל בן ראובן: כל אחד מטפל בחלק שלו, אבל השלם לא נפגש ואז אתה רואה כאלה ואתה רואה אחרים והדברים הם לא טובים.

איל בן ראובן: העבירה לי התחקירנית של ערוץ 2, עזבו כרגע ערוץ 2, לא ערוץ 2.

איל בן ראובן: היא עשתה בדיקה איך מתקבלים לעבודה בתור סייעת.

איל בן ראובן: חברים, זה מפחיד.

איל בן ראובן: זה מפחיד שמישהו – אני ואת – יכולים עכשיו להרים טלפון, להגיד שלום, קוראים לי אייל, אני זה, אומרים לך טוב, תבוא בעוד שעתיים, פגישה של רבע שעה, אתה בא, הופ והנה אתה עובד בתור סייעת מחנכת, עובדת עם הילדים שלנו.

איל בן ראובן: ככה זה התחקיר.

איל בן ראובן: אני לא רוצה לפרט פה, כי חבל על הזמן בעניין הזה.

איל בן ראובן: אין רישום, אין הכנה, אין גורם מנחה.

איל בן ראובן: מה שנקרא תגיד מה נדרש, בדיקה בסיסית של איזה שהוא - - -

מירב בן ארי: אנחנו בוועדה קוראים לזה בדיקת דופק.

איל בן ראובן: בדיקת דופק.

איל בן ראובן: אין דופק ולא כלום.

איל בן ראובן: אין שום דבר.

מירב בן ארי: מניסיון בכמה תפקידים שונים.

איל בן ראובן: תראו, אם אנחנו לוקחים את זה ואנחנו מוסיפים לזה גם את התנאים של הסייעות, שגם פה אין גאווה גדולה בעניין הזה, מבחינת מה שהן מקבלות, מה שמגיע להן כנראה כדי שהן תעשנה את העבודה.

איל בן ראובן: אז אחת מהתופעות שבעיני קשות מאד, זה סוגית התחלופה.

איל בן ראובן: רבותי, מי כמונו יודע מה זה לילד שמתרגל, בא כל יום בשעה שתיים בצהרים לצהרון והוא כל יומיים מקבל מישהו אחר.

איל בן ראובן: לילדים, הקביעות הזאת היא הדבר הכי חשוב, שהם כבר מכירים את הבן אדם, אבל פה זה מתחלף כי היא הולכת ובאים אחרים.

איל בן ראובן: לא טוב.

איל בן ראובן: לא טוב.

מירב בן ארי: משפט אחרון.

איל בן ראובן: משפט אחרון.

איל בן ראובן: אני אומר פה תראו, למי מיועדים הצהרונים?

איל בן ראובן: בסוף בסוף, הרי אנחנו רוצים את הצהרונים האלה פעם אחת לזוגות, לאנשים שילכו לעבוד בבוקר ושתהיה להם היכולת לשלוח את הילד ולהיות בטוחים שזה עובד; ופעם שנייה גם לאנשים שיש להם בעיות סוציו אקונומיות קשות וכו'.

איל בן ראובן: לשם אנחנו רוצים לכוון את העניין הזה.

איל בן ראובן: לסיכום, לא דיברתי פה על המון דברים, אין פיקוח.

איל בן ראובן: נדרשת פה עבודה.

איל בן ראובן: אני לפחות מצפה לשמוע ממשרד החינוך, אני חושב שהוא הגוף המקצועי.

איל בן ראובן: אני הייתי שמח מאד, כולל בוועדה, אני חושב שצריך ליצור איזה שהוא מעקב, כי זו בעיה.

איל בן ראובן: אני הייתי רוצה לשמוע תכנית פעולה איך מסדרים את האירוע הזה של צהרונים.

איל בן ראובן: יש פה את העניין - לא העליתי אותו פה – של יום לימודים ארוך.

איל בן ראובן: הוא חלק מהפתרון, אבל כרגע צריך לפתור את הבעיה הזאת ולהתקדם.

איל בן ראובן: עד כאן.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת רחל עזריה, בבקשה.

רחל עזריה: טוב, נושא הצהרונים, קודם כל הוא נושא-.

רחל עזריה: שלום לכולם.

רחל עזריה: עכשיו אני רואה.

רחל עזריה: לא הייתם פה קודם.

מירב בן ארי: הגיעו.

רחל עזריה: הגיעו, כן.

רחל עזריה: אז נושא הצהרונים זו סוגיה די מדהימה, כי בשנים האחרונות שיעור האמהות לילדים קטנים שעובדות, קפץ מ-55% ל-75%, שזה בעצם אומר שכל האמהות עובדות.

איל בן ראובן: וטוב שכך.

רחל עזריה: זה מעולה ואנחנו גם מקבלים המון מחמאות מהבנק העולמי ומה-OECD וזה מצוין שזה קרה, רק בעצם המערכת לא הותאמה ומשרד החינוך, כשהתחלתי לעסוק בנושא הצהרונים בעירייה, זה לא היה איתך חיים, זה היה בעירייה עצמה.

רחל עזריה: אז כשאמרתי שאני רוצה לטפל בצהרונים, אז אמרו אנחנו לא יודעים מה זה.

רחל עזריה: אמרתי להם מה זאת אומרת אתם לא יודעים מה זה?

רחל עזריה: בעירייה זה מנח"י, זה כאילו ממש חלק ממשרד החינוך.

רחל עזריה: אמרתי להם מה זה אתם לא יודעים מה זה?

רחל עזריה: אמרו אנחנו מאמינים שבשעה שתיים, אז זה היה אחת וחצי, זה היה לפני אופק חדש.

רחל עזריה: האמא צריכה לאסוף את הילד, לאכול איתו ארוחת צהריים ולצאת איתו לגינה או לספרייה.

רחל עזריה: אמרתי כן, מעולה, אני בעד אמונה, אבל זה לא רלבנטי לחיים של האנשים.

רחל עזריה: אז זה היה ממש עניין שלא היה אפשר לדבר עליו, אבל אני חייבת לומר, ייאמר גם לזכות משרד החינוך וגם משרד הכלכלה, סליחה, העבודה והרווחה עכשיו.

רחל עזריה: זה עבר לעבודה ולרווחה, ואני חושבת שגם בכנסת הטון שהולך ונטען, זה שאנחנו כן צריכים לראות איך אנחנו כן מסדירים ולוקחים אחריות.

רחל עזריה: ובירושלים בסופו של דבר כן עשינו מהלך של תקצוב דרך המדינה.

רחל עזריה: אבל אחד הדברים שגילינו, זה שבעצם למרות שהמדינה מתקצבת, הצהרונים לצערי הפכו להיות מקור הכנסה לרשות המקומית, ובעצם אנחנו שואלים את עצמנו איך זה שההורים משלמים הרבה, והורים משלמים הרבה.

רחל עזריה: ומצד שני השכר שניתן לעובדות הוא מאד נמוך.

רחל עזריה: וברור שיש שם פער.

רחל עזריה: הפער הזה הוא לא מוסדר.

מנואל טרכטנברג: ירושלים באשכול 2?

רחל עזריה: היינו באשכול-.

רחל עזריה: אנחנו עוד לא יודעים איזה אשכול אנחנו.

רחל עזריה: אנחנו אשכול 4 בינתיים.

מירב בן ארי: עברתם ל-3 לפי הרשימה.

רחל עזריה: בשנה הבאה אנחנו היינו - - -

<חיים הלפרין: ירושלים באשכול 3.

<חיים הלפרין: היישום יהיה בשנה הבאה.

רחל עזריה: היישום יהיה בשנה הבאה, כן.

רחל עזריה: אבל קיבלנו את ההסדרה - - -

איל בן ראובן: אנחנו בדרך למטה.

מנואל טרכטנברג: מזל טוב.

רחל עזריה: את ההסדרה קיבלנו כשהיינו באשכול 4.

רחל עזריה: זה חלק מאיזה שהוא הסדר גדול שעבדנו עליו ואני חושבת שבעצם יש פה כמה דברים שצריך לעשות.

רחל עזריה: אחד זה פשוט לדאוג לכך שכל הכסף שמשולם עבור הצהרונים, יוצא בהוצאה של הצהרונים ולא לשום מקום אחר.

רחל עזריה: זו הצעת חוק שלי ושל חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון, ואני מקווה שאנחנו נוכל להעביר אותה בקרוב.

רחל עזריה: היא כבר בשלבים מתקדמים.

רחל עזריה: ואז השלב הבא זה גם להסדיר מה צריך להיות בצהרון.

רחל עזריה: אבל זה יהיה אתגר מאד גדול ואני חושבת שבעניין הזה אנחנו גם צריכים לראות איך אנחנו מייצרים את השותפות עם משרדי הממשלה, כי זה באמת אירוע משמעותי.

רחל עזריה: זאת אומרת כשהבת הגדולה שלי, שהיא בת 13.5, הגיעה לגן, אז היו גנים עם צהרונים והיו גנים בלי צהרונים, והיום ברור שכל הגנים הם עם צהרונים.

רחל עזריה: ובעצם יש פה עבודה משמעותית, שזה חלק מההתאמה של שוק העבודה לעובדה ששני בני הזוג עובדים ושיש לנו את שיעור הילודה הכי גבוה ב-OECD.

רחל עזריה: אני חושבת שהשאלה שאתה שואל, כאילו זה חלק מסדרת שאלות ואני רוצה לפנות למשרדי הממשלה, שאנחנו יכולים להביא הכל בחקיקה באמת.

רחל עזריה: אבל השאלה היא איך אפשר, אם יש דרכים רכות יותר.

רחל עזריה: אני אומרת לכם, אני יכולה לבוא דרך חקיקה וגם יש כל מיני חקיקות שמסתובבות, אבל השאלה אם אפשר לעשות דברים רכים יותר.

מירב בן ארי: את זה אנחנו ניתן להם לענות.

רחל עזריה: אז זהו, זה מה שאני אשמח לשמוע.

איל בן ראובן: מה המדיניות.

רחל עזריה: כי אני חושבת שנושא הצהרונים הוא כבר מאד מדובר.

רחל עזריה: זאת אומרת אם זה היה נושא שפעם לא דובר - - -

יפעת שאשא ביטון: כבר ברור שזה מטרות, זה חלק מצורך אמיתי.

רחל עזריה: זהו, בדיוק.

רחל עזריה: ועכשיו השאלה היא איך מסדירים את זה, מה הדרך הכי טובה.

רחל עזריה: אם אתם רוצים אפשר להביא חקיקה, אבל נראה לי-.

רחל עזריה: לא, לא בזה, גם יכולים לפעמים - - -

מירב בן ארי: טוב, בסדר.

מירב בן ארי: אנחנו נעבור לחבר הכנסת.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת עזריה, פעילה למען הצהרונים ללא הרף.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה אדוני.

מירב בן ארי: הם המציעים, השלישייה, ואחרי זה חברי הכנסת והמשרדים.

אוסאמה סעדי: לדבר על הניסיון האישי?

מירב בן ארי: בבקשה.

מנואל טרכטנברג: איך אתה נהנית כשאתה היית בצהרון?

אוסאמה סעדי: כן.

אוסאמה סעדי: על הילדים שלי, לא עלי.

אוסאמה סעדי: גברתי יושבת הראש - - -

רחל עזריה: אנחנו לא היינו בצהרון.

רחל עזריה: לא היה.

אוסאמה סעדי: כן.

אוסאמה סעדי: חברי, חברי הכנסת, אני הצטרפתי לדיון החשוב הזה, כי באמת זה נוגע לכולנו, וכמו שאמר חברי, אייל, שמדובר בילדים שלנו ואיזה חינוך הם יקבלו.

אוסאמה סעדי: לפני שעה קלה היינו בדיון אצל חברתי, יפעת שאשא ביטון, בעניין חינוך לילדים בבתי חולים.

אוסאמה סעדי: אז בכל מסגרת כמובן צריך לתת את החינוך האופטימאלי, את החינוך הראוי.

אוסאמה סעדי: היום הצהרונים, אני חושב שהם צורך חיוני לכל המשפחות.

אוסאמה סעדי: כמעט לא תמצא משפחה – לא במגזר הערבי, לא במגזר היהודי – שהן לא זקוקות לצהרונים, כי בלי זה אף אחד לא יכול לעבוד.

אוסאמה סעדי: אם הילדים צריכים להשתחרר הביתה כבר באחת וחצי, אז מי יוכל לעבוד?

אוסאמה סעדי: ולכן צריך את הצהרונים האלה.

אוסאמה סעדי: אמר חברי, חבר הכנסת אייל בן ראובן, שאולי חוק חינוך יום לימודים ארוך היה פותר חלק מהעניין הזה, שבאמת הילדים נשארים עד שלוש, עד שלוש וחצי, אבל מכיוון שבהרבה יישובים אין את חוק חינוך יום ארוך - - -

איל בן ראובן: התכנית היום מתוכננת לשנת 2022.

איל בן ראובן: כלומר היא קפצה.

אוסאמה סעדי: ולכן חשובים הצהרונים האלה, על מנת לתת אפשרות לבני הזוג – ואנחנו מדברים, גברתי יושבת הראש, על החברה הערבית, ש-53% הם מתחת לקו העוני וכל שני ילדים מתוך שלושה הם מתחת לקו העוני.

אוסאמה סעדי: לכן, כאשר אני מסתכל ואני עיינתי וקראתי את הדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, שהזמינה חברתנו קארין אלהרר.

אוסאמה סעדי: מדובר בשנת 2014, ש-245,000 ילדים, שהם כ-11% מכלל הילדים באוכלוסייה, השתמשו בשירותים של הצהרונים, אבל ההוצאה החודשית הממוצעת היא בערך 600 שקלים, אני חושב שחברתנו רחל עזריה יכולה להגיד שזה אפילו יותר.

אוסאמה סעדי: לפעמים זה 800 שקלים.

רחל עזריה: ברור.

רחל עזריה: זה פשוט מחזיק גם את המקומות המסובסדים.

אוסאמה סעדי: לכן אני אומר.

אוסאמה סעדי: אז לפעמים אני שומע שמשפחות משלמות גם 800 שקלים, 1,000 שקלים.

רחל עזריה: גם 1,400 שקלים.

אוסאמה סעדי: ו-1,400 שקלים על ילד.

אוסאמה סעדי: אז נגיד שמשפחה מרובת ילדים - - -

מנואל טרכטנברג: על נכד.

רחל עזריה: אתה מממן.

אוסאמה סעדי: אתה יכול לממן את הנכד, זה בסדר.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, אני רוצה להעיר משהו.

מירב בן ארי: זה לא דיון על חשיבות הצהרונים, בואו.

מירב בן ארי: יש נושא לדיון, הנושא הוגדר במפורש, זה על העניין של הסייעות.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אייל בן ראובן הגדיר את זה טוב.

מירב בן ארי: אין כאן ויכוח על חשיבות הצהרונים.

מירב בן ארי: חשוב לי מאד שנתכנס לדיון.

מירב בן ארי: זה גם דיון מהיר, זה שעה, וחצי ממנה כבר עבר.

אוסאמה סעדי: לכן אני אתכנס, גברתי.

מירב בן ארי: אז אנחנו מדברים פה על תנאי ההשתכרות שלהן.

מירב בן ארי: מדברים פה כאן על אופי הסייעות, מדברים כאן על מה שאייל דיבר, על התחלופה שלהן.

מירב בן ארי: לכן אין כאן דיון עכשיו על צהרונים ואני גם לא רוצה להיכנס לזה.

אוסאמה סעדי: נכון.

אוסאמה סעדי: לכן אני אומר, מכיוון שאין חולק על החשיבות של הצהרונים והזכרת את העניין הזה - - -

מירב בן ארי: כן, אין ספק.

אוסאמה סעדי: אז קודם כל ההוצאות למשפחה הם נטל כבד לכל משפחה והיום קיימנו דיון, גברתי יושבת הראש, בוועדת הכנסת על עובדי קבלן בכנסת ושמענו את תנאי התעסוקה שלהם.

אוסאמה סעדי: תת תנאים.

אוסאמה סעדי: אז אני חושב שכשמדברים על הסייעות ותנאי תעסוקתן, גם במגזר הערבי, ויושב לידי מנכ"ל עיריית עראבה, ששם כמה - - -

מירב בן ארי: הוא ידבר.

אוסאמה סעדי: גם הביקוש לסייעות הוא כי אין אפשרויות תעסוקה, ולכן כולם רוצים לעבוד כסייעת, סייעת.

אוסאמה סעדי: חצי משרה.

אוסאמה סעדי: גברתי יושבת הראש, לפעמים יש תופעה של לחלק את המשרה לכמה משרות – לחצי משרה, לרבע משרה, שלושת רבעי משרה.

אוסאמה סעדי: אני אומר, מכיוון שמדובר בחינוך של הילדים שלנו וזה חשוב מאד וזה כמעט חינוך לא פורמאלי, כי זה אחרי שעות הלימודים, אני חושב שצריכים תנאי כשירות, מי יכול להיות.

אוסאמה סעדי: יש היום מכללות שמלמדות את זה וצריך לתת להן גמול בהתאם ותנאי תעסוקה בהתאם, על מנת שהן ירגישו שבאמת הם במקום עבודה שמעניק להן את הזכויות שלהן ואז אני בטוחה שהם יכולים להשקיע בילדים שלנו את המיטב.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חיים הלפרין, משרד החינוך, בבקשה אדוני.

מירב בן ארי: התייחסויות שלך לא לחשיבות הצהרונים בארץ, אלא לנושא שהועלה כאן בדיון, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: למצב כוח האדם.

<חיים הלפרין: ברשות

<חיים הלפרין: כם, אני רוצה להגיד שני דברים, אחד עקרוני.

<חיים הלפרין: למרות החשיבות של דו"ח המבקר, המשרד לא הסכים עם הקביעה שלו שזה באחריות משרד החינוך, גם בטיוטא וגם כשהדו"ח הזה הוגש.

<חיים הלפרין: זה לא מעוגן.

<חיים הלפרין: זאת הבנה של המבקר שזה צריך להיות באחריות משרד החינוך, אבל סליחה, אנחנו לא מבינים את המחויבות שלנו באופן הזה.

<חיים הלפרין: יש תכניות - - -

מירב בן ארי: של מי אז, אם זה לא של החינוך?

<חיים הלפרין: ממשלת ישראל צריכה להחליט איזה משרד צריך לעשות את זה ומתי.

<חיים הלפרין: אם הממשלה תחליט שמישהו צריך לטפל בזה, היא גם תדע איך לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: היום זה אף אחד או משרד הכלכלה כפי שמוכר?

רחל עזריה: או הרשות המקומית.

<חיים הלפרין: שנייה.

<חיים הלפרין: המשרד, כחלק מיישום דו"ח טרכטנברג, שנמצא פה, קיבל על עצמו לקחת אחריות על הצהרונים באשכולות 1 עד 3, כשאנחנו מפעילים בסביבות 2,500 צהרונים בגנים ועוד בערך 1,000 בבתי הספר, לכיתות א'-ב'.

<חיים הלפרין: שם אנחנו יודעים באופן – לא רוצה להגיד בוודאות מוחלטת, כי סטיות תמיד יכולות להיות – שהסייעות מועסקות כראוי.

<חיים הלפרין: יש תנאי סף ברורים מי זאת צריכה להיות סייעת.

<חיים הלפרין: הפיקוח על הגנים מאשר גם את הסייעות וגם את הגננות במסגרות האלה; ובסך הכל התחושה שלנו היא שהדבר הזה מפוקח.

מירב בן ארי: חיים, מה תנאי הסף להיות סייעת במשרד החינוך?

<חיים הלפרין: בוגרת 12 כיתות וללא הרשעות.

<חיים הלפרין: כלומר, זו דרישת סף לכל מי שנכנס למערכת החינוך.

<חיים הלפרין: בעניין הזה אין שום חידוש.

מירב בן ארי: לא, יש הבדל בין - - -

<חיים הלפרין: לא, היא לא צריכה להיות לא מורה ולא גננת.

מירב בן ארי: 12 שנות לימוד ו - - -

<חיים הלפרין: וללא הרשעות, נכון.

<חיים הלפרין: אלה תנאי הסף ואנחנו מקפידים עליהם.

<חיים הלפרין: אנחנו מפעילים מערך בקרה, חוץ מזה שאנחנו מוודאים שהצהרון מתקיים והילדים לא הולכים בשעתיים וחצי בהתאם לנוחות של מישהו, אנחנו גם מוודאים שיש - - - של צוות בזמן הזה ואנחנו גם מוודאים שזה אותם אנשים שעליהם הרשות מצהירה.

<חיים הלפרין: אנחנו מפעילים את זה באמצעות הרשויות.

<חיים הלפרין: הבקרות שלנו הן די צפופות במובן הזה שזה לא איזה בקרה שמגיעה פעם בשנה ואחר כך אפשר לנוח.

<חיים הלפרין: אנחנו מפעילים שש בקרות במהלך השנה בהפתעה, לכל מסגרת ומסגרת.

<חיים הלפרין: כלומר זה מערך מאד צפוף של בקרות שמגיעות בהפתעה, ובסך הכל אנחנו חושבים שהדבר הזה מתחיל להיות מוטמע.

<חיים הלפרין: אנחנו לא שלמים איתו לגמרי, כי כל נושא ההכשרות עוד לא סגור עד הסוף, הוא עוד לא מקבל את המיצוב הראוי שלו במובן הזה שזה צורך וצריך לתת אותו באופן המיטבי שלו, אבל אנחנו שם, במקום הזה שבו זה צריך להיות.

<חיים הלפרין: דבר שני שרציתי להגיד - - -

מירב בן ארי: אוקיי, רגע, אני רוצה לשאול אותך עוד משהו על סייעות, חיים.

מירב בן ארי: בעצם איך אתה גורם שאותה סייעת שמתחילה שנה ותסיים את השנה באותו גן, לא תפרוש באמצע, כי העניין של מה שגם אייל דיבר על העניין הזה, שהילדים רואים בה דמות, נקשרים אליה.

מירב בן ארי: מה גורם לאותה סייעת, מה התמריץ להישאר בגן?

<חיים הלפרין: קודם כל בשנה הראשונה שהפעלנו את התכנית הזאת הייתה תנועה ערה, כי באמת זה היה סוג של משהו שעוד לא היה ברור איך מפעילים אותו.

<חיים הלפרין: גם בשנה שעברה וגם בשנה הזאת העלינו את השכר של הסייעות ובסך הכל - - -

איל בן ראובן: כמה מרוויחה סייעת?

<חיים הלפרין: 33 שקלים לשעה ברוטו עובד לברוטו מעביד.

<חיים הלפרין: בסך הכל המערכת מיוצבת, למעט מקרים של חולה וכאלה, שאת זה אנחנו מכירים, אנחנו משתדלים מאד שלא תהיה תחלופה.

<חיים הלפרין: כלומר גם למי שמפעיל את הסייעות לא כדאי להחליף אותה, כי זה מייצר לו בלגן בהעסקה, כי בסוף שנת תקציב הוא צריך להוסיף לה את ימי החופשה שלא הוא נתן לה וכו'.

<חיים הלפרין: כלומר יצרנו מערך שבו לא כדאי לא לסייעת ולא למעסיק שלה, לבצע את החלופות האלה, כי זה באמת סוג של כאב ראש.

מירב בן ארי: היה עוד משהו שרצית להגיד?

<חיים הלפרין: כן, הדבר השני שרציתי להגיד הוא שיושב ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי, ביקש מהשלטון המקומי ומאיתנו מסמך של איך אנחנו רואים את התקינה של הצהרונים.

<חיים הלפרין: אנחנו ישבנו יחד גם עם נציגי ההורים, באופן שבו רצינו לתת איזה שהוא מענה מיטבי להגדרה של מה הוא צהרון.

<חיים הלפרין: השלטון המקומי גומר את הפיין טיונינג של איך הוא רוצה להעריך את הדבר הזה בגדול.

<חיים הלפרין: לדעתי עבודה בסיסית כזאת כבר נעשתה בדו"ח טרכטנברג, אבל הם רוצים לעשות את זה מאד מדויק ביחס למצב היום.

<חיים הלפרין: כשזה יהיה מוכן אז אנחנו נגיש את זה יחד, או שהם יגישו את זה בנפרד.

איל בן ראובן: וזה גם כן רק לסוציו אקונומי 1 עד 3?

<חיים הלפרין: לא, לא.

<חיים הלפרין: זה בא לתת מענה רחב, זה - - - מה שוועדת טרכטנברג ניסתה לעשות, רק שהממשלה מזערה את זה.

מנואל טרכטנברג: חזרה בה.

<חיים הלפרין: לא, צמצמה את זה.

<חיים הלפרין: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה חיים.

מירב בן ארי: חבר הכנסת טרכטנברג, בבקשה אדוני.

מנואל טרכטנברג: קודם כל למען הדיוק, הייתה החלטת ממשלה 4088 בשנת 2012, שהחילה את הסבסוד על הצהרונים באשכולות 1 עד 3 סבסוד מלה, ועל העשירונים 4 עד 10 סבסוד חלקי עם איזה שהוא אופק קדימה, ולצערי הרב, לאחר מכן הייתה החלטת ממשלה אחרת במסגרת הקיצוצים של שר האוצר דאז, לפיד, שבעצם החזיר את הגלגל אחורה.

<חיים הלפרין: חצי אחורה.

מנואל טרכטנברג: חצי אחורה.

מנואל טרכטנברג: לא, בפן של אשכולות 4 עד 10.

מנואל טרכטנברג: כלומר צריך להבין את זה.

מנואל טרכטנברג: כלומר יש הרעה לעומת מה שהוחלט כבר על ידי ממשלת ישראל.

מנואל טרכטנברג: זה לא שאנחנו בכיוון עליה כל הזמן.

מנואל טרכטנברג: ובאמת בדו"ח שאומץ בהחלטות האלה יש פירוט גדול מה צריך לעשות ואיך צריך לעשות וכו'.

מנואל טרכטנברג: אז התשתית למדיניות – שאלת אייל – התשתית הזאת קיימת.

מנואל טרכטנברג: זה עניין של החלטה בסוף, בשביל הקצאת תקציבים, כדי לדהור קדימה.

מנואל טרכטנברג: אבל אני רוצה להגיד משהו, גברתי יושבת הראש.

מנואל טרכטנברג: תראי, בחדר הזה וגם בוועדת הכספים וגם בוועדות אחרות, אנחנו חוזרים ומעלים את הנושא של הצהרונים כל פעם.

מנואל טרכטנברג: כמעט פעם בשבועיים זה עולה ובצדק.

מנואל טרכטנברג: פעם מצד של יוקר המחייה ופעם מצד אחר, מכל הזוויות האפשרויות.

מנואל טרכטנברג: ומה הבעיה?

מנואל טרכטנברג: הבעיה היא שלא הייתה הפנה במדינת ישראל של שנת 2017, שמה שצריך זה לא יום חינוך ארוך, זה יום חינוך מלא.

מנואל טרכטנברג: ופה הסמנטיקה חשובה.

מנואל טרכטנברג: כי באמת במציאות שאנחנו חיים בה, מבחינת השתתפות בתעסוקה, מבחינת הצורך החינוכי של הילד, הילד לא משתנה מדקה לשתיים לשתיים ודקה.

מנואל טרכטנברג: זה אותו ילד, עם אותם צרכים, עם אותם צרכים התפתחותיים ואחרים.

מנואל טרכטנברג: ולכן מה שצריך לקרות זה זה שאנחנו ננהיג בצורה הדרגתית ואחראית, כי זה תקציבית מאד כבד, יום חינוך מלא.

מנואל טרכטנברג: אמר חיים בצדק, אנחנו לא אחראים כמשרד ואני לא בא בטענות אליו.

מנואל טרכטנברג: הוא צודק.

מנואל טרכטנברג: משרד החינוך בהגדרה של היום, לכאורה לא אחראי, אלא אין שום גוף אחראי אחר ולכן אנחנו צריכים ליצור את המסגרת, כדי שתהיה אחריות מלאה.

מנואל טרכטנברג: עכשיו לעניין הסייעות.

מנואל טרכטנברג: תראי, זה לא רק הסייעות בצהרונים, זה כבר הקצה, את יודעת, אבל זה נכון במעונות היום וזה נכון בגנים עצמם.

מנואל טרכטנברג: עד שתיים זה אותו סיפור.

מנואל טרכטנברג: הרי מה שקורה הוא שמדינת ישראל לא השכילה להבין שמה שקובע בסופו של דבר את העתיד של הילדים, ובאמת זה לא אמירת כנף.

מנואל טרכטנברג: זה נכון.

מנואל טרכטנברג: זה נקבע בגילאים האלה על פי האיכות של כוח האדם שעובד, על פי ההכשרה.

מנואל טרכטנברג: על פי היכולת לאבחן, לראות מה קורה להתפתחות של הילד, לאן להפנות וכו'.

מנואל טרכטנברג: היכולת הזאת כיום לא קיימת.

מנואל טרכטנברג: ואנחנו באמת לפעמים כועסים על הסייעות.

מנואל טרכטנברג: מה יש לנו לכעוס?

מנואל טרכטנברג: הרי אתה יודע, משלמים שכר זעום גם אחרי העלייה, שהיא ברוכה.

מנואל טרכטנברג: משלמים שכר זעום, אין כלל הכשרה.

מנואל טרכטנברג: דרך אגב, מכללת אורנים – אני בקשר איתם כל הזמן.

מנואל טרכטנברג: יש להם תכניות הכשרה גם לסייעות לגנים.

מירב בן ארי: אבל למה צריך ללכת ללמוד אם אפשר גם בלי?

מנואל טרכטנברג: אפשר, יש להם תכניות, אבל זה בחיפה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: היום כבר מתחילים תהליך של התמקצעות בגלל הסייעות של הרשויות המקומיות.

מנואל טרכטנברג: נכון.

מנואל טרכטנברג: אז יש.

מנואל טרכטנברג: אבל מה?

מנואל טרכטנברג: צריך לקבוע סטנדרטים וצריך לתקצב את הדבר הזה.

מירב בן ארי: רק ממש משפט אחרון.

מנואל טרכטנברג: מה שאני מציע בעצמנו, כן בשורה אחרונה.

מנואל טרכטנברג: אני לא רוצה שכל הזמן נעסוק בפלסטרים, כי אוסף הפלסטרים מונע בסופו של יום את טיפול השורש.

מנואל טרכטנברג: אנחנו צריכים בו זמנית להתקדם בשני מישורים.

מנואל טרכטנברג: מישור אחד זה לא להגיד יחליטו בשנת 2022.

מנואל טרכטנברג: תשמע, החלטות מתהפכות ככה, כל הזמן.

מנואל טרכטנברג: דווקא עכשיו, כשיש לנו מצב שבו לא יהיה תקציב עד שנת 2019, זה הרגע להכין את הקרקע כדי שבתחילת הדיונים על התקציב הבא, הנושא של יום חינוך מלא יהיה על השולחן כנושא מרכזי של ממשלת ישראל.

מנואל טרכטנברג: הדבר השני במיידי, כן אפשר לקבוע סטנדרטים של הכשרה מינימאלית, לבוא בדברים עם המכללות להוראה, גם עם אורנים, גם עם בית ברל וגם עם סמינר הקיבוצים, וזה לא דברים גרנדיוזיים.

מנואל טרכטנברג: גם הכשרה של פעמיים בשבוע בשעות הערב, של כמה שעות, יעשו הבדל.

מירב בן ארי: הנקודה ברורה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: איטה ממשרד הכלכלה, סגנית מנהלת - - -

<חיים הלפרין: הרווחה.

מירב בן ארי: אוקיי, העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.

מירב בן ארי: סגנית מנהלת אגף מעונות יום.

מירב בן ארי: בבקשה.

<איטה עטייא: אנחנו, אחרי שלצערי לא יושמה ההחלטה 4088 והצהרונים לא עברו למשרד החינוך, נשארו אצלנו צהרונים מאשכול 4 עד אשכול 7, אנחנו מסבסדים, ומ-7 עד 10 זה רק משפחות חד הוריות.

<איטה עטייא: נכון להיום, המבנה של הקמת צהרון הוא מאד ברור.

<איטה עטייא: יש נוהל ואני לא יודעת אם לתדהמתי, אבל מצטרפים אלינו כל שנה הרבה מאד רשויות מקומיות שרוצות להצטרף למערך של משרד הכלכלה, גם בגלל הסבסוד, יש לומר.

<איטה עטייא: הילדים מקבלים סבסוד וזה מאד חשוב.

<איטה עטייא: בנושא הסייעות, צריך להגיד את האמת.

<איטה עטייא: זאת אישה שעובדת שעתיים ביום.

<איטה עטייא: לא פשוט למצוא נשים שעובדות שעתיים ביום.

<איטה עטייא: אני יודעת שבעיר שאני גרה, כל יום עושים הסעות מעיר אחרת.

<איטה עטייא: אז הן גם נוסעות, גם מקבלות יחסית שכר נמוך.

<איטה עטייא: זה קבוצה שמועסקת, שיש לה יותר מבעיה אחת, אז צריך לחשוב על הדבר הזה.

<איטה עטייא: כי מי הולכת לעבוד שעתיים ביום?

<איטה עטייא: או שזו פנסיונרית, או שאישה צעירה שאיך שהוא צריכה להתארגן על הילדים בדרך כזו או אחרת; או מישהי שלא מצאה עבודה.

<איטה עטייא: זה לא אומר שהן לא נשים ראויות ונפלאות, כי אני מוכרחה לומר שבמסגרות שאנחנו מפקחים עליהן, לא שמעתי על הרבה בעיות של תחלופה או בעיות מיוחדות איתן, כי רוב הגופים שמעסיקים אצלנו, שמפעילים צהרונים, זה רשויות גדולות וחזקות, שאני מעריכה שהן גם יודעות לתת את המענה וגם מוסיפות משאבים כשצריך.

<איטה עטייא: ברשויות הפחות טובות אני לא בטוחה שזה קורה.

<איטה עטייא: מדברים הרבה שנים על לאגם את הסיפור זה ולשים אותו תחת קורת גג אחת וצריך להגדיר צהרון מה הוא, כי זה לא באמת מוגדר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<איטה עטייא: ואנחנו עושים כמיטב יכולתנו - - -

רחל עזריה: עכשיו הגדרנו בחוק.

רחל עזריה: יש הגדרה בחוק.

<איטה עטייא: לא בחוק זה לגבי המזון, זה לא אותו דבר.

רחל עזריה: לא, לא, אבל יש הגדרה של צהרון בחוק.

<איטה עטייא: כן, אבל עכשיו ביקשו מהרשויות המקומיות וממשרד החינוך לעשות הגדרה יותר רחבה, שתחיל את זה רק מעבר למזון.

<איטה עטייא: ואני חושבת, מניסיוני ומהידע שלי, שהגיעה העת להסדרה.

רחל עזריה: רק לחקיקה.

<איטה עטייא: לא יודעת, אפשר לעשות הסדרה לא בחקיקה.

מירב בן ארי: לא, היא מדברת על - - - בתוך ה - - -

<איטה עטייא: תראי, אם חלק ממשרד הכלכלה וחלק ממשרד החינוך וחלק הרשויות המקומיות וחלק עמותות פרטיות, כשיש לך אלפי צהרונים פרטיים.

<איטה עטייא: אני בסך הכל מפעילה 3,500, הוא 2,500.

<איטה עטייא: אני מעריכה שיש במדינת ישראל למעלה מ-20,000-30,000 צהרונים, שחלקם הגדול בכלל לא מפוקח.

מירב בן ארי: כן, חלק.

<איטה עטייא: בקיבוץ שלו הוא בוודאי לא מפוקח.

איל בן ראובן: נכון.

<איטה עטייא: יש קיבוצים אחרים שכן.

<איטה עטייא: בקיבוץ הזה הוא לא מפוקח.

<איטה עטייא: מה עושים עם שאר הצהרונים?

<איטה עטייא: אנחנו לפחות באים, יש קריטריונים.

<איטה עטייא: הם מקבלים רישיון כל שנה, איך שהוא יודעים מה קורה שם.

<איטה עטייא: בשאר הצהרונים אף אחד לא יודע מה קורה שם.

<איטה עטייא: אני חושבת שהגיעה העת להסדרה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד יושבת הראש.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אחזור על דברים שנאמרו.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה עם העניין והיא נגעה בדיוק בסוגיה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על סטנדרטים ועל שכר שצריך וקריטריונים וכו', ואנחנו מדברים בעצם על אנשי מקצוע שמגיעים לשעתיים ביום.

יפעת שאשא ביטון: שעתיים ביום.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו בואו נזכור, ואני כן רוצה להרחיב את השיח ולהתחבר לחבר הכנסת מנואל טרכטנברג, שהסיפור הגדול מתחיל עוד במעונות.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אין סטנדרטים וגם שם אין מספיק פיקוח.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על המעונות הפרטיים, שהם בכלל לא בפיקוח.

יפעת שאשא ביטון: אבל כל מי שרוצה וחפצה יכולה להיכנס היום ולהיות מטפלת במעון, כי פשוט נורא קשה לגייס כוח אדם.

יפעת שאשא ביטון: אז הראייה חייבת להיות רחבה – מלידה ועד בכלל, כולל הסוגיה של הצהרונים.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מחפשים פתרון, שמה לעשות, אנחנו לא נחכה שכל המערכת תטופל, אנחנו יודעים שזה תהליך ארוך שצריך להתחיל אותו אגב אתמול וכדאי מאד להזדרז איתו, אבל יש היום את כל הנושא של הסטאז'רים ושל ה - - -, שהם כבר מגיעים אפילו עם איזו שהיא הכשרה ראשונית.

יפעת שאשא ביטון: ומי שמכיר את שנת ההתמחות, בעצם אחרי שהם מסיימים את הלימודים הם יוצאים לשנת התמחות.

יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי וגם קראתי בעוד איזה שהוא מקום על העניין הזה, שיהיה אפשר להכיר בעצם בעבודה בצהרונים כשנת התמחות.

יפעת שאשא ביטון: ואז זה מחייב אותם.

יפעת שאשא ביטון: הם כבר סיימו בעצם את שנת הלימודים, זה לא מתנגש להם.

<חיים הלפרין: זה רלבנטי לגננות, זה לא רלבנטי לסייעות.

<קריאה: למה?

<חיים הלפרין: זה מה שיקרה.

יפעת שאשא ביטון: תשמע, אבל אם אנחנו נתגייס כמערכות ונוכל לשקול גם את האופציה הזו, והיא אחת מיני רבות, שאם אנחנו נשב בצורה רצינית ויצירתית ונחשוב מחוץ לקופסה, אנחנו נצליח להביא כוח אדם איכותי לתוך הצהרונים, למסגרת שעות המצומצמת הזו, כשהם ממילא מחויבים למשרה מאד מאד חלקי ולמצוא פתרון.

יפעת שאשא ביטון: כי בקונסטלציה הנוכחית, כפי שאני רואה את זה ואני אומרת את זה בצער, אני כרגע לא רואה פתרון.

יפעת שאשא ביטון: הצהרונים חייבים להיות מפוקחים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים על הכיוון של המחירים.

יפעת שאשא ביטון: יש לי גם הצעת חוק על הנושא של פיקוח של כוח אדם, אבל אני יודעת, כל עוד שאנחנו לא נעשה שם רביזיה, זה יישאר ברמה של הצעת חוק.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת שאשא ביטון.

מירב בן ארי: את מחליפה את זאב, תגידי רק את שמך.

<עדי מן: עדי מן, יושבת ראש גנים בפורום הוועדים היישוביים.

מירב בן ארי: בבקשה עדי.

<עדי מן: שלום לכולם.

<עדי מן: תודה רבה גברתי יושבת הראש.

<עדי מן: אני רוצה קודם כל לשאול האם יש פה נציגות של הסייעות.

מירב בן ארי: כן, יש.

מירב בן ארי: אל תדאגי.

מירב בן ארי: יש כאן סדר.

<עדי מן: אני מתחברת שוב גם לחבר הכנסת טרכטנברג, לנושא של יום ארוך.

<עדי מן: אני חושבת - - -

מנואל טרכטנברג: מלא, לא ארוך.

<עדי מן: ארוך.

מנואל טרכטנברג: מלא.

<עדי מן: יום חינוך מלא.

<עדי מן: אני אפילו רשמי את זה פה.

<עדי מן: יום מלא בעצם יפתור פה את כל הבעיות.

<עדי מן: יהיו פה אנשים שלא יעבדו רק שעתיים ביום, אלא יעבדו יום מלא, יקבלו שכר על יום מלא.

מירב בן ארי: סליחה, כדי שלא לבזבז זמן על דברים שלא כאן, אני רוצה לומר שיול"ה נדחה ל-2022.

<עדי מן: לצערנו הרב.

מירב בן ארי: נכון, היינו פה, היינו בדיון הזה.

מירב בן ארי: בואי נדבר על דברים, וגם חברת הכנסת שאשא ביטון אמרה את זה ובצדק, על הפתרונות שאתם מציעים לעכשיו, לא לשנת 2022, וספק, אני לא יודעת אפילו אם אני אהיה פה, אז בואי נתקדם למשהו שעכשיו.

<עדי מן: קודם כל אני חלק מהצוות שישב עם משרד החינוך ועם השלטון המקומי על מודל הצהרונים והמודל הזה הוצג.

<עדי מן: אני לא רוצה לפתוח פה את המודל עצמו לצהרונים ספציפית.

<עדי מן: אני כן מאמינה שצריך כן לשנס מותניים ולא לחכות לשנת 2022 ולעשות שינוי כבר בשנה הבאה, בנושא הזה של הצהרונים, של התכנים שעוברים בצהרונים ושל כל הדבר הזה.

<עדי מן: אנחנו נדבר על זה בוועדה, כשיהיה את המודל מוכן וגמור.

<עדי מן: אתה רצית להגיד משהו?

מירב בן ארי: רגע, מה ההצעות שלכם כוועד הורים?

מירב בן ארי: זה מעניין אותי באמת ותגיד את שמך לפרוטוקול.

<ישראל אליאסף: אני ישראל אליאסף, אני מנהל את תחום ה - - -

מירב בן ארי: מה זה המכשיר הזה שיש לך?

<ישראל אליאסף: אני מצלם בשידור חי לפייסבוק.

מירב בן ארי: זה גם ככה בשידור חי באינטרנט.

<ישראל אליאסף: אז אני שם בפייסבוק שלי.

<ישראל אליאסף: אני מנהל את תחום הגנים בוועד ההורים של ירושלים.

<ישראל אליאסף: אני רוצה לרדת שנייה אחת לפתרונות, לא רק להגיד את הבעיות.

<ישראל אליאסף: קודם כל הבעיה ברמה העקרונית היא שהמדינה, הממשלה לא חושבת הוליסטית.

<ישראל אליאסף: היא כל הזמן חושבת על הבעיה פה, על הבעיה שם, על המעונות, על הצהרונים.

<ישראל אליאסף: היא לא חושבת באופן מלא.

<ישראל אליאסף: וכשהיא כבר חושבת על פתרונות, היא גם לא חושבת עד הסוף.

<ישראל אליאסף: אנחנו ההורים היינו בפגישות לפני הבחירות, על הסייעת השנייה, כשהסייעת השנייה זה היה-.

<ישראל אליאסף: כשתעדפנו, נפגשנו ועם פרופסור טרכטנברג לפני הבחירות והראינו לו נייר עמדה שלם על כל מגוון הבעיות שיש בגילאי לידה עד 6.

<ישראל אליאסף: ואז הוא אמר תעדפו.

<ישראל אליאסף: אז הדבר שתעדפנו הכי גבוה והדבר שהכי צריך זה היה סייעת בגנים בגילאי 3.

<ישראל אליאסף: זה נכנס ביג טיים לשיח, נכנס לשיח של הבחירות ושמו V.

<ישראל אליאסף: ישר אחרי הבחירות שמו V על הדבר הזה.

<ישראל אליאסף: בלי לשבת.

<ישראל אליאסף: בלי לחשוב, בלי לשבת עם אנשי השטח.

<ישראל אליאסף: לא עם הסייעות, לא עם הגננות, לא עם ועד ההורים וגם הרפורמה הזאת נבובה, מלאה חורים, מלאה בעיות.

<ישראל אליאסף: לוקחים את הסייעות - - -

מירב בן ארי: כן, אבל זה לא רלבנטי ל - - -

<ישראל אליאסף: אני אענה.

<ישראל אליאסף: זה ועוד איך רלבנטי.

<ישראל אליאסף: זה הכי רלבנטי.

מירב בן ארי: סליחה, קודם כל תוריד את הטונים.

מירב בן ארי: זו ועדת חינוך, מה?

מירב בן ארי: למה אתה צועק?

מירב בן ארי: הרי כולנו מקשיבים לך.

<ישראל אליאסף: בדרך כלל צועקים עלי.

מירב בן ארי: אף אחד לא צעק עליך.

מירב בן ארי: יש פה דיון מכבד.

<ישראל אליאסף: אני יכול לשלוח לך ולהראות לך.

מירב בן ארי: תוריד את הטונים קצת אדוני ואל תצעק ואל תיכנס לי עכשיו לנושאים, זה דיון מהיר.

מירב בן ארי: הוא מסתיים עוד רבע שעה ויש פה עוד דוברים שבאו מרחוק.

מירב בן ארי: אז גם להוריד את הטון וגם בוא נתמקד בנקודה.

<ישראל אליאסף: אז אני אגיד, זה נכון גם בסייעות של הבוקר, זה נכון גם בסייעות של הצהרונים.

<ישראל אליאסף: לוקחים את הסייעות של הבוקר ושמים אותן כמחליפות מקום.

<ישראל אליאסף: לוקחים סייעות לא מספיק מוכשרות, אין הכשרה לסייעות של הצהרונים.

<ישראל אליאסף: הכל חשיבה אינסטנט, במקום לעשות פעם אחת חשיבה מסודרת, עם נציגי הגננות, עם הסייעות שרואות וחוות את זה ביום יום.

<ישראל אליאסף: לא עושים את החשיבה הזאת וזה חבל.

<ישראל אליאסף: יש לנו הצעות גם ברמה של - - -

יפעת שאשא ביטון: הגננות לא רלבנטיות פה, כי הצהרונים בכלל לא מוסדרים.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אנחנו אומרים, תתכנס - - -

<קריאה: אבל יש נציגויות בוועדי עובדות.

<ישראל אליאסף: אני חושב שגם בצהרונים וגם בגני הבוקר, אם היו לוקחים סייעות ועושים הכשרות, ודרך אגב חבר הכנסת טרכטנברג הזכיר את מכללת בית ברל.

<ישראל אליאסף: גם בבית בברל, גם בעוד מכללות עושים הכשרות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה להכשרות בגנים.

יפעת שאשא ביטון: זאת מגמה שהולכת ומתרחבת.

<ישראל אליאסף: כן.

יפעת שאשא ביטון: זה סייעות בגנים.

מירב בן ארי: לזה התייחסנו.

<ישראל אליאסף: אבל זה נכון, דרך אגב, זה נכון.

<ישראל אליאסף: אותו דבר גם בצהרונים.

<ישראל אליאסף: זאת אומרת אם אתה כבר לוקח צוות כוח אדם ומבקש ממנו לבוא לעבוד, תיקח צוות כוח אדם מוכשר.

<ישראל אליאסף: את יודעת כמה, יפעת, בואי, את גם מטפלת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל ישראל, הצהרונים לא - - -

מירב בן ארי: סליחה, אבל אתם לא מנהלים כאן דו שיח.

יפעת שאשא ביטון: על ידי הרשות המקומית - - - כמה מנוהלים בכלל על ידי מסגרות פרטיות.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, גם פה הפתרון הוא מאד נקודתי, רק למקומות ש- - - מפעילה את זה.

מירב בן ארי: אני ממש מבקשת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נגדך, אני איתך.

מירב בן ארי: אני רוצה לעשות כאן דיון מהותי.

מירב בן ארי: אתה לא מנהל דו שיח עכשיו עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

מירב בן ארי: את זה אתם יכולים לעשות בסוף הוועדה.

מירב בן ארי: אני מבקשת ממך שוב, תתייחס לנושא הספציפי.

מירב בן ארי: אמרת על העניין ההוליסטי, זה נכון מאד מה שאתה אומר.

מירב בן ארי: עוד משהו בעניין הספציפי של הסייעות, שאתה רואה אצלך בירושלים ובכלל, כוועד הורים, מעבר לעניין של ההכשרה שצוינה כאן?

<ישראל אליאסף: הכשרה זה בתור התחלה.

<ישראל אליאסף: דבר שני, עשיתם רפורמה של סייעת שנייה, דבר ראשון תעצרו את האפשרות בכלל להשתמש בה כממלאת מקום.

<ישראל אליאסף: היא לא אמורה להתנייד מגן לגן.

<ישראל אליאסף: זה לא הגיוני הדבר הזה.

<ישראל אליאסף: זה קורה כל הזמן כי יש חוסר, אז במקום לטפל בחוסר, עושים עוד פלסטר.

<ישראל אליאסף: מעבירים את הסייעת שצריך אותה בגן ומעבירים למקום אחר.

<ישראל אליאסף: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד.

מירב בן ארי: משפט אחרון.

<ישראל אליאסף: משפט אחרון.

<ישראל אליאסף: אנחנו הצבענו נקודתית על הבעיה המרכזית שהיא בגילאי 3.

<ישראל אליאסף: לקחו את הסייעות ושמו אותן בגילאי 3-4, בגנים עם רק 30 ילדים.

<ישראל אליאסף: אתם יודעים כמה צרות הסיפור הזה עשה?

<ישראל אליאסף: תחזרו.

<ישראל אליאסף: תחשבו קדימה, תגידו טעינו, לא בושה להגיד טעינו.

<ישראל אליאסף: תחזירו את הסייעת השנייה רק לגילאי 3, כי שם עיקר הבעיה ותתנו אותה בכל גן.

<ישראל אליאסף: מקסימום אם יש 10 ילדים בני 3, תנו סייעת שנייה.

<ישראל אליאסף: אני רוצה להגיד לך משהו על זה.

<ישראל אליאסף: הצעתי את זה למשרד החינוך.

<ישראל אליאסף: את יודעת מה הייתה התשובה?

<ישראל אליאסף: אתה לא מאמין כמה כסף זה יעלה.

<ישראל אליאסף: שאלתי – כמה גנים יש גילאי 3?

<ישראל אליאסף: לא ענו לי.

<ישראל אליאסף: לא יודעים.

<ישראל אליאסף: זה יעלה מלא כסף.

<ישראל אליאסף: בואו, תעשו עבודת מטה, תראו כמה.

<ישראל אליאסף: תעשו חשיבה ובמקום לתת אותן במקומות של צריכים אותן, בגילאי 4, תשימו אותן בגילאים של שנתיים ושמונה, כשהגננות קורסות, כי הן מתחילת השנה מטפלות בילדים לא גמולים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: נציגה של הסייעות, מי כאן?

<אסנת זיו: אני מהתארגנות הסייעות הארצית.

מירב בן ארי: את עדנה?

<אסנת זיו: לא, אוסנת זיו.

מירב בן ארי: אז את ואחר כך עדנה.

מירב בן ארי: מה שמך, גברתי?

<אסנת זיו: אוסנת זיו, מאיתך, מעכי.

<אסנת זיו: אנחנו עמותה שמלווה גם את התארגנות הסייעות הארצית במוסדות חינוך בגני הילדים הפורמאליים.

<אסנת זיו: אני פה בעצם בשביל אותן סייעת שמנויידות בהרבה מאד מצבים גם לצהרונים.

<אסנת זיו: זה קורה המון.

<אסנת זיו: הרבה מאד מהצהרונים מנוהלים על ידי הרשויות או על ידי חברות בת של הרשויות, עמותות שעובדות בצורה כזו או אחרת במערכת יחסים הדוקה עם הרשות.

<אסנת זיו: הסייעת, כשהיא מנוידת לצהרון, נוצר איזה שהוא אבסורד של פיצול פיקטיבי בתנאי העסקה.

<אסנת זיו: היא בעצם עובדת משבע וחצי עד השעה שתיים וחצי ואז הופס, אין יותר אף אחד, שעתיים היא מופקרת בזכויות שלה.

<אסנת זיו: יש מעסיק אחר, יש צבירת זכויות אחרת - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא חלק מ-40 שחייבים לתת במסגרת הרשות?

<אסנת זיו: זה ממש לא.

<אסנת זיו: ויותר מזה, הם אומרים להן אתן, אם אתן עובדות עכשיו - - -

מנואל טרכטנברג: לא, לא, זה לא ככה.

<אסנת זיו: הרי מה קורה - הרשויות אומרות להן אתן צריכות לעבוד עכשיו בצהרון, אבל אתן צריכות להקטין את המשרה שלכן, כי אסור לעשות עבודת חוץ.

<אסנת זיו: מי שעובדת רשות נחשבת עובדת חוץ לפי סעיף 28 - - -

<קריאה: אי אפשר לקבל כפל.

<אסנת זיו: ואז אי אפשר בעצם לקבל תקן ואז היא נדרשת לקצץ את אחוזי המשרה שלה בתקן ברשות המקומית, לעבוד אצל איזו שהיא חברת קבלן ערטילאית כלשהי, לא לקבל צבירת זכויות, בטח לא לפנסיה וכל מה שקשור ומשפיע על הזכויות האלה, יוצר פיצול אדיר שפשוט יוצר אבסורד מטורף, שגם לא יוצר תמריץ לסייעות, שההמשכיות שלהן היא חשובה.

מנואל טרכטנברג: זה נכון.

רחל עזריה: אז אני רוצה לשאול את משרד החינוך – למה בעצם?

רחל עזריה: הרי השיטה הזו של להביא עובד או עובדת לשלוש שעות, אנחנו יודעים שזו אחת הבעיות הכי קשות בצהרון.

רחל עזריה: בעצם מי עובד שלוש שעות ביום?

רחל עזריה: זה ממש מאד קשה.

רחל עזריה: וכשהיו מעט צהרונים עוד אפשר היה למצוא, עכשיו כשזה הולך ונהיה בכל הארץ, כל הילדים, זו משימה כמעט בלתי אפשרית.

רחל עזריה: יכול להיות, אני חושבת שהקונספט של לחשוב איך עובדות הבוקר הופכות ל - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, - - - של השלטון המקומי, כי הן עובדות של ה - - - לא של - - -

רחל עזריה: רגע, שנייה, שנייה.

רחל עזריה: לא, אבל - - -

<חיים הלפרין: יפעת צודקת.

רחל עזריה: רגע, שנייה.

רחל עזריה: אבל בין היתר אתם מגדירים את הכללים, נכון?

רחל עזריה: רגע, שנייה, אז בוא נדון איתך.

רחל עזריה: אתה לא מגדיר את הכללים.

מירב בן ארי: לא, קריאת ביניים זו קריאה.

מירב בן ארי: זה לא - - -

רחל עזריה: אז קריאת ביניים, לא דיון, שנייה.

רחל עזריה: השיטה עכשיו שבעצם צריך להקטין את המשרה, יכול להיות אנחנו צריכים לשקול את זה, כיוון שנכון שרשמית משלמים להם עד שלוש, בסדר?

רחל עזריה: אבל כמו שבחודש האחד עשר בירושלים התעלמנו מזה שמשלמים ופשוט שילמנו להם משכורת 13, יכול להיות שזה מה שצריך לעשות פה.

רחל עזריה: כלומר יכול להיות שהן רשמית עובדות עד שלוש, אבל אתן לא צריכות להקטין משרה.

רחל עזריה: אנחנו פשוט נשלם לך על השעה וחצי או השעתיים הנוספת עד ארבע או עד ארבע וחצי או עד חמש, מה שכל אחת עובדת.

רחל עזריה: נשלם לך סכום שהוא בעצם יותר מאשר משלמים לשעה ואז הוא גם מכסה את השעה הנוספת שאת עובדת.

<אסנת זיו: לא, אני חייבת לעשות סדר בדברים, כי מה שקרה זה שהסייעות עבדו ברגיל עד שתיים, כי מסגרות החינוך - - -

רחל עזריה: נכון, בדיוק.

<אסנת זיו: עד שתיים ושנים שילמו להן לפי 100% משרה.

רחל עזריה: זה מה שאני אומרת.

<אסנת זיו: ואז הרשויות התפקחו ואמרו רגע - - -

רחל עזריה: לא, לא, אבל - - -

<חיים הלפרין: לא, לא.

<חיים הלפרין: זה משרד החינוך.

רחל עזריה: אני איתך, זה מה שאני אומרת.

רחל עזריה: אני אומרת אל תתעלמו מזה שהיא עד שלוש, אלא בסדר, אנחנו לא נקטין לה את המשרה.

רחל עזריה: פשוט לשלם כאילו מהשעה שלוש, אבל לשלם כאילו משלמים לה לא עבור - נגיד שזה משלוש עד חמש, או משלוש עד ארבע וחצי - לא כאילו זה שעה וחצי, אלא כאילו זה שעתיים וחצי.

רחל עזריה: בסדר?

מירב בן ארי: אוקיי.

<אסנת זיו: זה מה שרוצים לעשות, אבל בינתיים מה שקורה עם הסייעות האלה, זה שהן שעתיים יושבות ומחפשות את עצמן, סליחה על הביטוי, והן מחפשות מה לעשות בשתיים האלה, כדי שהן לא יעברו לעבוד בצהרון, לצורך העניין.

רחל עזריה: לא, אני לא הבנתי.

מירב בן ארי: לא, לא, סליחה.

מירב בן ארי: הדיון כאן ביניכן נגמר.

מנואל טרכטנברג: המסגרת הפורמאלית היא אחרת, אז הן לא יכולות.

מנואל טרכטנברג: זה הסיפור.

מנואל טרכטנברג: זה נופל בין הכיסאות.

רחל עזריה: מה, לא נותנים להן?

רחל עזריה: אם הן נחשבות משרה מלאה לא יתנו להן לעבוד בצהרון?

<קריאה: בדיוק.

מנואל טרכטנברג: בדיוק, בדיוק.

רחל עזריה: אז למה לא נפתור את זה?

מירב בן ארי: חיים, אתה תתייחס בסוף.

מירב בן ארי: עדנה, בבקשה.

<קריאה: בואו נפתור את זה.

מנואל טרכטנברג: זו בדיוק הנקודה.

<עדנה יהושע: שלום, שמי עדנה יהושע.

<עדנה יהושע: אני מובילת צהרונים, אני עובדת כבר עשור במערכת.

<עדנה יהושע: קודם כל אני מסכימה עם כל מה שנאמר פה.

רחל עזריה: ירושלמית.

רחל עזריה: עושה עבודה מדהימה.

רחל עזריה: הייתה במחאת הצהרונים.

<עדנה יהושע: ירושלמית, כן.

<עדנה יהושע: אני מוועד עובדי הצהרונים.

<עדנה יהושע: אני מזועזעת מכל מה שקורה במערכת החינוך.

<עדנה יהושע: אני אומרת לכם, אני שמחה שלא הבאתי ילדים לעולם.

מנואל טרכטנברג: אוי.

<עדנה יהושע: אני אומרת לכם, אני כל יום נכנסת לצהרון ואני מרימה ראש ואני אומרת שאני שמחה שלא הבאתי ילדים לעולם.

<חיים הלפרין: אנחנו מצטערים בשבילך שאת שמחה בזה.

<עדנה יהושע: כי השנה במיוחד אני עוברת תקופה, אתם צודקים בכל מה שאתם אומרים.

<עדנה יהושע: אני מדברת ואני כולי רועדת.

<עדנה יהושע: השנה עברתי תקופה מאד מאד קפה בצהרונים, בצהרון שלי אני עובדת - - -

מירב בן ארי: שמעתי שהתחלפו אצלך 3 סייעות.

<עדנה יהושע: לא, חמש סייעות התחלפו מתחילת השנה ועכשיו יש לי סייעת שעובדת שלושה שבועות, סייעת נהדרת.

<עדנה יהושע: עד שקיבלתי סייעת טובה, היא מדברת על עזיבה.

מירב בן ארי: למה?

<עדנה יהושע: כי היא מקבלת 1,500 שקלים.

<עדנה יהושע: היא עובדת על 1,500 שקלים כי - - -

מירב בן ארי: היא עובדת 5 ימים בשבוע, כל יום שעתיים?

<עדנה יהושע: חמישה ימים.

<עדנה יהושע: אני עובדת עם אוכלוסייה מאד מוחלשת.

<עדנה יהושע: אנחנו עובדות שעתיים והסייעת שלי עובדת שעתיים וחצי, כי יש לה לעשות עוד חצי שעה ניקיון.

<עדנה יהושע: אם היא תעבוד את הקייטנות, שיש לנו 10 ימי קייטנות שעובדים בקייטנות 8 שעות ביום – אם היא תעשה קייטנות אז היא תרוויח 1,900 שקלים.

<עדנה יהושע: אני מרוויחה, עם הקייטנות, 2,300 שקלים.

<עדנה יהושע: זו בושה וחרפה.

<עדנה יהושע: אתם יודעים, אתם מדברים פה על יום לימודים ארוך, אתם יודעים מה זה לעבוד 8 שעות עם ילדים?

<עדנה יהושע: אני בשעה שתיים יש לי נפילה, אני לא יכולה עוד לתת מענה לילדים.

<עדנה יהושע: אני לא יכולה.

<עדנה יהושע: עכשיו אני שומעת את זה כל הזמן מהקולגות שלי לעבודה, הבנות קורסות.

<עדנה יהושע: יש כמויות של ילדים בצהרונים.

<עדנה יהושע: אני יכולה לספר לכם על עצמי, כשאני באה לצהרון הילדים רצים אלי, הם רוצים לספר לי דברים.

<עדנה יהושע: אני לא יכולה לתת להם מענה.

מנואל טרכטנברג: למה?

<עדנה יהושע: אני לא יכולה, יש כמויות של ילדים.

<עדנה יהושע: איך אני יכולה לשמוע 30 ילדים?

<עדנה יהושע: איך?

<עדנה יהושע: הגיע הזמן שתעשו משהו.

<עדנה יהושע: אתם יודעים מה, אני כל הזמן אומרת בפורומים שאני נמצאת, שזה כבר גובל בהתעללות בילדים.

<עדנה יהושע: אתם מתעללים לנו בילדים.

מירב בן ארי: ראומה, בבקשה.

<ראומה שלזינגר: כן, אני רוצה להוסיף.

<ראומה שלזינגר: המצב שעדנה מתארת, גם צריך לקחת בחשבון - - -

מירב בן ארי: תציגי את עצמך.

<ראומה שלזינגר: אני אציג את עצמי.

<ראומה שלזינגר: אני ראומה שלזינגר.

<ראומה שלזינגר: אני מלווה את הוועד של הצהרונים בכוח לעובדים בירושלים.

<ראומה שלזינגר: עדנה מייצגת 700 עובדות, גננות וסייעות בירושלים.

<ראומה שלזינגר: יש פה הרבה שותפים למודל הירושלמי, שהוא באמת קצת יותר משופר.

<ראומה שלזינגר: המקרה של גן שמתחלפות בו חמש סייעות בשנה, צריך לקחת בחשבון מה זה אומר על הגננת הקבועה, שצריכה כל פעם לחנוך את העובדת הנוספת.

<ראומה שלזינגר: וגובה השכר השעתי הוא פשוט לא חזות הכל.

<ראומה שלזינגר: מדברים על 33 שקלים לשעה, זה 33 שקלים לשעתיים וחצי.

<ראומה שלזינגר: המודל הירושלמי מדבר על שכר חודשי, גם בו יש המון שיפורים שצריך לעשות, אבל מה קורה לעובדת כזאת בחודש אוקטובר, שהיה רצוף חגים ופתאום המשכורת שלה נחתכת לחלוטין כשהיא עובדת שעתית, כי השעתיים ביום האלה לא מספיקות להגיע.

<ראומה שלזינגר: אז במודל הירושלמי יש לנו מודל של שכר קבוע, אבל ברור ש-33 שקלים לשעה זה נשמע הרבה, אבל זה בהחלט לא מספיק.

<ראומה שלזינגר: חייבת להיות העלאה משמעותית וגם בעיקר בתנאים.

<ראומה שלזינגר: שוב, מדברים על עובדות של 10 חודשים בשנה.

<ראומה שלזינגר: מה קורה איתן בקיץ?

<ראומה שלזינגר: התנאים, הביטחון התעסוקתי.

<ראומה שלזינגר: מה קורה בפתיחת השנה?

<ראומה שלזינגר: יש לנו עובדות, אפילו במודל המשופר הירושלמי, שפותחות את השנה ולא יודעות אם ייפתח בגן שלהן צהרון, כן או לא.

<ראומה שלזינגר: הן לא מקבלות תשלום על ספטמבר, כי עדיין מספיק 17 ילדים בצהרון כדי לפתוח צהרון, אז הן עדיין לא מקבלות תשלום.

<ראומה שלזינגר: היא יושבת בבית ומחכה לפתיחת השנה.

<ראומה שלזינגר: כמו שעדנה - - -

<עדנה יהושע: בשישה חודשים האלה אני עשיתי 40 שעות נוספות בגלל שאני אחראית.

<עדנה יהושע: יש לי כל יום סייעת חדשה ואני צריכה לחכות עד שהילד האחרון שההורים שלו מאחרים, אני צריכה להישאר עם הסייעת.

<עדנה יהושע: אני לא יכולה להשאיר אותו עם סייעת חדשה, שלא מכירה את ההורים.

<ראומה שלזינגר: ומי ישלם על השעות האלה?

<עדנה יהושע: ואף אחד.

<עדנה יהושע: יש לי 40 שעות נוספות מתחילת השנה ועד עכשיו לא קיבלתי אגורה.

<עדנה יהושע: וכשאני מבקשת, אמרו לי לא אמרנו לך להישאר.

<עדנה יהושע: אבל כשאתם קובעים את הנהלים שלכם, אתם אומרים במפורש – אסור להשאיר את הילדים עם סייעת חדשה.

<קריאה: אם אפשר רק שתי מילים על החוק - - -

מירב בן ארי: לא, לא, ממש לא.

מירב בן ארי: את לא מתפרצת.

מירב בן ארי: סיימת לדבר?

<ראומה שלזינגר: אני רוצה להגיד עוד משהו על המכרזים של משרד החינוך, שנראה לי מזככים את זה.

<ראומה שלזינגר: זה אמנם סמנטי, אבל במכרז של משרד החינוך וגם בהתייחסות פה, קוראים להן מדריכות צהרון, עוזרת מדריך צהרון, לא חלילה גננת או סייעת צהרון, והרבה מהעניין פה זה היחס של מי המעסיק.

<ראומה שלזינגר: גם השכר השעתי שוב, הוא צריך להשתפר דרמטית.

מירב בן ארי: חן גם יתייחס לדברים שנאמרו פה.

<ראומה שלזינגר: ועוד משהו.

מירב בן ארי: ממש מילה אחרונה.

<ראומה שלזינגר: מילה אחרונה על הקייטנות.

<ראומה שלזינגר: אם אנחנו מדברים על עבודה של עובדת צהרון, שמחויבת לעבוד באמצע היום ובמקביל אנחנו מדברים על עובדות שהן עובדות בקייטנות, יש 10 ימים בשנה לפחות שהן עובדות בקייטנות, אז זה אומר איך היא יכולה לשמור על עבודה בשעות הבוקר?

<ראומה שלזינגר: בעצם מתייחסים אל העובדות האלה כסותמות חורים.

<ראומה שלזינגר: אם את עובדת בשעות הבוקר ואז את נדרשת לעבוד בקייטנה, אין לך שום אפשרות.

<ראומה שלזינגר: למזלנו הרב, בירושלים עשינו מודל שמאפשר בחירה.

<ראומה שלזינגר: שעובדת שיש לה עבודה בשעות הבוקר, יכולה לבחור לא לעבוד בקייטנות, אבל כמו שעדנה אמרה, זה המקום של השכר.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: רחלי, המועצה לשלום הילד.

<רחלי הכהן: ממש ממש בדקה.

<רחלי הכהן: אז בנוסף לכל מה שנאמר פה, לגבי הצורך בהסדרה חוקית ולגבי העובדה שהגיע הזמן לקבוע קריטריונים ותנאי קבלה ברורים, אני רוצה כן להתייחס לנקודה אחת בעניין של ההכשרה, שעליה עוד לא דיברו.

<רחלי הכהן: מעבר לעובדה שצריך לוודא שיש התאמה בסיסית ושמי שעובד עם ילדים מוכשר לעבוד עם הילדים, נורא נורא חשוב לתת את הדגש גם על התוכן החינוכי, כדי שזו באמת תהיה מסגרת אחת רציפה של מסגרת הבוקר שמתחילה ושבעצם ימשיך גם תוכן חינוכי בהקשר הזה.

<רחלי הכהן: עוד נקודה נורא קטנה שנוגעת לתגמול, זה שהעובדה שבעצם הסייעות לא נשארות לאורך זמן ויש תחלופה, היא לא רק מקשה על הילדים עצמם, שכל פעם צריכים להתרגל מחדש, אלא גם מידע בסיסי שצריך לעבור בין הצוותים של הבוקר לבין הצוותים של הצהרים, שפעמים רבות לא עובר ואין ספק שיש לזה השלכה מאד משמעותית על ילדים.

<רחלי הכהן: שוב, אני קוראת לזה שלא יהיה פה אוסף של פלסטרים ושתהיה חקיקה.

<רחלי הכהן: בעיני גם מה שראוי זה שמשרד החינוך הוא זה שיתפעל את הנושא.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עירית ורונן, ממונה - - -

<עירית ורונין: ממונה על תנאי שירות במרכז השלטון המקומי.

מירב בן ארי: בבקשה עירית.

מירב בן ארי: רק ממונה על תנאי השירות?

<עירית ורונין: כן, אנחנו גוף המנחה בכל מה שקשור להעסקת עובדי רשויות מקומיות וכמובן גם סייעות.

<עירית ורונין: ראשית אני רוצה להגיד שבאמת הסייעות עושות עבודת קודש, אין פה ויכוח על זה בכלל.

<עירית ורונין: אבל אני כן ארצה קצת לסבר בקצרה לוועדה את תנאי ההעסקה של הסייעות ברשויות המקומיות.

<עירית ורונין: מה הם בעצם תנאי ההעסקה.

<עירית ורונין: הסייעות הן עובדות הרשות המקומית.

<עירית ורונין: הסייעות מועסקות עד 5 שנים 11 חודשים, מתוכם 22 ימי חופשה, 30 ימי מחלה.

<עירית ורונין: זאת אומרת הן זכאיות לכל הזכויות שמגיעות לעובדי רשויות מקומיות.

<עירית ורונין: סייעות מעל חמש שנים מועסקות 12 חודשים, מתוכם, שוב, 22 ימי חופשה, 30 ימי מחלה וכל התנאים שמגיעים.

<עירית ורונין: אני כן רוצה להתייחס בפרט לנושא של הצהרון ושעות העבודה.

<עירית ורונין: סליחה?

<קריאה: זה הסייעות של הבוקר, לא של הצהרונים.

<עירית ורונין: לא, שנייה, אני אסביר.

<עירית ורונין: שעות העבודה של הסייעות ברשות מקומית זה משעה שבע וחצי עד ארבע, למעט יום שלישי, שזה עד שלוש וחצי.

<עירית ורונין: כאשר - - -

<קריאה: כמה זה יוצא בפועל?

מירב בן ארי: סליחה, לא להפריע לה בבקשה.

<עירית ורונין: שנייה, בסדר, אני אתייחס לכל מה שנאמר כאן.

<עירית ורונין: בפועל, אחרי שנכנס אופק חדש, ובואו נעשה גם איזו שהיא הבדלה בין סייעת דור א' לבין סייעת דור ב', בסדר?

<עירית ורונין: סייעות דור א' זה באמת סייעות לפני הסכם מרס 99, לפי שעשו את ההסדרה של כל הנושא של הסכמים קיבוציים וסייעות שעבדו 14:00 או 14:30 וקיבלו משרה מלאה, המשיכו לקבל לפי אותה מתכונת.

<עירית ורונין: סייעות דור ב' הן סייעות שמועסקות עד 16:00, כאשר עד 14:30 זה עם הילדים, אחר כך הן צריכות לסדר את הגן.

<עירית ורונין: מה שקורה בפועל ברשויות, שיש גנים שהם מוגדרים כגנים של יום לימודים ארוך ואז הם מקבלים תוספת יוח"א.

<עירית ורונין: תוספת יוח"א זה עוד תשלום של בערך 1,000 שקלים לחודש.

<עירית ורונין: אנחנו גם כמרכז השלטון המקומי בכלל מעודדים וגם מנחים כל רשות שמעסיקה סייעת עד ארבעה ילדים, זאת אומרת שאם יש צהרון בגן, שהוא ממשיך עד השעה 16:00 או עד השעה 17:00, גם כשאין שיפוי של משרד החינוך, לשלם לסייעת את התוספת של יוח"א, שזה עוד 1,000 שקלים בחודש.

<עירית ורונין: אנחנו נשמח מאד ואני חושבת שזה גם יענה על הצורך שדיברו כאן, שתהיה העסקה רציפה, שבעצם הילדים יכירו את הסייעות וימשיכו איתן גם למסגרת הצהרון.

<עירית ורונין: נשמח מאד אם יהיה שיפוי כמובן על אותן שעות, שהן מעבר לשעה 14:30, כמתחייב לעבודה עם הילדים, וזה בעצם גם יפתור את הבעיה שדיברו פה, של העסקה לא רציפה.

<עירית ורונין: אנחנו מאד בעד ואנחנו מאד מעודדים את זה.

<עירית ורונין: העניין הוא שלא כל הרשויות המקומיות, בגלל המצב הסוציו אקונומי, יכולות להרשות לעצמן לשלם את תוספת יוח"א.

<עירית ורונין: אז רשויות שהן בעלות יכולות, הן עושות את זה וככה גם מרכז השלטון המקומי מנחה.

<עירית ורונין: אנחנו חושבים שבאמת הן עושות עבודת קודש.

<עירית ורונין: אין לי מה להגיד.

<עירית ורונין: זה יענה גם על הצורך של הילדים וגם על הצורך של הסייעות להתרוצץ מהגן הקבוע שלה ואחר כך לעבור.

<עירית ורונין: אני גם אגיד מעבר לזה, יש סייעות שהיום מאד מעוניינות לעבוד פחות ממאה אחוז משרה, למה?

<עירית ורונין: כי הן אומרות אנחנו מקבלות בגנים בצהרונים חיצונים, יותר כסף.

<עירית ורונין: אבל מה הבעיה?

<עירית ורונין: הן לא יכולות גם לקבל כפל שעות.

<עירית ורונין: הן לא יכולות לעבוד עד 14:30 ולקבל 100% משרה מגוף אחד ובמסגרת אותן שעות גם לקבל שכר מגוף שהוא חיצוני.

<קריאה: זה גם קורה.

<עירית ורונין: זה קורה, נכון.

<עירית ורונין: זה קורה.

<עירית ורונין: יש לי בעיות פרטיטיות בנושא הזה.

<עירית ורונין: אני יושבת בוועדת פרטיטות בנושאים האלה וזה באמת מהווה קושי.

<עירית ורונין: מצד אחד אני מבינה את הסייעת, שהיא אומרת אני רוצה לקבל יותר תגמול באיזה שהוא צהרון חיצוני, שם אני מקבלת יותר כסף.

<עירית ורונין: אבל הרשות המקומית לא יכולה לשלם לה משהו שהוא לא בהתאם להסכמי שכר ועבודה.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חיים, אתה רוצה להתייחס לפני שאני מסכמת?

<חיים הלפרין: אני רוצה לומר ככה - - -

מירב בן ארי: נאמרו כאן גם דברים מאד קשים.

<חיים הלפרין: ההעסקה של הסייעות היא באמת באחריות הרשות המקומית.

<חיים הלפרין: בעבר - - -

<עירית ורונין: רק סליחה, עוד דבר אחד.

<עירית ורונין: הסייעת מחויבת לעבור הכשרה.

<עירית ורונין: בלי הכשרה היא לא יכולה להיות.

יפעת שאשא ביטון: בבוקר.

<עירית ורונין: לא צהרונים.

<עירית ורונין: סייעת בגן הילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: גם לא.

יפעת שאשא ביטון: אל תטעי, זה לא נכון.

<עירית ורונין: זו הכשרה מחייבת - - -

יפעת שאשא ביטון: מרבית הסייעות בשלטון המקומי – אני באה משם – אני יכולה לתת לך נתונים.

<עירית ורונין: אני אומרת לך ש - - -

יפעת שאשא ביטון: הן לא עוברות.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, אם אתם מקבלים רק מי שעובר הכשרה - - -

<עירית ורונין: אז זה לא תקין.

יפעת שאשא ביטון: אז דיינו.

יפעת שאשא ביטון: כי אני אמרתי שצריך להתחיל איפה שהוא, אבל בואי ניכנס לסייעות בגנים ונראה מי מהן עברה הכשרה ומה היא עשתה 30 יום לפני כן.

<עירית ורונין: לא, לא, אז בסדר, זה לא תקין.

מירב בן ארי: לא, לא, אבל סליחה, אין לך אפילו מה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה חשוב לשים את זה, כי זו סוגיה - - -

<עירית ורונין: אני אומרת שהסייעת על פי - - - צריכה לעבור.

מירב בן ארי: אמרת כאן חיים במפורש מה ההכשרה.

מירב בן ארי: הוא אמר את זה.

מירב בן ארי: בכלל לא היה כאן דיון שאין כאן הכשרה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל יש עכשיו תהליך של קורס של שנתיים שעוברות הסייעות.

מירב בן ארי: אחלה, אבל זה לא מה שאנחנו מדברים.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב זה לא קורה.

<חיים הלפרין: הסייעות בבוקר.

מירב בן ארי: כן, בבקשה חיים.

<חיים הלפרין: גם הקורס שאנחנו מדברים עליו הוא בעצם סוג של קורס לקידום, הוא לא תנאי סף.

<חיים הלפרין: צריך להגיד את הדברים כהווייתם.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: כן, כן, אמרת את זה בהתחלה.

<עירית ורונין: לא, אבל היא מתקבלת לעבודה וכתנאי סף היא נשארת בגן.

מירב בן ארי: לא, לא, סליחה, אני חייבת לשמוע את חיים ולעשות סיכום.

<חיים הלפרין: אני רוצה לומר כך: באמת נושא הסייעות הוא נושא כאוב.

<חיים הלפרין: זה נאמר.

<חיים הלפרין: זה באחריות הרשות המקומית וגם זה נאמר.

<חיים הלפרין: בהקשר של הכניסה לצילה, שבעצם מבחינתנו הנגזרת הייתה שהסייעת תעבוד עד 16:30, כי בעצם ב-16:00 הילדים הולכים ואז יש לה חצי שעה לסדר את הגן.

<חיים הלפרין: היה ניסיון, יחד עם השלטון המקומי, יחד עם האוצר, יחד איתנו, לנסות להגיע להסדרה עם נציגות העובדים ולא הגיעו להסדרה, כי הם לא הציגו שום דרישה שאפשר לחיות איתה.

<חיים הלפרין: כלומר, במובן הזה זה משהו פתוח לגמרי.

<חיים הלפרין: שווה לקדם אותו.

<חיים הלפרין: אני לא יודע מי - - - יכול להזיז את המהלך הזה, אבל זה בעצם מגרש פתוח, שרק צריך לקבל עליו אחריות והחלטה.

מירב בן ארי: אוקיי.

<קריאה: אפשר עוד מילה?

מירב בן ארי: לא, לא, אני ממש חייבת לסיים את הדיון.

מירב בן ארי: נתתי לכל מי שביקש ונרשם את זכות הדיבור שלו.

מירב בן ארי: אי אפשר לומר שלא.

מירב בן ארי: אנחנו חייבים לסיים כי אנחנו גם ככה כבר גלשנו מהזמן.

מירב בן ארי: תראו, אני רוצה להגיד קודם כל לך, חבר הכנסת איל בן ראובן, שנשאר פה מהמציעים, מה שאתה בעצם העלית בדיון הדחוף שלך, זה בעיקר על הנושא של ההכשרה, על העניין הזה שבאמת שמענו כאן שאין הכשרה.

מירב בן ארי: אין.

מירב בן ארי: זה לא קיים.

מירב בן ארי: הם לא מנסים להסתיר.

מירב בן ארי: דיברו גם משרד הכלכלה וגם זה, מכל מיני עניינים כאלה ואחרים.

מירב בן ארי: מה שכן הכנסת כאן בתוך נקודה קטנה, אבל מאד מאד קריטית מסתבר, זה את תנאי ההעסקה שלהם והשכר, שלדעתי, אני כבר אומרת, אני אדבר עם יושב ראש הוועדה היום ואני גם שמעתי אותך.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך שאני נתתי לראומה לדבר, אבל ממש אמרת דברים קשים מאד, לא פשוטים ואני רוצה להגיד לך שאני אעביר אותם היום גם ליושב ראש הוועדה, כדי לבוא ולראות מה אנחנו יכולים לעשות בעניין של תנאי השכר והתעסוקה.

מירב בן ארי: זה יכול להיות בחקיקה.

מירב בן ארי: זה יכול להיות בהסדרה.

מירב בן ארי: יכול להיות בנוהל, כמו שדיברו כאן, אבל הדברים שלך לא נפלו כאן, אלא הם מאד מאד חזקים וקשים.

מירב בן ארי: קשים מאד.

<עדנה יהושע: הלוואי.

<עדנה יהושע: אתם צריכים לבוא לגנים, חצי שעה להיות שם.

מירב בן ארי: את יודעת מה, אז יכול להיות שזה גם מה שיהיה.

<עדנה יהושע: הלוואי.

מירב בן ארי: אז יכול להיות שזה מה שאני אבקש מיושב הראש, לקיים סיור ביחד.

איל בן ראובן: רעיון מצוין, דרך אגב.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לך שאנחנו מסיירים המון כוועדת חינוך.

<ישראל אליאסף: אבל בהפתעה.

מירב בן ארי: אל תדאג.

מירב בן ארי: תסמוך עלי, הכל בסדר.

מירב בן ארי: אוקיי?

<עדנה יהושע: רק רציתי להגיד עוד דבר אחד, שעדיין יש ילדים שהם לא גמולים בתוך הגנים.

<עדנה יהושע: המון ילדים לא גמולים.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אני אומרת לך שכנראה זה מה שהוועדה תצטרך לבוא ואז לבחון את העניין מקרוב, כי חבר הכנסת אייל בן ראובן הכניס את זה כאן, אבל אין ספק שזה משהו שאנחנו צריכים להתייחס אליו בנפרד, כי הוא נושא מאד קשה.

מירב בן ארי: יש כאן סיכום של הפעם שעברה.

מירב בן ארי: אני לא רוצה להתייחס למה שנאמר בפעם שעברה, אני רוצה להתייחס לדברים.

מירב בן ארי: אני אבקש מיושב ראש הוועדה גם לקיים סיור, שיכול להיות שאנחנו נעשה אותו בלי תיאום, אלא רק כדי לבוא ולראות עם מה אתם מתמודדים.

מירב בן ארי: בלי קשר לעניין הספציפי הזה של הסיור, אנחנו נצטרך לקיים עוד דיון בנפרד, או דיון מצומצם יותר, כמו שאנחנו עושים הרבה פעמים, אני ויושב הראש בנושא הזה של תנאי שכר והעסקה, כי זה נושא שהוא הרבה יותר רחב, הרבה יותר מורכב ממה שאנחנו שומעים כאן.

מירב בן ארי: אני כן רוצה להודות גם לחינוך וגם לכלכלה שעבר לתעסוקה, שבאתם והעליתם כאן את הנושאים החשובים.

מירב בן ארי: אנחנו כנראה נעשה משהו מצומצם יותר אצל יושב ראש הוועדה, כדי לבוא ולראות איך אנחנו מטפלים בזה.

מירב בן ארי: אני מודה לוועד ההורים שהגיע לכאן ולארגונים החברתיים.

מירב בן ארי: זה לא מסתיים.

<קריאה: אני יכולה להגיד מילה אחת?

מירב בן ארי: לא, לא.

מירב בן ארי: אני סיימתי.

מירב בן ארי: אני ממש סיימתי, אני מתנצלת.

מירב בן ארי: הדיון נגמר בעיקרון לפני 10 דקות.

מירב בן ארי: בכל מקרה אנחנו נקיים דיון מצומצם יותר אצל יושב ראש הוועדה, כדי לבחון את הנושא הזה של תנאי השכר וההעסקה.

מירב בן ארי: תודה רבה לכולם.

מירב בן ארי: הישיבה נעולה.