ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 207, 2017-05-23 10:00

אברהם נגוסה: שלום, בוקר טוב לכולם, למרות הקשיים היום עקב ביקור נשיא ארצות-הברית, אני מאוד מודה לכם שהגעתם.

אברהם נגוסה: דיונים בוועדות רבות בוטלו, התעקשנו לא לבטל את הדיון הזה ואני שמח לראות שהגעתם.

אברהם נגוסה: אני שמח שאנחנו מקיימים את הדיון בנושא סיפור העלייה מאתיופיה דרך סודן וגורל נעדרי סודן.

אברהם נגוסה: זה הנושא שאנחנו נתמקד בו היום בדיון.

אברהם נגוסה: השבוע אנו מציינים את יום היובל לשחרורה ולאיחודה של ירושלים, שהוא גם יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לירושלים.

אברהם נגוסה: במשך אלפי שנים חלמו יהודי אתיופיה להגיע לירושלים ולעתים אף שילמו על כך בכל היקר להם למענה.

אברהם נגוסה: משום כך, אין זה מקרה שאנחנו מציינים דווקא ביום ירושלים את יום הזיכרון לגיבורים הציונים שלא זכו להגשים את חזונם.

אברהם נגוסה: החיבור בין יום ירושלים, המציין את שחרורה ואיחודה של ירושלים, לבין יום הזיכרון הממלכתי ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, מסמל את הקשר ההדוק ורצונם של יהודי אתיופיה להגיע לירושלים.

אברהם נגוסה: ללא הגיבורים שהקריבו הכול למען אהבת ארץ ישראל ואהבת ציון וירושלים, לא היינו מצליחים להדק את אחיזתנו בארץ הקודש ובירתנו ירושלים.

אברהם נגוסה: אנו זוכרים את הגיבורים הללו בלב גאה ובראש מורכן.

אברהם נגוסה: אנו גאים על כך שזכינו אנחנו להגשים את חלומם ולממש את צוואתם.

אברהם נגוסה: הגיבורים הללו עזבו את כפריהם, עזבו את ביתם ויצאו למסע ארוך וקשה ביותר לעלות לארץ ישראל, כשחלקם מתו בדרך וחלקם נעדרו.

אברהם נגוסה: כמעט ואין משפחה מיהודי אתיופיה בישראל שלא איבדה קרוב משפחה בדרך לארץ.

אברהם נגוסה: אין עלייה ששילמה מחיר כבד יותר בדרכה לישראל מאשר עליית יהודי אתיופיה.

אברהם נגוסה: עלינו לזכור את מורשתם ולהוקיר את זכרם של אחינו ואחיותינו שנספו בדרך.

אברהם נגוסה: מחר נעלה להר הרצל, לטקס הממלכתי לזכרם של יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.

אברהם נגוסה: שם נשקיף על ירושלים המאוחדת, שהודות לגיבורי ישראל ששחררו את ירושלים, התגשם בה חזון הנביאים של קיבוץ הגלויות מארבע כנפות הארץ.

אברהם נגוסה: יהודי אתיופיה, באהבתם הרבה לארץ ישראל ובמלחמתם להגיע אליה, לימדו אותנו מהי החשיבות של העלייה לקיומה של מדינת ישראל ומהי חשיבותה של הציונות בעיצוב מדינת ישראל.

אברהם נגוסה: לצד זיכרון גבורתם האישית, ראוי שלא נשכח את המסר החשוב שלימדו אותנו – אהבת ארץ ישראל.

אברהם נגוסה: עבור יהודי אתיופיה המסע לא תם.

אברהם נגוסה: המסע להשתלב בחברה הישראלית ממשיך.

אברהם נגוסה: הצלחתנו והשתלבותנו בחברה הישראלית היא הצוואה של אחינו ואחיותינו שלא הצליחו להגיע לכאן ובכך אנו נגשים את חלומם.

אברהם נגוסה: אנחנו לא נשכח אותם, נזכור אותם תמיד.

אברהם נגוסה: יהי זכרם ברוך.

אברהם נגוסה: היום אנחנו מתמקדים, כמובן גם זוכרים ושומעים, את הסיפורים של משפחות הנעדרים שאנחנו לא יודעים מה עלה בגורלם.

אברהם נגוסה: משפחות מעל 30 שנה חיות ללא ידיעה מה עלה בגורלם, באי ודאות, ואנחנו נשמע את המשפחות האלה ונדון בכך.

אברהם נגוסה: אני יודע שכמה מנציגי משרדי הממשלה לא הגיעו, ככל שאני יודע הגיעו חלק.

אברהם נגוסה: הודיע לנו שנציג משרד המשפטים שבקיא בנושא, שמטפל בנושא, נמצא במילואים ולכן הוא לא יגיע.

אברהם נגוסה: אני חושב שהיום אנחנו נתחיל בדיון הזה על הנעדרים ונשמע גם סיפורים.

אברהם נגוסה: אנחנו נפתח קודם כל ברשות דיבור לאלה איגלר מאירמן, מנהלת אגף האירועים בעיריית פתח תקווה.

אברהם נגוסה: נשמע על הפרויקט שלכם ולאחר מכן אני אפנה לדוד מהרט, ממשפחות הנעדרים, שמטפל זמן רב בנושא הזה.

אברהם נגוסה: בבקשה, נשמע את הפרויקט שלכם נתקדם.

<אלה איגלר מאירמן: תודה רבה.

<אלה איגלר מאירמן: בוקר טוב.

<אלה איגלר מאירמן: אני שמחה להציג מיזם חדש בפתח תקווה ובארץ בכלל שנקרא "המסע לתקווה – יהודי אתיופיה מספרים".

<אלה איגלר מאירמן: מדובר בפרויקט חדש בשיתוף עם אגף הקליטה אצלנו, ישראל בירו.

<אלה איגלר מאירמן: בערב מיוחד זה, שמתקיים הערב אגב, יספרו עד או עדה מבני העדה האתיופית את סיפור העלייה והגבורה שלהם לארץ ישראל.

<אלה איגלר מאירמן: יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל מצוין בכ"ח באייר.

<אלה איגלר מאירמן: אלפי יהודים מצאו את מותם במסע מפרך בדרכם להגשים את החלום העתיק להעלות לירושלים.

<אלה איגלר מאירמן: הנחישות והדבקות במטרה, למרות הקשיים הרבים בדרך – צעידה במדבר, התמודדות עם רעב, צמא, מוות, נהרות, תקיפה על ידי שודדים ועוד – מהווים עבורנו השראה עבור כל אדם ואדם.

<אלה איגלר מאירמן: הפרויקט שלנו מתפרס על כ-15 בתים מארחים באותו היום.

<אלה איגלר מאירמן: איך זה קורה?

<אלה איגלר מאירמן: פשוט פרסמנו בעיתון קול קורא איזה בתים מעוניינים, בתים פרטיים, דירות – כל איש ותושב העיר שרוצה יכול לארח בביתו את הערב הזה.

<אלה איגלר מאירמן: ההיענות היתה מאוד יפה, 15 בתים נרתמו.

<אלה איגלר מאירמן: כל בית מארח מזמין משפחה, חברים, שכנים, לערב הזה, ואנחנו דואגים להביא את העד ואת העדה שיספרו את סיפור העלייה האישי שלהם.

<אלה איגלר מאירמן: אני מתכבדת לתת את הבמה לסיגל רפאלי שהביאה את הרעיון אצלנו באגף, סיפור אישי שלה.

<סיגל רפאלי: קודם כל, אני מרגישה בבית כי אני גדלתי באתיופיה, בתקופה של היילה סלאסי.

<סיגל רפאלי: אבי נשלח מטעם צה"ל ואמי היתה הגננת של הקהילה הישראלית.

<סיגל רפאלי: יש לי המון המון זיכרונות מאוד טובים מאתיופיה.

<סיגל רפאלי: ידעתי גם אמהרית שוטף – אני זוכרת "אנד", "הולט", "סוסט", "ערת" (אחד, שניים, שלוש, ארבע).

<סיגל רפאלי: אני לא זוכרת הרבה אבל קמצוץ.

<סיגל רפאלי: אני נורא שמחה שראש העיר שלנו מגשים לנו את החלומות שלנו, של אגף האירועים, ובשיתוף פעולה עם אגף הקליטה יצאנו למיזם הזה, שאני חושבת שהוא מיזם מאוד מאוד חשוב.

<סיגל רפאלי: אנחנו מאוד מאוד רוצים שכמו ש"זיכרון בסלון" של ניצולי שואה הפך לתופעה חברתית ארצית, גם "המסע לתקווה – יהודי אתיופיה מספרים" יהפוך לתופעה חברתית בכל עיר ויישוב ארץ, בכל מקום.

<סיגל רפאלי: אנחנו מתחילים את זה בפתח תקווה, במלאבס, אבל החל משנה הבאה אנחנו רוצים שסמוך ליום הזיכרון אנשים יפתחו את בתיהם בכל הארץ וזה יהפוך למסורת רבת שנים.

<סיגל רפאלי: אני שמעתי את כל העדים, כולם תושבי פתח תקווה.

<סיגל רפאלי: את האמת, אני בכיתי ביחד אתם.

<סיגל רפאלי: לשמוע אישה שהיתה בת 16, שעשתה את המסע הזה לבד, בלי אימא ואבא, ראתה המון גופות בדרך, ראתה חטיפות מצד הסודנים; לשמוע אישה שהיתה בת 10 כשאיבדה את אימא שלה ואת אחיה בסודן, במחנה; לשמוע איש שהיה אחראי על המחנה בקומוניטי; לשמוע כל כך הרבה סיפורי גבורה והישרדות, זה פשוט מעורר השראה.

<סיגל רפאלי: אני חושבת שבאמת בכל ישוב בארץ זה חייב להיות.

<סיגל רפאלי: התופעה החברתית הזו מתחילה אצלנו בפתח תקווה והיא חייבת לפרוץ את גבולות הארץ.

<סיגל רפאלי: בעזרת

<סיגל רפאלי: כם אנחנו יכולים לעשות את זה וזה הזמן.

<סיגל רפאלי: ועוד קוריוז קטן – כשהגענו לארץ בשנת 71', אבי תמיד סיפר לי שפחדתי לרדת מהמטוס כי ראיתי הרבה לבנים, אז בזה אני מסיימת.

<סיגל רפאלי: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה על היוזמה, תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: רשות הדיבור למר דוד מהרט, שחלק מבני משפחתו נעדרו בדרך לארץ, בסודן.

אברהם נגוסה: בבקשה, דוד מהרט.

<דוד מהרט: בוקר טוב, תודה רבה.

<דוד מהרט: אדוני היושב-ראש, לפני כשבועיים פניתי אליך בבקשה לקיים דיון בנושא הנעדרים ואני רוצה להודות לך על כך שנענית ואתה מקיים את הדיון הזה, כי שנים רבות אני מבקש ולא היה יושב-ראש ועדה שנענה, על כך אני מודה לך.

<דוד מהרט: אני אשמח באמת שהדיון יתמקד בנושא של הנעדרים כי לצערי הנושא הזה לא זוכה להתייחסות.

<דוד מהרט: על פי החוברת שמשרד ראש הממשלה הוציא, פרויקט הנצחה ליהודי אתיופיה, רשומים פה 83 אנשים בני הקהילה שנעדרו בדרך לסודן, בתוך סודן.

<דוד מהרט: 83 אנשים זה 83 משפחות והרבה קרובים מסביב שחייהם עצרו מלכת.

<דוד מהרט: המצב הזה, של אי הוודאות מה עלה בגורל האנשים האלה, עוצר את החיים של האנשים ולא מאפשר להמשיך הלאה.

<דוד מהרט: אני רוצה לדבר על המשפחה שלי.

<דוד מהרט: יש לי פה קרובי משפחה, אתם רואים פה תמונה של שמונה אנשים, מתוכם שבעה – ארבעה שלמעלה והשלושה שבצד שמאל – הם בני משפחה אחת.

<דוד מהרט: שלושה מהם הם האחים הגדולים שלי ושניים מהם הם האחים של בת הדוד שלי, שיושבת כאן.

<דוד מהרט: הרביעי הוא אבא של בני דודים שלי שיושבים פה, השביעי הוא האבא של אביב שיושבת כאן, אלה הם שבעה בני משפחה.

<דוד מהרט: השמיני הוא אח של אשר רחמים, שתכף ידבר עליו.

<דוד מהרט: אלה הם שמונה אנשים ושבעת בני המשפחה שלנו שב-1981, כאשר נכנסו לסודן, נאסרו על ידי סודן ואיש לא יודע מה עלה בגורלם.

<דוד מהרט: אבל אני רוצה לחזור ולקחת צעד אחד אחורה.

<דוד מהרט: ב-1981, כשהיינו בתהליך התארגנות לעלות לארץ, לילה אחד קבוצה של נוצרים באה לכפר של סבא שלי, טקליי גזאי, והחליטה שצריך לחסל שם את היהודים ולקחת את רכושם.

<דוד מהרט: באותה לילה ארור ונמהר נרצחו שלושה אנשים – הדוד שלי, שהוא אבא שלה, אשתו של דוד שלי שאלה הילדים שלה, ובן דוד שלי, נער, שאחותו יושבת כאן.

<דוד מהרט: שלושה אנשים נרצחו בלילה אחד.

<דוד מהרט: אחרי הרצח המזעזע הזה התכנסנו בכפר שלי, של ההורים שלי, שגדלנו בו.

<דוד מהרט: אחרי אבל של חודש יצאנו למסע שלנו בתוך סודן.

<דוד מהרט: אחרי שהגענו לסודן, כאמור, שבעה בני משפחה שלנו, אחרי שהביאו אותנו לסודן, חזרו לאתיופיה, כי יצאנו בחיפזון והיה צריך להסדיר כמה עניינים.

<דוד מהרט: אחרי שלושה חודשים, כשהם חזרו לסודן להצטרף לבני המשפחה שלהם ביישוב שנקרא דרוויל, תפס אותם שם הצבא הסודני.

<דוד מהרט: הצבא הסודני תפס אותם, על פי הערכה וידיעה שיש לנו, בגלל שבחור אתיופי העליל עליהם כל מיני סיפורים ובין היתר חשף את זהותם כיהודים.

<דוד מהרט: צבא סודן לקח אותם משם לבסיס צבאי ומאותו רגע אנחנו לא יודעים מה קרה אתם.

<דוד מהרט: הידיעה שהם נעצרו הגיעה אלינו, לאל-קדריף, שם היינו.

<דוד מהרט: אבא שלי ז"ל נסע לשם, ולמרות שלא ידע ערבית הוא חזר משם ואמרו לו: לא בטוח שאתה יכול לגלות מה עלה בגורלם אבל הנוכחות שלך פה גם מסכנת אותך, אז הוא באמת חזר למשפחה, ומאותו רגע הוא לא חזר להיות אותו האדם שהיה, הוא והרבה אבות ואימהות.

<דוד מהרט: סבא שלנו, שהוא אבא וסבא של ששת האנשים האלה, גם נפטר בלי שהוא ידע מה עלה בגורלם.

<דוד מהרט: אימא שלהם, שהיא אימא לשניים מהנעדרים, לפני שנה נפטרה.

<דוד מהרט: מי שנמצא היום בחיים מכול המבוגרים זו אימא שלי, שמתפללת ורוצה לדעת מה עלה בגורל שלושת הילדים שלה.

<דוד מהרט: זהו כאב נוראי ואנחנו מרגישים שבמדינת ישראל לא מגלים רגישות לכאב הזה.

<דוד מהרט: אני, מהיום שעלינו לארץ, פונה לכל הנשיאים, לכל שרי החוץ ולכל משרדי הממשלה, האדם היחידי שענה לי היה חבר קונגרס מארצות הברית, ששמו הארי.

<דוד מהרט: הוא היחידי שאלה שפניתי אליהם והוא כתב לי ארבעה מכתבים, כולל מכתב של שגריר סודן בארצות הברית.

<דוד מהרט: אבל בישראל – כאילו שאם הגענו לפה, או אולי גם התנאים הפיזיים שלנו השתפרו, איש לא מתייחס בכלל לכאב שאנחנו סוחבים.

<דוד מהרט: אין במשפחה שלנו שמחה מאותם הרגעים שהם נעדרו.

<דוד מהרט: אין שמחה שלמה שהאחים האלה והבנים האלה הם לא ברקע של השמחה.

<דוד מהרט: אנחנו לא יכולים להמשיך את חיינו פה בלי לחשוב עליהם.

<דוד מהרט: אני עדכנתי אתמול ורציתי שגם ממשרד ראש הממשלה יבואו הגורמים הרלוונטיים, מהמוסד, שהוא הגוף שפעל בדרום סודן.

<דוד מהרט: הבקשה שלנו היא שמשרד ראש הממשלה – כמו שעושים סביב כל נעדר במדינת ישראל, שהמוסד לוקח אחריות וממנים גורם, אדם מיוחד שיברר את גורל האנשים – זה מה שאנחנו רוצים לבקש.

<דוד מהרט: אדוני היושב-ראש – כפי שאמרתי, אני מדבר על שבעת בני המשפחה שלי אבל אנחנו מדברים על 83 אנשים, אני בטוח שהכאב שאני מבטא והכאב שאנחנו סוחבים הוא כאב משותף לכל הנעדרים, מגיע לנו שמדינת ישראל תקדיש לזה את המשאבים הדרושים.

<דוד מהרט: אנחנו לא מבקשים כסף, לא מבקשים שום דבר, אנחנו רק רוצים לדעת אם בני המשפחה שלנו בחיים.

<דוד מהרט: אם בני המשפחה שלנו בחיים צריך לעשות הכול כדי להוציא אותם מ-36 השנים שהם חיים בהן, אולי חיים בצינוק, אולי חיים באיזשהו בית כלא; ואם הם לא בחיים, עם כל הצער, אנחנו גם רוצים לדעת.

<דוד מהרט: אנחנו רוצים לדעת אם הם לא בחיים.

<דוד מהרט: אם הם לא חיים נטפל, נעשה אזכרות, נעשה קדיש ונוכל להמשיך הלאה, אבל זה לא יכול להימשך ככה.

<דוד מהרט: אני אסיים במשפט אחד.

<דוד מהרט: אתה יודע, אני כבר 33 שנים פה בארץ, אני זוכר את הרגעים שבהם אידה נודל ונתן שרנסקי חזרו לארץ, גם הם יהודים וגם הם אסירים ומדינת ישראל עשתה מעל ומעבר כדי להוציא אותם – ואני הייתי גאה בזה שמדינת ישראל עשתה את זה – רק אני רוצה להיות גאה בזה שגם מדינת ישראל עושה את אותו דבר כלפי בני הקהילה.

<דוד מהרט: אין אנשים ציוניים יותר, אין אנשים מסורים יותר למדינת ישראל.

<דוד מהרט: אנשים שנעדרו ושנעלמו במסע לציון וירושלים – ציון וירושלים לא יכולה לשכוח אותם.

<דוד מהרט: לזכור את הנפטרים זה מאוד חשוב אבל גם צריך לזכור את אלה שנעדרו, שמבחינתי, מצבם אולי אפילו גרוע יותר ממצבם של המתים.

<דוד מהרט: מצב בני המשפחה שלהם אולי גרוע יותר ממצבם של אלה שיודעים לפחות, שגורל יקיריהם ברור להם ושמות בני המשפחה שלהם נמצאים באנדרטה והם יכולים להתייחד עם זכרם.

<דוד מהרט: זו הבקשה שלנו.

<דוד מהרט: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה, מר דוד מהרט.

אברהם נגוסה: כמובן, זה הנושא החשוב שאנחנו צריכים לקדם.

אברהם נגוסה: נציגת משרד ראש הממשלה, אני אשמח שתתייחסי, אני לא רוצה לשים אותך - - -

<קסאיי דמוזה פרנזמן: כן, אני מבינה את זה.

<קסאיי דמוזה פרנזמן: הדבר היחידי שאני יכולה להגיד באמת במסגרת מה שאני כן יכולה להגיד הוא שבאמת מינוי צוות, כמו שאמרת – ברגע שכן נקבל איזושהי החלטה שהיא לא בדרג המקצועי בסופו של יום – אנחנו נעשה את זה, אנחנו נתכנס ונעשה את מה שצריך, אבל זה לא בדרג שלנו להחליט על מינוי.

אברהם נגוסה: מה שחשוב הוא שאנחנו נשמח שתעבירי את המסר.

<קסאיי דמוזה פרנזמן: כמובן.

אברהם נגוסה: אני גם אעביר את זה לראש הממשלה, שהוא אחראי על השירותים החשאיים, ואני אפנה אליו גם לעשות מאמץ בתחום הזה.

אברהם נגוסה: מישהו מהמשפחה רוצה להתייחס?

<אביב אדיסיי סהלו: שלום לכולם.

<אביב אדיסיי סהלו: אני עליתי עם אימא שלי לאחר שאבא שלי נעלם, עליתי עם עוד שני אחים קטנים.

<אביב אדיסיי סהלו: אחי הקטן היה בן שנתיים, אני הייתי אז בת שש, ויש לי עוד אחות שהיתה בת 4.5, ומאז, אפילו שאני חייה פה במדינת ישראל, זה כאילו אני לא חייה בשום מקום.

<אביב אדיסיי סהלו: אפילו שאני עדיין נושמת, ממשיכה את החיים כמו שצריך, חלק ממני וחלק מהאחים שלי ומאימא שלי נשאר שם באיזשהו מקום.

<אביב אדיסיי סהלו: חוסר הוודאות, העובדה שאת לא יודעת איפה הוא נמצא – זה לא לישון כל לילה, את לא נרדמת.

<אביב אדיסיי סהלו: את כל פעם שומעת משהו, מישהו נפטר, את אומרת: אני לא יודעת איפה אבא שלי, איפה הוא עכשיו ישן, אם הוא אוכל בכלל, אם הוא נושם.

<אביב אדיסיי סהלו: אם הוא אפילו נפטר הייתי רוצה לדעת.

<אביב אדיסיי סהלו: לנוח.

<אביב אדיסיי סהלו: מה זה "לנוח"?

<אביב אדיסיי סהלו: לא לנוח מבחינת להיות רגועה, בכלל לדעת מה קרה אתו.

<אביב אדיסיי סהלו: 33 שנה – אני עכשיו בת 42, אני הייתי בת שש – אבל עדיין התחושות נשארו כאילו אני שם, אני עדיין בת שש, כאילו לקחו ממני חלק.

<אביב אדיסיי סהלו: השנים עוברות, עוברות, אבל אני עדיין נתקעתי באותו מקום.

<אביב אדיסיי סהלו: זה מאוד קשה רק לחשוב על המחשבה הזאת לאן הם נעלמו, מה אתם.

<אביב אדיסיי סהלו: זה ממש כאב שאי אפשר לתאר אותו במילים.

<אביב אדיסיי סהלו: רק בן אדם שחווה את זה יכול להרגיש מעט ממה שאני מרגישה.

<אביב אדיסיי סהלו: אני רוצה להגיד תודה באמת שיש לי אימא חזקה שנתנה את כל כולה בשביל שאנחנו לא נרגיש חלק מהמצוקה הנפשית שאנחנו חווים כל יום, ואפילו שעכשיו יש לי בית, ברוך-השם, אני נשואה, יש לי ילדים ומשפחה, עדיין זה כאילו נתקעתי אתה בבית, איך שהיא גידלה אותי.

<אביב אדיסיי סהלו: אני לא רואה את עצמי מעבר לכותל הזה של הבית הזה שהיא גדלה והקושי הזה שהיא גידלה אותנו – איך אפשר לחיות במצב כזה?

<אביב אדיסיי סהלו: לפחות שאיזה גוף מסוים ינסה לעזור לנו, להגיד לנו, לכוון אותנו: הם נמצאים פה, אנחנו לעזרתכם, נעזור לכם.

<אביב אדיסיי סהלו: אני לא ראיתי.

<אביב אדיסיי סהלו: פניתי להרבה גופים אבל עד היום לא ראיתי שום יד שהיא מכוונת, יד שאת יודעת שכן עשית משהו ועושים אחריך.

<אביב אדיסיי סהלו: אני לא ראיתי כלום.

<אביב אדיסיי סהלו: אני באמת מקווה שבעקבות הוועדה הזאת יינתן משהו לי ולכל המשפחה שלי, שאנחנו באמת נפגשים באירועים, שאותם אני מכירה מאז שאנחנו קטנים.

<אביב אדיסיי סהלו: זה מאוד קשה, זה רק מחזיר אותי אחורה למצב הזה.

<אביב אדיסיי סהלו: אני באמת אשמח שיהיה משהו בעקבות הדיון הזה.

<אביב אדיסיי סהלו: תודה.

אברהם נגוסה: דוד, קודם התחלת את דבריך שבחוברת שהכינו במשרד ראש הממשלה ציינו 83 נעדרים.

<דוד מהרט: נכון.

אברהם נגוסה: מעבר לשמות שלהם שכתובים, האם יש התייחסות?

אברהם נגוסה: האם הוקמה ועדה?

אברהם נגוסה: האם נעשה איזשהו מהלך לזרז ולקדם את החיפוש אחריהם?

אברהם נגוסה: האם ידוע לך?

<דוד מהרט: לא.

<דוד מהרט: זה מה שגם רציתי להגיד קודם, שום ועדה לא הוקמה.

<דוד מהרט: אני אגיד לך את האמת, התחושה שלנו היא שיש אטימות לנושא הזה.

<דוד מהרט: במקרה שלנו, אנחנו גם יודעים אפילו מקור באתיופיה שיש לו את המידע וכשראש הממשלה היה באתיופיה פניתי לשגרירת ישראל באתיופיה וביקשתי: כשאתם נפגשים עם ממשלת אתיופיה, לממשלת אתיופיה יש קשרים טובים היום עם סודן, תפנו אליהם, שהם יבררו, אם ישראל לא יכולה לעשות ישירות.

<דוד מהרט: אני יכול להגיד לך שאפילו מכתב תשובה לא קיבלנו.

<דוד מהרט: באמת הכאב הוא כפול – התחושה שאין ערך לאנשים האלה ולא צריך להשקיע שום מאמץ כדי לעזור לנו לברר מה עלה בגורלם.

<דוד מהרט: תראה, אימא של, האמת שלפעמים אני מפחד לבקר אותה כי אין יום שאני הולך לבקר אותה והיא לא מזכירה לי אם אני יודע משהו.

<דוד מהרט: אין יום שהיא לא שומעת איזה משהו ברדיו באמהרית, אומרת לי: תקשיב, אמרו שמצאו איזה נעדר, לך תפגוש אותו, תברר אולי הוא יודע משהו על הילדים, על האחים, על האחיינים ועל המשפחה שלי.

<דוד מהרט: באמת הפער העצום הזה, בין מה שאנחנו סוחבים, בין מה שהמשפחות סוחבות, לבין ההתעלמות והאדישות של הממסד פה, הוא פשוט מכפיל את הכאב.

<דוד מהרט: הערך של המשפחות שלנו הוא כנראה רק בעיני עצמנו ולא בעיני אף אחד.

אברהם נגוסה: אני חושב שהכיוון דרך ממשלת אתיופיה הוא כיוון נכון ללכת בו.

אברהם נגוסה: אם לא נעשה עד עכשיו ניסיון, אני חושב שנתחיל את המהלך הזה, לא נחכה לממשלה וכל זה.

אברהם נגוסה: אני חושב שאנחנו יכולים ליצור קשר, להוביל את הדברים האלה וגם לדחוף את הממשלה לקחת אחריות בנושא הזה.

<דוד מהרט: אנחנו נשמח לכל סיוע, אבל כמו שאמרתי צריך קונדרטור, מתאם.

<דוד מהרט: אם במשרד ראש הממשלה יואילו בטובם וימנו בן אדם שיוכל גם לעבוד מולך וגם מול משרד החוץ, אני חושב שזה דבר הכרחי באמת כדי לגאול כל כך הרבה משפחות שחייהן תקועים.

אברהם נגוסה: לכם יש הוכחות, עובדות, שהם היו בכלא של סודן, נמצאים שם, או באותו זמן הם נלקחו ונאסרו שם בכלא?

<דוד מהרט: כן.

<דוד מהרט: יש בן קהילה, אדם בשם זגייה, גר באזור הקריות, הוא לא מהאזור שלנו אבל מכיר אותנו מהכפר באתיופיה והוא היה בדרוויל.

<דוד מהרט: מה שקרה, הם הגיעו לדרוויל – דרוויל זה ישוב שחוצה אותו נהר – הם עלו לסירה כדי לעבור מהצד הצבאי לצד האזרחי, ואז בא צבא סודן, הורידו אותם מהסירות, העלו אותם על המשאית ולקחו אותם לבסיס צבאי שנקרא אמברקיט.

<דוד מהרט: אנחנו יודעים עד הרגע הזה.

<דוד מהרט: מאותו רגע שלקחו אותם לבסיס הצבאי, מה קרה אתם, מה עשו להם – אנחנו לא יודעים.

<דוד מהרט: היו כל מיני שמועות, אמרו שהם נמצאים בכלא כזה ובכלא כזה.

<דוד מהרט: כשהיינו בסודן, כמעט שלוש שנים, ההורים, הדודים והאחים, התרוצצנו כל פעם לכל מקום.

<דוד מהרט: גם הצלב האדום, אני מוכרח להגיד, שבזמנו מאוד ניסו גם לסייע, אני מתאר לעצמי שיש להם אולי גם מידע, אבל ידע קונקרטי מה קרה מהרגע שהם הגיעו לבסיס הצבאי אמברקיט, מה קרה משם, לאן לקחו אותם, מה עשו להם – אנחנו לא יודעים.

<דוד מהרט: אבל כמו שאמרתי, האיש, האזרח האתיופי הלא יהודי, שהוא הלשין ובעצם הוא גרם למעצר שלהם, חי בגונדר.

<דוד מהרט: אני רוצה להגיד לך בצער רב, לפני שנה, בפסח, הוא היה פה, הגיע לירושלים, לישראל.

<דוד מהרט: המידע הזה הגיע אלינו ואני והמשפחה שלי הלכנו למשטרת ישראל במגרש הרוסים, הלכנו למשטרת הגבולות בשדה התעופה, ביקשנו: תעצרו את הבן אדם הזה ל-24 שעות, תחקרו אותו ותשאלו אותו מה קרה עם האנשים האלה.

<דוד מהרט: אז מה אמרו לנו?

<דוד מהרט: יש לכם עדים שיכולים להוכיח שהוא כזה וכזה?

<דוד מהרט: זה כבר ישן, 36 שנים וכו'.

<דוד מהרט: בשדה תעופה עצרו אותו אולי לאיזה חמש דקות, שאלו אותו: אתה יודע משהו?

<דוד מהרט: אמר להם: אני לא יודע, עלה למטוס ונסע.

<דוד מהרט: אנחנו, באמת אני רוצה להגיד לך, הרגשנו אפילו השפלה.

<דוד מהרט: בן אדם שעשה את זה לבני המשפחה שלנו ועוד מגיע לישראל, מעז להגיע לישראל, מסתובב בירושלים, מצטלם, חוזר לגונדר וחי בגונדר.

<דוד מהרט: הוא, אגב, איש מבוגר שאני לא יודע כמה שנים יחזיק מעמד, אבל המידע על המשפחה שלנו נמצא בין היתר בידיים שלו.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: זיוה מקונן, כן.

<זיוה מקונן דייגו: אדוני היושב-ראש היה מעורב גם בתהליך שהיה בנושא תיעוד שמות הנספים, אורי רדה, שבמשך שנים התעקש שמדינת ישראל תכיר בכלל, תקום אנדרטה והשמות חקוקים, אבל משרדי הממשלה התעקשו, התעקשו לא לעסוק בנושא הזה.

<זיוה מקונן דייגו: שרת הקליטה התנגדה בכלל לנושא של תיעוד השמות והוועדה הזאת, כשהיושב-ראש היה דני דנון, קיימה מאבקים באמת כדי שתהליך התיעוד יתבצע והשמות יירשמו.

<זיוה מקונן דייגו: לדעתי, ביזיון, ביזיון שאין כמותו ששולחים נציגה שלא קשורה בכלל ממשרד ראש הממשלה.

<זיוה מקונן דייגו: ביזיון.

<זיוה מקונן דייגו: מטה היישום של "הדרך החדשה" לא קשור לנושא הזה בכלל.

<זיוה מקונן דייגו: משרד ראש הממשלה, שעסק, שלקח אחריות על הנושא הזה, לפחות קיבל תקציב כדי להוציא לפועל את תיעוד השמות – ודרך אגב, חלק בלבד מהנעדרים מצוינים פה – לא יכול לשלוח נציגה שלא קשורה לנושא בכלל.

<זיוה מקונן דייגו: הזלזול של ממשלת ישראל לדורותיה בנושא הזה, שמדינת ישראל לא היתה מוכנה להכיר ביהדות שלנו, שיצאנו למסע הזה אנחנו בכוחות עצמנו – זו האחריות של המדינה על כל נפטר ונפטר, על כל נעדר ונעדר ועל כל משפחה ומשפחה שסובלת פה.

<זיוה מקונן דייגו: זו אחריותה של מדינת ישראל.

<זיוה מקונן דייגו: זה שלא לוקחים אחריות ואומרים: אנחנו רוצים לתקן, עכשיו אנחנו יכולים לעשות ולא עושים מהומה, זה שערורייתי.

<זיוה מקונן דייגו: אנשי המוסד היו שם כשכל האסונות האלה קרו.

<זיוה מקונן דייגו: 2,000, 4,000, אולי יותר, אנשים מצאו את מותם.

<זיוה מקונן דייגו: אני שומעת את הסיפור של דוד כל פעם סביב יום הזיכרון – אני שומעת רק סביב יום הזיכרון אבל אני יודעת שהעיסוק הוא יומיומי – לא הגיוני שאף אחד לא לוקח אחריות.

<זיוה מקונן דייגו: אנחנו, במסע שלנו, איבדנו ילדה בת שלוש.

<זיוה מקונן דייגו: המשפחה שלה כל שנתיים אוספת כסף, נוסעים לחפש אותה, מגיעים לכפרים נידחים וחוזרים.

<זיוה מקונן דייגו: איבדנו בן אדם בן 40.

<זיוה מקונן דייגו: האחים, עד שהלכו לעולמם, נוסעים לאתיופיה כדי לשמוע מה קרה בין אתיופיה לגבול סודן, האם נמצא איזשהו סימן.

<זיוה מקונן דייגו: איך זה יכול להיות שהמשפחות האלה עסוקות הן בעצמן לחפש, כשהן לא מקבלות שום סיוע במדינה כזאת שיכולה ויודעת להגיע לכל מקום?

<זיוה מקונן דייגו: עכשיו אנחנו יודעים שהם גם יודעים להגיע לדאע"ש, יודעים להגיע לכל מקום.

<זיוה מקונן דייגו: עצם ההפקרה של האנשים האלה זה חטא, עוון, פשע.

<זיוה מקונן דייגו: כשאני אומרת שאני הייתי שותפה בכל התהליך של התיעוד – כשהגיע הסיפור של הנעדרים לא ידענו מה עושים עם זה כי החלטת הממשלה דיברה רק על תיעוד שמות הנספים וידענו שיש נעדרים, אז מה עושים עם זה?

<זיוה מקונן דייגו: לראות קצת יותר רחב ולראות את המכלול של הבעיה – היא לא קיימת.

<זיוה מקונן דייגו: אדוני היושב-ראש, אתה נמצא במפלגת השלטון, ראש הממשלה הוא האחראי, ראש הממשלה קיים כמה דיונים בנושא של קליטה, שילוב, שיפור וכו' וכו', הסוגיה הזאת חייבת לעלות לשולחן שם, בוועדת השרים שבראשה הוא עומד, כדי שהוא ייתן את ההוראה שמחפשים את האנשים האלה.

<זיוה מקונן דייגו: זה לא 83, זה יותר.

<זיוה מקונן דייגו: לא יכול להיות שאנשים חיים חיים כאלה וכאילו שום דבר.

<זיוה מקונן דייגו: אפשר לעשות מאבקים כשמדובר ביהודים בצבע אחר.

<זיוה מקונן דייגו: וואלה.

<זיוה מקונן דייגו: ב-86', וואו, כמה התרגשות, באמת, כמה התרגשות – ואני שמחה שהאנשים האלה יצאו מהכלא הסובייטי והגיעו לארץ כאסירי ציון – איך זה יכול להיות שפה אף אחד לא מתעסק, לא שואל את השאלות האלה?

<זיוה מקונן דייגו: אנשי המוסד היו שם בפנים.

<זיוה מקונן דייגו: אנחנו יודעים, אדוני, שלא בטוח שהדיון בוועדת העלייה והקליטה הוא הכתובת הנכונה, ועדת חוץ וביטחון צריכה לעסוק בזה.

אברהם נגוסה: את תמיד אומרת את זה אז בואי לא נעסוק.

אברהם נגוסה: אז אני אשם שאני מקיים את הדיון?

<זיוה מקונן דייגו: לא, אני רוצה להמשיך את המשפט שלי.

אברהם נגוסה: את כל הזמן מערערת על ועדת העלייה והקליטה.

אברהם נגוסה: זה גם, את יודעת, זיוה, לא נשמע טוב.

אברהם נגוסה: כשאני רואה שאף אחד לא מטפל, כשמגיעות אלי פניות – אני מטפל.

אברהם נגוסה: אני חושב שזה קשור גם לוועדה הזאת כי האנשים האלה היו בדרכם לעלות למדינת ישראל.

<זיוה מקונן דייגו: בגלל זה אני פה.

אברהם נגוסה: לכן, אין יותר ועדה מהוועדות האלה המתאימה יותר מוועדת העלייה והקליטה.

<זיוה מקונן דייגו: אדוני, אני רוצה להגיד בשבחה של הוועדה ובשבחו של היושב-ראש, שלקח את הנושא הזה ומקיים את הדיון בכנסת ישראל כדי באמת להעלות את זה לסדר-היום, אבל עדיין אני חושבת שהכתובת צריכה להיות בחוץ וביטחון כי זו הכתובת, ואני מבקשת ממך, אדוני היושב-ראש, שתקדם דיון משותף, כמו שאתה עושה את הדיון בנושא של העלאת שארית יהודי אתיופיה עם ועדת הפנים.

<זיוה מקונן דייגו: אנחנו מבקשים שתקיים דיון בנושא הזה בהקדם כדי שוועדת החוץ והביטחון תיקח אחריות, לזה אני מתכוונת.

<זיוה מקונן דייגו: תודה רבה.

אברהם נגוסה: נעשה את זה.

אברהם נגוסה: כמו שאמרתי בהתחלה, אני אפנה לראש הממשלה, שהוא גם אחראי בענייני השירותים החשאיים, כמו שאת אמרת, מוסד וכו'.

אברהם נגוסה: אני חושב שהכתובת היא שאני אפנה לראש הממשלה ואז נתקדם הלאה ונראה איך לטפל בנושא הזה.

אברהם נגוסה: יכול להיות שיהיה דיון של שתי הוועדות, יחד עם חוץ וביטחון, יכול להיות שתוקם ועדה מקצועית חשאית שצריכה לעבוד מול מדינות שונות כדי למצוא פתרון.

אברהם נגוסה: אני לא יודע כרגע להגיד מה הדרך, אבל אני אומר שבעקבות הדיון שלנו תצא מפה פניה לראש הממשלה, את זה אני יכול להבטיח לכם.

<זיוה מקונן דייגו: זה מה שאנחנו רוצים, אדוני.

אברהם נגוסה: אורי רדה, בבקשה.

<אורי רדה: תודה רבה.

<אורי רדה: אדוני היושב-ראש, יש לי להביע רק תודה – בשנה וחצי האחרונות מתקיים כאן דיון מאוד מעמיק בהשתתפות של בני הקהילה, יאמר זאת לזכותך כיושב-ראש הוועדה, שאתה רגיש ונמצא כאן כבן העדה, וזה מוסיף כבוד רק לכנסת ישראל, מה שלא היה לפני.

<אורי רדה: אני מוכרח להגיד שאני פניתי – יש לי ניסיון לא מועט – לראשי ועדות אחרים, פניתי אליהם, לא התקיים דיון.

<אורי רדה: על כך באמת תבורך והמשך בדרכך.

<אורי רדה: לעצם העניין, אנחנו עמותה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בסודן.

<אורי רדה: אני, באופן אישי, מ-83'-84' עוסק בזה, אבל כעמותה אנחנו כבר הרבה שנים הובלנו במהלך.

<אורי רדה: בסופו של דבר הגענו לבית המשפט העליון כדי לקיים אנדרטה.

<אורי רדה: זאת יאמר לזכותו של נשיא בית המשפט העליון הקודם, אהרון ברק, שהצליח לקיים דיון, כך שבמשא ומתן הצלחנו לעשות את האנדרטה בהר הרצל.

<אורי רדה: משרדי הממשלה לדורותיהם – לא רק לקיים אנדרטה – התעלמו מהנספים בכלל, מהכאב האישי-משפחתי של הנספים עצמם ושל נעדרים.

<אורי רדה: על כן, יש כאן מגמה לא להכיר, לדחות, סמוך על סמוך, החשאיות תישאר חשאיות.

<אורי רדה: שכחו שאנחנו בני משפחה שזועקים לשמיים שהאמת תצא לאור.

<אורי רדה: העצוב הוא שגם בני הקהילה שלנו שהפכו להיות חלק מהממסד, לא מביעים את הכאב שלנו כלפי אותו ממסד ומצאנו את עצמנו בקונפליקט בינינו לבין עצמנו.

<חיים סלם: אני לא מסכים אתך בנושא הזה.

<חיים סלם: אני חושב - - -

<אורי רדה: אתה יכול לא להסכים אתי, סליחה, תן לי לסיים.

<חיים סלם: תיצמד לעובדות.

<חיים סלם: הנושא הזה גם קשור אלינו ואנחנו מציגים את זה בוועדות הרלוונטיות ומדברים על כך.

<חיים סלם: להציג אותנו כבני קהילה שלא רגישים לנושא זה לא נכון אז תתקן את זה.

<אורי רדה: אז אתה יכול לא להסכים, אני חוויתי את החוויות במהלך 30 שנה.

<אורי רדה: אני לא יודע כמה זמן אתה עובד אבל העובדות הן עובדות.

<חיים סלם: עובדות מבחינתך, לא מבחינתי.

<חיים סלם: זה לא נכון.

אברהם נגוסה: חיים, אני אתן לך לדבר, להציג את המשרד, את העמדה.

<חיים סלם: כבן קהילה הנושא הזה חשוב לי.

<אורי רדה: זה אופייני, אמרתי.

<אורי רדה: הקדמתי ואמרתי, זה אופייני, זה לא חדש לי.

אברהם נגוסה: פה בוועדה זכותו של כל אחד להציג את עמדתו.

אברהם נגוסה: בואו נעשה את זה בתור ואני גם אתן לך להציג את הצד שלך.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אורי רדה: אחרת לא היינו מגיעים לבית משפט העליון, העובדות היו עובדות.

<אורי רדה: מה שאני רוצה להגיד, אדוני היושב-ראש, בשנות ה-80' אתיופיה היתה מדינה קומוניסטית שכל אחד מאתנו, כבודו יודע, היה מפחד מהצל שלו.

<אורי רדה: לקיים את הציונות באותה מדינה, במדינה קומוניסטית, זה לא שונה מרוסיה, מברית המועצות לשעבר.

<אורי רדה: זה לא שונה.

<אורי רדה: על כך, כשלא התאפשרה העלייה ישירות מאתיופיה לישראל עלו דרך סודן, שמדינת סודן היא מוסלמית קיצונית.

<אורי רדה: בשני המקרים, מדובר בשתי המדינות שאחת מהן היא מדינה קומוניסטית והשנייה מדינה מוסלמית קיצונית.

<אורי רדה: אנחנו, היהודים, היינו צריכים לפעול כדי להגיע לארץ, להקריב את המשפחות שלנו בשתי המדינות האלה שהן מדינות עוינות למדינת ישראל, והמדינה עדיין מתנערת מהמצב שהיה קיים במסע.

<אורי רדה: יש מה שנקרא חוק אסירי ציון.

<אורי רדה: חוק אסירי ציון הוא חוק למחוקקים בלבד והוא לא עונה לצרכים של האוכלוסייה שאנחנו מציגים אותה.

<אורי רדה: יש יתומים, אלמנים, אנשים נעדרים, שההגדרה של חוק אסירי ציון לא נותנת תשובה.

<אורי רדה: תשמעו, רבותי, אבסורד, אימא שלי נפטרה במחנה אמרקובה, כדי להוכיח שבמקרה הרשויות כתבו את אבא שלי "נשוי" במקום לכתוב "אלמן", על זה הייתי צריך לפנות לערכאות משפטיות.

<אורי רדה: מה אומרים לי?

<אורי רדה: איפה היית כל הזמן?

<אורי רדה: הייתי צריך להתנצח בערכאות משפטיות, להביא עדים שאימא שלי נפטרה.

<אורי רדה: הכאב הוא, כמו שאמר דוד, שבעתיים מול הבירוקרטיה הישראלית, מול הניירת.

<אורי רדה: עם זה אנשים לא מתמודדים, אנשים יודעים רק להגן על המשרדים שלהם.

<אורי רדה: מה שמשפחות הנספים מתמודדות – זה לא מעניין את אותם אנשים.

<אורי רדה: רק יודעים לצפצף בכל במה אפשרית שאנחנו כאלה וכאלה.

<אורי רדה: התקיים פה דיון בנובמבר שנה שעברה, אנחנו שמחים על כך.

<אורי רדה: כל האנשים שהשתתפו ביטאו את עצמם לראשונה בכנסת ישראל, לראשונה בכנסת ישראל הצליחו לבטא מה עובר עליהם.

<אורי רדה: בחודש יולי שנה שעברה התקיים דיון בנושא על אסירי ציון ואנחנו מבקשים מהיושב-ראש להביא לחקיקה בכנסת – אנחנו ביקשנו גם מיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה של הכנסת, לצערי הוא לא נענה לבקשה שלנו, לשמחתנו הדיון הזה התקיים פה.

<אורי רדה: אני אומר את הדברים, עובדות.

אברהם נגוסה: אני אתייחס לזה.

<אורי רדה: לכן, הגופים הממלכתיים, כל עוד שאין חקיקה בכנסת, הנושאים של יתומים, אלמנים ואלמנות - - -

אברהם נגוסה: ונוסיף נעדרים.

<אורי רדה: ונוסיף נעדרים, לא ימצא ביטוי למשפחות האלה ברחבי הארץ.

<אורי רדה: לכן, אנחנו מבקשים ממך להעלות את הנושא בחקיקה.

<אורי רדה: אנשים מבוגרים מאתנו כבר הלכו לעולמם.

<אורי רדה: כל מי שנשאר בחיים בארץ – רק כאב, רק טראומה.

<אורי רדה: רובם ככולם חיים בטראומה.

<אורי רדה: כל מי שהגיע דרך סודן חי בטראומה.

<אורי רדה: כדי להציל את מה שנשאר, את המאוחר, אדוני, ברשותך, תוביל את המהלך החקיקתי כמה שיותר מהר, בזכותך, במנדט שלך, אתה גם חבר בשלטון כך שזה הרבה יותר טוב ויקל על בני העדה שלנו.

אברהם נגוסה: תודה.

<אורי רדה: דבר אחרון שאני רוצה להגיד הוא בנושא של המחנות.

<אורי רדה: המחנות אמרקובה, וודאלו וכל המחנות שנמצאים בתת-תנאים, ממש בתנאים לא אנושיים בסודן, אם תוכל לפנות – לא בהכרח צריך לפנות לראש הממשלה בנושאים האלה – לממשלת אתיופיה, שיש לה יחסים טובים עם סודן, להעלות בכתב, על בסיס אנושי-הומניטרי, לשמור את המתחם של המחנות, כדי שבבוא היום, מי יודע אולי בעתיד הלא רחוק, יהיו איזשהם יחסים כלשהם ונוכל לבקר.

<אורי רדה: זה מתבקש ליזום את המהלך הזה.

<אורי רדה: אנחנו לרשותך.

<אורי רדה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני אתייחס למה שאורי אמר שקיימנו דיון, כמו שהוא אמר בפעם הראשונה, בנושא יתומים, אלמנות ואלמנים, והיום אנחנו מוסיפים למהלך שאנחנו עושים גם נעדרים.

אברהם נגוסה: אנחנו עשינו כמה צעדים: קודם כל, כדי להגיש הצעת חוק בנושא הזה הזמנתי את המשרדים הרלוונטיים, משרד המשפטים, המשרד לענייני עלייה וקליטה, שהם אחראיים על ביצוע חוק אסירי ציון.

אברהם נגוסה: אנחנו דנו בנושא הזה, בחנו כמה אפשרויות להגיש הצעת חוק בנושא הזה, ונמצאת אתנו היועצת המשפטית של הוועדה שגם השתתפה בדיון, אני ביקשתי לקדם את הנושא הזה מול משרד המשפטים - - -

<מרב תורג'מן: סליחה שאני קוטעת אותך.

<מרב תורג'מן: שוחחתי הבוקר גם עם משרד המשפטים, הם היו אמורים להגיע לדיון אבל היתה שם איזושהי בעיה.

<מרב תורג'מן: ביקשתי לקבל שוב פעם מהם עמדה מסודרת לגבי התיקון המבוקש בחוק התגמולים לאסירי ציון ולבני משפחותים ואני מקווה מאוד שבימים הקרובים אנחנו נקבל מהם עמדה בהקשר של התיקון המוצע.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו מתקדמים, נראה מה עושים.

אברהם נגוסה: אחת הבעיות, המכשולים או החסמים שציינת קודם זה האם אתיופיה מוגדרת כארץ אויב או לא.

<דוד מהרט: סודן אתה מתכוון.

אברהם נגוסה: אתיופיה.

אברהם נגוסה: סודן כמובן מוגדרת כמדינת אויב.

אברהם נגוסה: אין ויכוח על זה.

אברהם נגוסה: אבל יש גם דרישה לכלול גם אנשים שמתו בדרך לפני שהגיעו לסודן, בגבול, אנחנו מנסים לכלול את כולם – כי מה יקרה?

אברהם נגוסה: אם אנחנו נעשה חוק רק לאלה שנספו בתוך סודן אז יגיעו גם משפחות של אלה שנספו בדרך, עוד באתיופיה.

אברהם נגוסה: אז אנחנו מנסים לכלול גם את אלה וגם את אלה, אם אפשר.

אברהם נגוסה: אם לא, אנחנו נלך על סודן.

אברהם נגוסה: זה מה שאנחנו בוחנים.

אברהם נגוסה: היום, כמו שאמרה היועצת המשפטית, משרד המשפטים היה אמור להגיע ולא הגיע.

אברהם נגוסה: אנחנו נמשיך במהלך הזה ואני רוצה שנוסיף גם נעדרים.

<מרב תורג'מן: מי שהוכרז כנעדר?

אברהם נגוסה: כן, שהוגדר כנעדר, כי זו כבר עובדה, כבר יש הכרה בכך ממשרד ראש הממשלה והשמות שלהם כתובים באנדרטה כנעדרים, נכון?

<דוד מהרט: לא, הם לא כתובים באנדרטה כי באנדרטה - - -

אברהם נגוסה: אז איפה הם כתובים?

<אשר רחמים: בחוברת.

אברהם נגוסה: בחוברת, אוקיי.

<דוד מהרט: באנדרטה לא מרשים לכתוב אנשים שגורלם לא ידוע.

<דוד מהרט: אנדרטה היא לאנשים שידוע שמתו.

<דוד מהרט: בגלל שלא ידוע גורלם הם רשומים פה כנעדרים אבל ועדה מיוחדת דנה ואישרה את השמות האלה.

<דוד מהרט: אני אגיד משפט אחד גם לגבי הנספים.

<דוד מהרט: אני רוצה להגיד שכל הנספים שמופיעים פה וגם באנדרטה – אני הייתי חבר בוועדת אימות השמות – היה קריטריון מי יוגדר כזכאי להירשם כנפטר במסע לישראל, יש שם קריטריונים ברורים, אני לא אלאה אתכם בקריטריונים, אבל כל מי שרשום באנדרטה זה אדם שהוכר כמישהו או בתוך סודן או בדרך מאתיופיה לתוך סודן לישראל.

<דוד מהרט: כך שעברנו שם שם, היינו ועדה בראשות משפטן, בדקנו כל שם – 1,600, או משהו כזה, שמות – בדקנו וכולם מאושרים על פי הקריטריון שמשרד ראש הממשלה קבע.

<דנה גורדון שושני: תוכל לבקש ממנו להעביר לוועדה את הקריטריונים?

אברהם נגוסה: כן, אנחנו נשמח שתעביר לנו.

<דוד מהרט: בוודאי.

<דוד מהרט: אני גם ביקשתי את הפרטים של בני המשפחה של הנעדרים כי יש שם את כל החומר ואת כל הטפסים.

אברהם נגוסה: תעביר לנו את הקריטריונים, ליועצת המשפטית.

<דוד מהרט: אין בעיה, אני אעביר.

אברהם נגוסה: זה מאוד יעזור לנו בעניין הצעת החוק כי אנחנו מתמודדים עם מכשולים רבים, יש הרבה, גם איך יוגדרו אסירי ציון.

אברהם נגוסה: זו גם שאלה מאוד מאוד בעייתית מבחינת המטרה של המחוקק.

<אורי רדה: בדיוק, אני רוצה להעיר איזושהי הערה.

אברהם נגוסה: רגע, אורי, בואו נתקדם.

אברהם נגוסה: גם מהי מדינת אויב במטרה ובמשמעות של המחוקק, לכן אנחנו עובדים על זה.

אברהם נגוסה: תודה למרב, היועצת המשפטית, היא משקיעה הרבה מול המשרדים הממשלתיים הרלוונטיים.

אברהם נגוסה: אל תשכחו גם שכשאנחנו נפתור את הבעיה החוקתית-משפטית ונגיע לתיאום בנושא הזה, אנחנו גם נתמודד מול האוצר, כי בסופו של דבר יש גם משמעות כספית.

אברהם נגוסה: לכן, זה לא קל אבל אני יכול להבטיח לכם שאני לא מוותר בנושא הזה.

אברהם נגוסה: אני אמשיך להיאבק בנושא הזה כי אני רואה בו נושא מאוד חשוב.

אברהם נגוסה: לאחר ששמעתי סיפורים בדיון הקודם, סיפורים מזעזעים, אנחנו צריכים להביא לפתרון הנושא הזה, גם נעדרים.

אברהם נגוסה: נקצר מפה.

<אורי רדה: עוד משפט.

אברהם נגוסה: לא, אורי.

אברהם נגוסה: יש עוד אנשים.

<אורי רדה: יש משהו משפטי שחשוב לי להגיד.

אברהם נגוסה: משפט, בסדר.

אברהם נגוסה: בתוך הקהילה שלנו יש משפחות שלא נותר מהן זכר, בקושי אחד נשאר והוא לא במצב בריאותי תקין, הוא לא יכול לתת עדות לאותו קריטריון של משרד ראש מממשלה.

אברהם נגוסה: אנשים בקושי חיים שם והם לא נותנים עדות, אז לא לסגור בחקיקה רק את הנתונים של משרד הקליטה.

אברהם נגוסה: עוד לא הגענו לזה, אורי, לא הגענו לזה.

אברהם נגוסה: בחינת הקריטריונים, בחינת הכמות – הכול זה השלב הבא.

אברהם נגוסה: אנחנו, קודם כל, עושים עכשיו את ההתאמה לחוק אסירי ציון כי אנחנו צריכים לתקן סעיף בתוך החוק אנחנו נתקלים בכל מיני הגדרות.

אברהם נגוסה: בואו קודם נתמודד עם זה ואז נתכנס לשלב הבא, שהוא הקריטריונים, ונעשה את זה.

אברהם נגוסה: אשר רחמים, בבקשה.

<אשר רחמים: קודם כל, תודה, כבוד היושב-ראש, שבעצם אתה מאפשר לנו להשמיע את הקולות, כי לידך הכיסאות ריקים, על אף שאנחנו עומדים ערב לפני יום הזיכרון.

<אשר רחמים: אני לא יודע, זה מעיד על משהו, על היחס של - - -

אברהם נגוסה: אני מגן על חברי חברי הכנסת, קודם כל, הם יקראו את הפרוטוקול.

אברהם נגוסה: דבר שני, אני אגיד לך למה – אתמול והיום בוטלו ועדות ואני ומנהלת הוועדה התעקשנו לא לבטל את הדיון הזה.

אברהם נגוסה: גם התאריך במקרה באמת יצא שאנחנו מחר זוכרים את אחינו ואחיותינו שנספו בדרכם, ואני חושב שלקיים היום את הדיון בנושא נעדרים זה מאוד מתאים ולכן לא רצינו לבטל את הדבר הזה.

אברהם נגוסה: לכן, אל תאשים אותם, הם לא חייבים להיות היום בגלל ביקור נשיא ארצות הברית.

<אשר רחמים: יכול להיות שהם גם הלכו להצטלם סלפי.

<אשר רחמים: בכל אופן, דוד קודם ציין, אחי מהשורה למטה בצד ימין, מולו מהרי, נעדר בסוף 84'-85'.

<אשר רחמים: אני כבר הייתי כאן בארץ והוא היה פעיל עלייה.

<אשר רחמים: הוא עזר לאנשים מאזור ארמצ'ו לבוא לכיוון סודן, שם בעצם הוא היה, לפי מה שאני הבנתי, עם שמונה אנשים, ובדיוק כשהם חזרו לכיוון אתיופיה, בגבול אתיופיה-סודן, חיילים סודנים תפסו אותם.

<אשר רחמים: ממה שאני הבנתי, לאחד מהשמונה היתה חגורה צבאית, באותו בחור ירו במקום והשבעה האחרים התפזרו – שלושה חזרו בחיים לאתיופיה בחזרה ואחי עם עוד שלושה נעדרו.

<אשר רחמים: אני חושב שאנחנו מגיעים לשולחן הזה לא עם ידיים ריקות.

<אשר רחמים: זה למעשה אחרי ניסיון וכל מיני ספקולציות של מידע כזה או אחר שבני משפחה ביררו ופשוט לא עלה בידנו שום מידע.

<אשר רחמים: אני יכול לציין עובדתית, אחרי שסיימתי את השירות הצבאי ב-92', המשימה הראשונה שלי היתה לחזור לאתיופיה, לחזור לסודן ולחפש במקומות שבהם היתה סבירות שהוא יימצא.

<אשר רחמים: עשיתי מסע של שלושה חודשים וחזרתי.

<אשר רחמים: אני רוצה לציין ברמה האישית איך הנושא הזה מתחבר גם למה שאני עושה כיום.

<אשר רחמים: כשיצאתי לאתיופיה ביקשתי לא להודיע לאימא שלי, כך עשיתי גם כשיצאתי משם וגם הפעם כשהלכתי לחפש, רק אחרי שבוע ימים הודיעו לה שהלכתי לחפש את אחי.

<אשר רחמים: אחרי שלושה חודשים חזרתי, ישר משדה התעופה – אימא ז"ל כבר נפטרה – באתי אליה הביתה, הדבר הראשון שרציתי לעשות זה לפגוש אותה.

<אשר רחמים: פתאום, במקום לבוא לחבק אותי אני רואה שהיא משחררת חבל מהמותן שלה, מחזיקה את החבל כך ואומרת: תודה לאל.

<אשר רחמים: אני אומר לה מה זה?

<אשר רחמים: אני רוצה חיבוק, מה העניין?

<אשר רחמים: היא מסבירה לי שהחבל נועד מצד אחד לחזק אותה, כל פעם שהיא היתה במצוקה רגשית היא קשרה יותר חזק, החלק השני היה שלא תשכח את הרגע שהיא צריכה להתפלל עלי שאני אחזור בשלום.

<אשר רחמים: אני חושב שזו גם המציאות גם של דוד, גם המשפחה המכובדת הזאת, שאני לא יודע איך אפשר לשאת את האבדן, את חוסר האונים הזה עם כל כך הרבה אחים ואחיות, אני עם אחד לא מצליח להתמודד.

<אשר רחמים: למעשה, זה אולי קושר את כל הדיון כאן שאנחנו פחות דנים בו – בדיון הקודם שקיימת לא הייתי, כבודו, בנושא של נספים ובני משפחותיהם, אבל אני חושב שאנחנו מתעסקים הרבה, וזה מכובד מאוד, בנספים, זה בהחלט ראוי.

<אשר רחמים: אני אשמיע את הקול הזה, אותו קול שאני פוגש יום יום בעבודתי.

<אשר רחמים: אני עובד כבר 10 שנים בנושא של טיפול בטראומה.

<אשר רחמים: אני יכול להעיד מהמקום שלי שהנושא הזה שעולה לדיון הוא בתהליך עבודה, אפשר להגיד של אדם, פרט בתוך ארגון, אבל זה קול שאני משמיע אותו ואני פוגש מקרים.

<אשר רחמים: אפשר לספר את הסיפור הזה שאנחנו שומעים פה, אבל יש סיפורים שאנשים לא מסוגלים לספר אותם.

<אשר רחמים: יש אנשים שנפגעו קשה והם חיים בתוך מצוקה רגשית נוראית.

<אשר רחמים: אנחנו גם יודעים שבתיעוד שמות שנעשה – יצא לי לפגוש את אלה שתיעדו את השמות של האנשים – הם חזרו שבורים.

<אשר רחמים: היה להם מאוד קשה ולא היתה הכנה מתאימה אפילו שהם יפגשו את המשפחות האלה.

<אשר רחמים: היום, היתה לנו התלבטות מאוד רבה בנוגע למפגש הזה, האם אנחנו פונים ל-86, 84 – אחי לא רשום בחוברת ואני גם אגיד למה, כשהלכתי לרשום אותו נתנו לי טופס של נספים, אני ביקשתי טופס מתאים לנעדרים, לא היה טופס כזה, לכן, רגשית לא הייתי מסוגל לרשום באותו טופס שאח שלי בין הנספים, גם טכנית אם אין מעמד כזה.

<אשר רחמים: לא הייתי מסוגל, לכן, גם אח שלי – ואני יודע שיש עוד אחרים – לא רשומים.

<אשר רחמים: בואו נסתכל על החיים כאן.

<אשר רחמים: אחרי המסע הזה ממשיך להתקיים מסע מאוד מורכב, מאוד קשה, שאנחנו לא חשופים לעדויות אליו.

<אשר רחמים: יש סיפורים, יש טיפולים שאני לא יכול לחשוף אותם.

<אשר רחמים: יש סיפורים שאני צריך להישבע אלף אלפי פעמים בכדי שאני יהיה מסוגל לשמור את הסודות של אותם אנשים.

<אשר רחמים: דיברת על אסירי ציון – לאחרונה היתה לנו פגישה בביטוח לאומי.

<אשר רחמים: חבל, אם מתקיים דיון נפרד כדאי להביא את המזכירות שמטפלת באסירי ציון של יהודי אתיופיה.

אברהם נגוסה: קיימנו דיון פעמיים.

<אשר רחמים: אז אני רוצה לשתף אותך במה שעלה.

<אשר רחמים: יש אנשים שפונים אלינו לטיפול, הם כמובן בלי משאבי טיפול וניסו לבדוק מה הזכויות שלהם לגבי הכרה בטיפול – אין הכרה לטיפול.

<אשר רחמים: גרוע מזה – אנשים שנפגעו קשה ומגיע להם, אין להם שום מסמך שמעיד על טיפול כי לא פנו לטיפול.

<אשר רחמים: גם אם הם פנו לטיפול, הסיפורים מעוגנים בהסבר אחר – מכיוון שקשה להם לשתף במה שהם עברו הסיפורים מוסתרים.

<אשר רחמים: מה שקורה למעשה, אנשים מוכרים ברמה בסיסית ביותר אבל לא זוכים לטיפול ולא לתמיכה הכלכלית שהם ראויים לה.

<אשר רחמים: לכן, הנושא הזה הוא הכרה סמלית בלבד ולא מעשית לקשיים שאנשים עוברים ביומיום.

<אשר רחמים: לדעתי, צריך לעשות הפרדה, כבודו, בין הדיון של הנעדרים, לבין הדיון של הנספים, לבין הדיון בעזרה, בתמיכה של בני המשפחות שחיות כאן.

<אשר רחמים: כל פעם שאנחנו מערבבים את זה, אנחנו מפספסים.

<אשר רחמים: לכן, אני אשמח שהיום הדיון עצמו יתמקד רק בנושא של הנעדרים.

<אשר רחמים: אנחנו שותפים בעל כורחנו לנושא הזה.

<אשר רחמים: נשמח שזה יובא לאיזושהי ועדה חשאית ככל שתהיה שתוכל לקדם אותנו לאיזושהי בשורה טובה יותר.

<אשר רחמים: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד לכם גם בנושא הנעדרים – אנחנו מטפלים בשיתוף פעולה עם משרד הביטחון מול ממשלת אתיופיה בנעדרים בתוך אתיופיה שהלכו לצבא ולא חזרו והמשפחות לא יודעות אם הם מתו או חיים.

אברהם נגוסה: המשפחות האלה נמצאות באי ודאות.

אברהם נגוסה: אני הזמנתי את נציגי המשפחות וקיימנו מפגש פה עם משרד החוץ שלנו, כדי שמשרד החוץ, בצינורות המקובלים, יפעל מול ממשלת אתיופיה.

אברהם נגוסה: זה בתוך אתיופיה, זה יותר קל.

אברהם נגוסה: אני אומר לכם, גם מה שאמרת דוד, אלה הנעדרים בתוך סודן, אנחנו נפנה, בתיאום עם משרד החוץ כמובן, לממשלת אתיופיה, שהם יפעלו, יעזרו לנו ביחסים שלהם עם ממשלת סודן.

אברהם נגוסה: כמובן את הדברים האלה עושים בצינורות הדיפלומטיים ואנחנו לא נעשה את זה בנפרד.

אברהם נגוסה: הדבר השני שאתה ציינת, עניין שמירת בית הקברות – אם באמת יודעים איפה בדיוק זה נמצא ולהציג מפה זה מאוד יעזור לנו כדי שאנחנו שוב נפנה למשרד החוץ הישראלי, כדי שמשרד החוץ הישראלי יפנה למשרד החוץ האתיופי, יבקש עזרה.

אברהם נגוסה: גם האנשים האלה שנספו בסודן עדיין הם אזרחי אתיופיה, ולכן לאתיופיה, להערכתי, יש את המנדט לבקש על שמירה של האזור הזה, אבל צריך לבוא עם עובדות, עם מפה, איפה בדיוק וכו', כדי שאנחנו נפנה.

אברהם נגוסה: אני שוב אומר לכם, אנחנו נפעל בתיאום עם משרד החוץ וגורמים אחרים רלוונטיים כדי לקדם את הדברים האלה.

אברהם נגוסה: כן, בבקשה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני רוצה להתייחס לשני דברים.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: כמו שנאמר פה, מדברים על הנעדרים ועל הנספים, זה שני נושאים שהולכים במקביל בד בבד בעיני.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני רוצה לספר לכם, אם אנחנו מדברים על הנעדרים כרגע – אשר ציין את שמו של מולו גטהון, שזה אחיו של אבי.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני עליתי בגיל שמונה לפה ויש לי חוויות מהדוד הזה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני רוצה להגיד לכם, לאבא שלי יש, ברוך-השם, משפחה ענפה – אנחנו לא יכולים לדבר על האדם הזה בפורום המשפחתי היות והדבר הזה מציף אותנו ללא סוף.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: קשה לנו לדבר על זה, קשה לנו להביע את הרגשות, קשה לנו לזכור את האדם, מי הוא היה ומה הוא.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: עושים את כל הדברים, כמו שזיוה ציינה קודם, הולכים לאתיופיה, לסודן, כמו שאשר ציין, ואחרים נוספים גם הלכו ועשו את כל המהלכים האלה, זה דברים שאני מתבייש שבמדינת ישראל, כמדינה שבאמת יש לה את כל היכולות האפשריות – ואני מכיר אותה מתחום צבא ההגנה לישראל, ששירתי בו ומשרת בו עדיין במילואים – ואני פשוט כל פעם מתפלא איך אנחנו כל כך זונחים את הדבר הזה שנקרא נעדרים.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אפשר לעשות מעשה, שהמדינה תיקח אחריות ותעשה את זה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: בנושא הנספים.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: תראו, אני עליתי בגיל שמונה, כמו שציינתי קודם.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: עליתי לארץ, מה שהיה חשוב לי – אני רק אגיד לכם בכנות – עד לפני כמה שנים זה להשתלב, נקודה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: זה הדבר שעניין כל הזמן, להשתלב, להשתלב, לא עניין אותי שום דבר.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: רצינו להשתלב וזה מה שהשרישו בנו.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אמי, עליה השלום, נפטרה לפני שנתיים וחצי, היא קברה את שני ההורים שלה, את אח שלה, את אחי הקטן, קברה את כולם שם והגיעה לפה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: היא עשתה בחירה שאני לא יודע אם אדם נורמטיבי במדינה זאת יידע לעשות אותה, היא עשתה את הבחירה לשמור את הכול אצלה עמוק בפנים ולא לספר לנו ולא לשתף אותנו.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: מעל שני עשורים לא הייתי עסוק בכלל הנושא של סודן ולא ידענו מהו, מיהו ומה באמת קרה שם.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: היו זיכרונות, הדחקתי אותם אחורה, עמוק עמוק בתת מודע.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: לא רציתי להיזכר בהם.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: היא כנראה גם לא רצתה לשתף אותנו בכדי שנוכל להתקיים, בכדי שנוכל לצוף מעל פני המים ולחיות ולהשתלב כמו כל אדם נורמטיבי במדינה הזאת.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז אני אומר שהדור הזה שעבר את סודן, עבר טראומה כזו או אחרת, כל אחד ברמתו, ואני חושב שקיימים לא מעט אמצעים במדינה בתחום המקצועי שיכולים לטפל בזה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני יכול להגיד לכם שאימא שלי, לפני שהיא הלכה לעולמה – בשכונה שלנו בראשון-לציון, סופר בשם אברהם אדגה, בא וכתב ספר עם בני הנוער במשותף, סוג של תיעוד, לספר הוא קרא "אף פעם לא שאלו אותי" ואת שם הספר הוא לקח ממשפט שאימא שלי אמרה לו.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: עד היום, אף אחד בשם המדינה הזאת לא שאל אותי מה חוויתי, מה עברתי, מי אני, מה אני, איך אני מתמודדת עם מה שיש לי.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: עזבו אותם, אני, שעליתי כילד, שואל את עצמי יום ויום בשנים האחרונות, בעיקר מאז שאמי נפטרה, מה אנחנו עושים בכדי שהנרטיב של הסיפור הזה יסופר.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: לפני שנה וחצי הייתי בפולין מטעם מדינת ישראל, מטעם צבא ההגנה לישראל, ויצאנו למשלחת בת שבוע.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: שמענו עדה שהיתה בגיל שש-שבע, עברו 70 שנה, מה שנקרא "עדים על מדים".

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנחנו שומעים את הדברים, שומעים את הזוועות, נוסעים – פולין היא מדינה גדולה, יערות ארוכים, נסיעות מאוד ארוכות ביערות והזיכרון שעלה לי הוא המסע שלי, המסע הפרטי שלי, שהגענו ביערות.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני התחברתי לעדה הזאת ששרדה את השואה, התחושה שלי היתה שאני האדם שיכול להבין אותה הכי קרוב למציאות שלה וזו מהסיבה שאני חוויתי את החוויה מאתיופיה לסודן, את החוויה הזו שכ-15-20 ק"מ, על פי התיאורים שמתארים לי, שדדו אותנו, היכו אותנו, בזזו אותנו וגם היכו את אבי.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני זוכר את הזיכרון הזה שהיכו את אבי באותו מעמד.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנשים נוספים חטפו ללא רחמים, חטפו מכות.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: תחשבו, ילד בגיל שמונה זוכר את הדבר הזה, מה המשמעויות של זה ומה עובר לך בראש שהדמות החזקה, הכול יכולה, מוכה כאילו היא כלום, כאילו היא אוויר, לא רואים אותו ממטר.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז כשאני לוקח את כל זה ואני עובר על מה שהיה בסודן – אני באופן אישי הייתי מת, כיסו אותי בסדין.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני אומר לכם, כיסו אותי בסדין.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: יש פה את אחי הגדול, הוא היה האור בקצה המנהרה, שהגיע כמה חודשים לפנינו לסודן.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אם הוא לא היה מגיע גם אני לא הייתי פה היום, ולא אימא שלי, ולא אבא שלי ולא כל המשפחה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: יכולנו למות כולנו, כל המשפחה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז התמזל מזלנו שאח שלי, שהגיע כמה חודשים לפנינו, עזר לנו להגיע מאמרקובה, לתוובה ומשם הלאה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז היו כאלה שהתמזל מזלם, יש כאלה שיותר ויש כאלה שפחות.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני מבקש מאדוני היושב-ראש שבאמת נעשה את כל מה שניתן.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני באופן אישי מוכן לוותר על ימי עבודה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: עכשיו יש לי את התודעה, לאורי היתה התודעה מלפני 30 שנה ולעוד הרבה אחרים, לי יש את התודעה עכשיו.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנחנו עכשיו צפים מעל פני המים, מתקיימים, יכולים, יש את הקושי כמו כל ישראלי נורמטיבי אך יחד עם זאת אני כן רוצה שנעשה מעשה ונרים את הדבר הזה, שהסיפור הזה יסופר בכל מקום ובצורה טובה, שאני לא אתבייש.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אתמול, במקום העבודה שלי, אני מפרסם בפורטל של עיריית תל אביב ומספר את הסיפור, שאלתי את עצמי עשרות פעמים האם לשתף או לא לשתף, איך יראו אותי, באיזו זווית יראו אותי.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: זה דברים שחווים כל בני גילי, אלה שעלו באותם גילים, זה משהו שאנחנו מתמודדים אתו, איך החברה תסתכל עלינו.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז אם הממסד היה משרה תחושה שזה לגיטימי, שזה בסדר, שהאסון הזה הוא אסון מוכר, הוא אסון בקנה מידה, אם המדינה היתה מכירה בזה ומדברת על זה, אז אני חושב שבמקומות אחרים זה גם היה מושרש, היתה תובנה, היתה הבנה והיתה גם קבלה שהסיפור הזה הוא סיפור שאנחנו חלק מהפאזל של החברה הישראלית ולא כקבוצת מוחלשים שמתלוננת כל הזמן: חסר לנו, אין לנו וכו'.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני לא במקום הזה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני במקום שאנחנו כן צריכים לעשות מעשה וכרגע אתה הגשר שלנו לממשלה.

<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני תקווה שנצליח לעשות מעשה ושנגיע למקומות הנכונים.

אברהם נגוסה: תודה.

<סיגל רפאלי: בהמשך למה שהוא דיבר, זה כל כך חשוב שהמיזם שאנחנו עושים יופץ בכל הארץ.

אברהם נגוסה: בהחלט.

<אשר רחמים: רק הערה קצרה.

<אשר רחמים: אני מברך על היוזמה של פתח תקווה, יש גם יוזמה של החברה למתנ"סים.

<אשר רחמים: אני גם רוצה להזהיר שהיוזמות האלה הן יוזמות מבורכות אבל אינן מתייחסות פנים הקהילה, לאנשים שבאמת עברו את הטראומה וצריכים את העזרה.

<אשר רחמים: לכן, שזה לא יטשטש.

<אשר רחמים: זה נכון, החברה הישראלית צריכה להכיר את הסיפור שלנו, אבל אנחנו צריכים לעבד את הסיפור שלנו.

<אשר רחמים: זה שני דברים שהם עשויים לטשטש לכן אני באמת באמת אומר את זה, כי אני שומע הרבה, וזה חשוב, שהחברה הישראלית תכיר אותנו - - -

<איסויאקל בירו: מה הכוונה, אשר?

אברהם נגוסה: אני חושב שהנקודה ברורה.

אברהם נגוסה: הוא מתייחס למה שאנחנו מקיימים דיון פה - - -

<אשר רחמים: אני מדבר כמובן על ההתייחסות הטיפולית.

אברהם נגוסה: בדיוק.

אברהם נגוסה: אחריות ממשלתית ואחריות חברתית.

אברהם נגוסה: באחריות חברתית הפרויקט יכול מאוד לעזור, באחריות ממשלתית זה משהו קצת שונה.

אברהם נגוסה: זה כמו שתיארתי קודם שינוי חוק.

אברהם נגוסה: אלה דברים שיכולים להביא לתוצאות מעשיות בעניין של אחריות ממשלתית כמדינה, כממשלה.

אברהם נגוסה: זה מה שמתכוון אשר.

אברהם נגוסה: חיים, אני עצרתי אותך קודם, האם אתה רוצה לדבר או שאני אתן למישהו אחר?

<חיים סלם: אני לא רוצה להתייחס למה שנאמר כי זה לא שווה התייחסות, אבל באופן כללי לעצם הדיון, אני מבטיח באופן אישי שאני אעביר את הנושא הזה לשרה כדי שהיא תעזור לך לקדם את הנושא בוועדות הרלוונטיות ואצל ראש הממשלה, שהיא תקדם את הנושא באופן אישי וזו התחייבות שלי.

אברהם נגוסה: מאוד חשוב, תודה, נציג משרד הקליטה.

אברהם נגוסה: חשוב לנו שמשרד הקליטה יהיה בצד שלנו, משרד הקליטה יתגייס, כי ביצוע חוק אסירי ציון זה באחריות משרד הקליטה.

אברהם נגוסה: לכן זה חשוב מאוד שמשרד הקליטה יתגייס ואני מאוד מודה לך שתעביר גם את הדיון פה וגם את ההחלטות והסיכומים שאנחנו נעביר בסוף לשרה ולכל האחראיים במשרד הקליטה.

אברהם נגוסה: אנחנו נמשיך את הדיון.

אברהם נגוסה: נתן גיטרון, בבקשה.

<נתן גיטרון: אין זמן להרחיב כי כולם כבר דיברו פה.

<נתן גיטרון: אני פעיל בקהילה, אני גם אח של אטקצ'ו כמובן.

<נתן גיטרון: באתי ב-84' ויש לי את הסיפור האישי שלי, שעם הזמן התבשל, ובאמת הגעתי למצב שאין יום, אין רגע, שאני לא חושב על דברים שחוויתי.

<נתן גיטרון: החוויה שלי היא 28 ימים, חמישה נפשות, הזרוע הזו לא הספיקה לכסות אותם עפר.

<נתן גיטרון: כל פעם, ככל שהזמן עובר, אני רואה בעין הכי ברורה שיכול להיות שבעצם לא עשינו שום דבר.

<נתן גיטרון: זה עצם על אדמה כי בקושי זזנו להביא אבן כדי לשים מסביב.

<נתן גיטרון: הדברים האלה מאוד מאוד מלווים, בטח את כולנו ובמיוחד אותי.

<נתן גיטרון: היום אני חושב על זה.

<נתן גיטרון: אנחנו צריכים לקחת את זה, אדוני, ולתת במה לדברים האלה.

<נתן גיטרון: זה הסיפור האישי שלי.

אברהם נגוסה: תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: ישראל, בבקשה.

<איסויאקל בירו: קודם כל, לגבי פתח תקווה, מה שציינת, אשר, זה בתיאום וההסכמה של הקהילה, הנציגים, הפעילים, אנשי המקצוע ואנשים שעברו את המסע, זו יוזמה מבורכת.

<איסויאקל בירו: לגבי אסירי ציון.

<איסויאקל בירו: תראו, אני אסיר ציון, הייתי בג'יבוטי.

<איסויאקל בירו: עברתי את כל העינויים הקשים, אני לא בא לספר על כך.

<איסויאקל בירו: משרד הקליטה חוקק את חוק אסירי ציון והקהילה האתיופית עדיין מנסה לתקן את ההגדרה של אסירי ציון, את התגמול, מה שמגיע.

<איסויאקל בירו: ניקח את שרנסקי – בכל סודן מתו רבים מבני הקהילה האתיופית, אפילו מי שהגיע לפה לארץ, הכריחו אותו: לך תפגין לשרנסקי.

<איסויאקל בירו: אני לא פחות משרנסקי, אני אסיר ציון, אני יהודי ואני מקווה שבמשרד הקליטה, אדוני היושב-ראש, באמת יהיה תיקון נכון וחוק אסירי ציון ייתן מענה לכולם.

<איסויאקל בירו: עשינו אתמול טקס יום הזיכרון לנספים בפתח תקווה בסימן נעדרים, לאותם הנעדרים מעל 30 שנה.

<איסויאקל בירו: זה צוין בספר של הנספים, אף אחד לא מתייחס.

<איסויאקל בירו: פעם ראשונה אחרי 30 שנה דנים בוועדת העלייה והקליטה על הנעדרים בכלל.

<איסויאקל בירו: אני חושב שוועדת חוץ וביטחון, משרד ראש הממשלה והשירות החשאי צריכים לתת מענה.

<איסויאקל בירו: המסע בעיני לא הסתיים.

<איסויאקל בירו: יש פה 80 משפחות שלא יודעות איפה הנעדרים שלהן בסודן.

<איסויאקל בירו: כולנו יודעים עליך כבר, הדיון הזה הוא קריטי, חשוב ומחר טקס יום הזיכרון מתקיים בהר הרצל – לא משנה טראמפ, בסדר, זה חשוב - - -

אברהם נגוסה: לא, טראמפ חוזר היום, מחר זה יהיה בסדר.

<קריאה: אבל אין פה חברי כנסת ושרים.

<איסויאקל בירו: כולנו יודעים עליך, אתה באמת הכתובת בשבילנו.

<איסויאקל בירו: אני חושב שהנושא של האתיופים מטופל כל הזמן טיפול קוסמטי ולא נותנים לו את השירות כמו שצריך, כל הגופים הממשלתיים, כפי שזיוה ציינה.

<איסויאקל בירו: משרד ראש הממשלה צריך לשלוח את הגוף המתאים בנדון.

<איסויאקל בירו: אני בא לחזק את הדברים של זיוה, שיהיה מענה, שהוועדה הזאת תעשה את העבודה הנכונה שתיתן מענה לקהילה האתיופית.

<איסויאקל בירו: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: דוד מהרט, בקיצור, בבקשה.

<דוד מהרט: בקיצור.

<דוד מהרט: אתה באמת יודע שיושבים פה הרבה בני משפחה, וכפי שאמרו, 36 שנים אנחנו לא מדברים על זה בתוך המשפחה.

אברהם נגוסה: אם הם רוצים לדבר אנחנו ניתן להם.

<דוד מהרט: לא, אני רק רוצה להגיד שהמצב הזה, ש-36 שנים לא דיברנו כי כל אחד סוחב את זה, באמת יש קושי עצום עכשיו לפתוח את הפה פעם ראשונה ולדבר, זה מאוד מכביד.

<דוד מהרט: אני אגיד רק לגבי מה שאמרו החברים, כמובן שגם אנחנו – ויושב פה בן דוד שלי ואחרים – כל אחד נסע לאתיופיה לברר משהו.

<דוד מהרט: עוד כשהיינו בסודן, כל הרכוש שהבאנו, כל הכסף שהבאנו, נתנו לכל מי שבא ואמר:

<דוד מהרט: אני יודע איפה הם נמצאים, אנחנו ניקח אתכם וכו' וכו'.

<דוד מהרט: עשינו את כל המאמצים ולצערי שום דבר לא הצליח.

<דוד מהרט: מה שאני רק רוצה לחזור ולהגיד, אדוני היושב-ראש, לגבי הבקשה שלנו, שהפניה שלך למשרד החוץ בדרכים שלך היא מאוד מאוד חשובה ומאוד מבורכת, אבל אני מצרף לבקשה שלי ורוצה לחזור ולהגיד שאנחנו דורשים מינוי מטעם משרד ראש הממשלה, שהוא יכול גם להפעיל את השירותים החשאיים גם של ישראל, גם של אתיופיה וגם של סודן.

<דוד מהרט: מסתבר שהרבה פעמים בתחום השירותים החשאיים, לפעמים אפילו גם כשאין מערכת יחסים בין מדינות, בין השירותים החשאיים, סביב אינטרסים משותפים, יש יחסי גומלין וכדו'.

<דוד מהרט: אני מניח למשל שלשירות הביטחון החשאי של אתיופיה יש גם קשרים עם השירות החשאי של סודן וכו'.

<דוד מהרט: לכן, צריך לפעול גם במסגרת השירותים החשאיים וגם במסגרת הערוצים הדיפלומטיים, כמו שהצעת, חשוב לי להדגיש ולבקש.

<דוד מהרט: אגב, התחלנו, אשר וחברים נוספים, הקבוצה הזו, אחרי הרבה שנים שכל אחד פעל לחוד, לפעול כקבוצה.

<דוד מהרט: אם לא תהיה לנו ברירה אנחנו נחשוף בפעם הראשונה את התמונות של האנשים האלה – כי אמרו לנו: תקשיבו, אתם מסכנים אותם, אל תראו תמונות, אל תעשו, אל תפגינו, אבל אנחנו כבר לא יכולים יותר לשאת, מה שיקרה יקרה.

אברהם נגוסה: מי אמר לכם את זה?

<דוד מהרט: אני הייתי בקשר עם אנשי המוסד למשל, הם לקחו אותי ל"אמנסטי" ולכל מיני גורמים ואמרו: רגע, חברים, תעשו את זה בשקט בשקט כי אולי אתם תסכנו אותם.

<דוד מהרט: באמת האמנו ובעצם עד השנים האחרונות לא דיברנו על הדברים האלה בגלוי.

<דוד מהרט: אבל יותר אנחנו כבר לא יכולים לשאת את זה וחשוב לנו לגלות מה עלה בגורלם.

<דוד מהרט: אני אומר, אני מקווה שלא נצטרך לצאת למאבק ציבורי אבל אם נצטרך לצאת למאבק ציבורי אני מאמין שלא רק אנחנו, כל אלה שבני המשפחה שלהם נעדרו, נצא למאבק ציבורי.

<דוד מהרט: אבל לא הייתי רוצה לצרף את המאבק הזה לעוד מאבקים של הקהילה, אלא באמת שהראש והלב של כל הגורמים הרלוונטיים יהיה פתוח ויעזרו לנו בלי שנצטרך גם על זה להיאבק.

אברהם נגוסה: אז כמו שאמרתי, אנחנו נתייחס בסיכום של הדיון בלי להיכנס לפרטים איך יפעלו ואיך יעשו, אני חושב שאנחנו נפנה לגורמים הרלוונטיים והם יודעים איך לפעול ובאיזה דרכים.

אברהם נגוסה: אם צריך עזרה אז כמובן אנחנו נקיים ישיבה סגורה, לא כמו עכשיו, שאנחנו נמצאים בשידור ולא יכולים להיכנס לפרטי פרטים מטבע הדברים.

אברהם נגוסה: זה מה שאני חושב שנעשה.

אברהם נגוסה: זיוה, בבקשה.

<זיוה מקונן דייגו: בתהליך תיעוד שמות הנספים היתה התקשרות של משרד ראש הממשלה עם ההסתדרות הציונית וכעקרון היום אין גוף שמתכלל, עוקב, מתעד ורושם עדיין.

<זיוה מקונן דייגו: אני יודעת בוודאות שיש – כמו שאשר אמר שאח שלו לא רשום בחוברת, גם הבן דוד שלי לא רשום – לא רק נעדרים, גם נספים שלא רשומים עדיין.

<זיוה מקונן דייגו: לכן, צריך להשאיר עדיין את האחריות להמשיך לאפשר לרשום את האנשים שלא רשומים, שלא מתועדים, במשרד ראש הממשלה, או באנדרטה בכלל, לאפשר את הפתח הזה כי לתהליך הזה לקח המון זמן.

<זיוה מקונן דייגו: הרבה מאוד אנשים לא היו מוכנים לפתוח את הסיפורים האישיים שלהם, הרבה מאוד אנשים התאכזבו כבר מתהליך שכלל כל הזמן הבטחות: הנה רושמים, הנה רושמים.

<זיוה מקונן דייגו: התאכזבו כל כך כל פעם לפתוח את הסיפור שכשבאמת הגיע הזמן לתעד, להגיע ולרשום, הם לא היו מוכנים לשתף פעולה עם זה.

<זיוה מקונן דייגו: לכן, הפתח הזה חייב להישאר במשרד ראש הממשלה, שיאפשר עדיין את תהליך התיעוד, האימות וכו' וכו'.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: כמובן, אני חושב שאם אנחנו פונים שתהיה ועדה, ברגע שוועדה תקום, הדבר הראשון שהיא צריכה לעשות הוא לאסוף את רשימת הנעדרים.

אברהם נגוסה: אז תהיה קריאה לקהילה: כל משפחה שיש לה בן משפחה נעדר תוכל להגיע לוועדה ולהעביר את הדברים האלה.

אברהם נגוסה: אנחנו נעשה את זה בתיאום, בשיתוף פעולה, שלב שלב, לדעתי.

אברהם נגוסה: נציגת הסוכנות, את רוצה להתייחס?

<ורד אחיהון: אני רק רוצה להשתתף באמת בכול הסיפור הזה, שהוא נורא מרגש ומשמעותי.

<ורד אחיהון: עמדו לי דמעות כשהקשבתי לכל אחד שסיפר ואמר.

<ורד אחיהון: אני בטוחה שגם אצלי בבית יש סיפור אבל אני לא בקיאה בו.

<ורד אחיהון: אני חושבת שצריך לתת את הדעת ולתת את המקום ואת הוועדה שתדון בכל הסוגיה הזאת של הנעדרים והנספים בסודן, או בתוך אתיופיה, או בדרך, כי כל שעה שעוברת וכל זמן שעובר אנחנו מפספסים דברים מאוד משמעותיים וחשובים.

<ורד אחיהון: חשוב שזה יעשה מוקדם ככל האפשר, זה מאוד משמעותי.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: שושנה, את רוצה להתייחס?

<שושנה בן-דור: באתי היום לשמוע, להזדהות ולכאוב.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: אני חושב שנתנו למי שרצה להתייחס לדבר ואנחנו נסכם את הדיון.

אברהם נגוסה: אני, קודם כל, מאוד מודה לכם שבאתם והשתתפתם בדיון, גם למשפחות ששיתפו אותנו.

אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב שאנחנו נעשה הכול על מנת שיהיה טיפול מטעם ממשלת ישראל בנושא משפחות הנעדרים.

אברהם נגוסה: כמובן שבראש ובראשונה האחריות היא על ממשלת ישראל, אליה אנחנו פונים, וממשלת ישראל תמצא דרך להגיע גם לארץ האויב.

אברהם נגוסה: סיכום הדיון: אחד, אני אפנה אל ראש הממשלה בקריאה למנות לאלתר גורם שיברר את גורל הנעדרים בסודן וידווח לוועדה על ממצאיו.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שידווחו לנו גם כשהם פועלים וגם אם יש להם תוצאות.

אברהם נגוסה: במהלך הבירור אנחנו רוצים לקבל את הדיווחים; שניים, אני מתכוון לקדם את החקיקה במסגרת חוק אסירי ציון לגבי יתומים, אלמנים ואלמנות.

אברהם נגוסה: יש בעיות, כמו שציינתי, אבל אני מתכוון לקדם את הנושא הזה כפי שהתחלתי לעבור את המחסומים האלה ונעבוד בשיתוף פעולה.

<דוד מהרט: והורים שכולים.

<דנה גורדון שושני: קרבה ראשונה, קרובים מקרבה ראשונה אולי.

<אורי רדה: נתן הגדיר משהו שחשוב שתדעו – יש אנשים, גיבורי הפעילים, שקברו ביום 22 אנשים.

<אורי רדה: ביום.

<אורי רדה: לא מת לו אדם כזה או אחר בסביבה אבל הוא חי בטראומה בארץ.

<אורי רדה: לאיזה קריטריון אנחנו מכניסים אותו?

<אורי רדה: הוא חי בטראומה.

אברהם נגוסה: אני לא חושב שצריך להיכנס עכשיו לפרטי הפרטים שיהיו בתיקון, כשנגיע לשלב הזה אנחנו נדבר.

אברהם נגוסה: לפני ההגשה כמובן נזמין אתכם, נשב, נשלים דברים, אנחנו נעבוד בשיתוף פעולה, אבל כרגע בואו נעבור את המחסום הקשה ביותר, להגדיר את אתיופיה באותו זמן כארץ אויב וכל הדברים האלה שיש עמם הרבה בעיות.

אברהם נגוסה: בחוק אסירי ציון יש הרבה הגדרות ובעיות שמקשות עלינו להתאים את המצב לחוק.

אברהם נגוסה: אז, כשנגיע לשלב הזה, נקיים דיון אתכם לפני שסוגרים את הנושא כדי להשלים את הפרטים שאולי ששכחנו.

אברהם נגוסה: שלוש, אני קורא למר דוד מהרט להעביר לוועדה את הקריטריונים של הוועדה הממשלתית לנושא הנעדרים שנכללו בחוברת.

<דוד מהרט: הנספים.

<זיוה מקונן דייגו: ההסתדרות הציונית ומשרד ראש הממשלה.

אברהם נגוסה: בסדר גמור, אני רק מבקש ממנו שיעביר לנו את הקריטריון, זה מה שאני אומר.

אברהם נגוסה: אמרת לנו ש-83 נכללו בחוברת אז היה קריטריון גם לגבי אלה שנספו וגם לאלה שנעדרו.

<דוד מהרט: מה שאמרתי לגבי הנספים כשדיברתי על הקריטריונים הוא שיש טופס – כי הזכרתם בהקשר של הדיון הקודם, כשהיא דיברה על הנספים, אז אמרתי שיש קריטריונים מיהו נספה במסע וכו'.

אברהם נגוסה: אז שזה יעבור אלינו, לזה אני מתכוון.

אברהם נגוסה: את זה תעביר לנו.

<דוד מהרט: את זה אני אעביר.

<דוד מהרט: לגבי הנעדרים, בעצם היתה ועדת חריגים שדנה – זו לא ועדת אימות שמות, ועדת חריגים – שקיבלה את שמות ופרטי הנעדרים והיא אישרה אותם, כך שזה היה משהו מיוחד ולא היה קריטריון, כי, כפי שאשר ציין, לא היה טופס לרישום הנעדרים.

אברהם נגוסה: אוקיי, זה מה שחשוב לנו, כל קריטריון שנמצא יעזור לנו בוויכוח ובדיונים לגבי הצעת החוק.

<דוד מהרט: את זה אני אעביר לכם.

אברהם נגוסה: ארבע, אפנה למשרד החוץ.

אברהם נגוסה: אני חושב שקודם כל אנחנו נפנה למשרד החוץ, בתיאום עם משרד החוץ אנחנו נפנה לממשלת אתיופיה.

אברהם נגוסה: אני חושב שהוועדה בראש ובראשונה תפנה למשרד החוץ שלנו ומשרד החוץ יפנה לממשלת אתיופיה.

אברהם נגוסה: אני גם אעשה כל מאמץ כיושב-ראש אגודת ידידות פרלמנטרית בין אתיופיה לישראל לקדם בשיתוף פעולה יחד עם משרד החוץ את הנושא הזה מול ממשלת אתיופיה.

אברהם נגוסה: כמובן, בקשתנו תהיה לקבל מידע על הנעדרים.

אברהם נגוסה: בנוסף, נבקש גם לשמור את מקום הקבורה של הנספים שם בתוך סודן, ואולי בעתיד, מי יודע, אם יהיו לנו יחסים דיפלומטיים עם ממשלת סודן, אז למשפחות תהיה אפשרות ללכת לבקר את קברי יקיריהם.

אברהם נגוסה: לכן, אנחנו נגלגל ונעביר את הנושא הזה דרך משרד החוץ שלנו לממשלת אתיופיה.

אברהם נגוסה: חמש, אני מברך על היוזמה של עיריית פתח תקווה על המיזם החשוב להשמיע ולשמוע את סיפור העלייה דרך סודן וקורא באמת לחזק ולהתחזק בנושא הזה כי חשוב מאוד שהחברה הישראלית תכיר וגם תתחבר לנושא.

<סיגל רפאלי: שכל הדורות ישמעו את סיפורי הגבורה שלהם.

אברהם נגוסה: בהחלט.

אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב לנו.

אברהם נגוסה: אני שוב מודה לכם שהגעתם להשתתף בדיון הזה, הדיון הראשון שקיימנו.

אברהם נגוסה: נמשיך לקיים את הדיונים לאחר שאנחנו שנקיים ונבצע את הסיכום שציינתי קודם, אז נקיים דיון מעקב נוסף לשמוע מהגורמים לאן הגענו, מה ההתקדמויות שלנו לפי הסיכומים שסיכמנו.

<אשר רחמים: עוד כמה זמן אתה מעריך יתקיים הדיון הבא?

אברהם נגוסה: קשה לי להתחייב מבחינת הזמן אבל אני יכול להבטיח לך שהנושא הזה בסדר-היום של הוועדה.

אברהם נגוסה: אנחנו נקדם את זה.

אברהם נגוסה: קיימנו דיון בנובמבר לפני שנה וגלגלנו את עניין הצעת החוק, אנחנו עובדים על זה, כמו שהיועצת המשפטית של הוועדה אמרה קודם.

אברהם נגוסה: אני שוב אומר לכם, זה לא נושא קל, זה נושא מאוד מסובך ואנחנו מנסים להביא את כל משרדי הממשלה הרלוונטיים שיתמכו בנושא זו ואני רוצה שבסופו של דבר הצעת החוק הזאת תעבור בתמיכת הממשלה.

אברהם נגוסה: זו הדרך שאנחנו פועלים ולכן צריך סבלנות אבל אנחנו לא מוותרים על הנושא הזה.

אברהם נגוסה: זה מה שאני יכול להגיד לכם אבל אני לא יכול להתחייב מבחינת לוח הזמנים, אנחנו נשתדל כמה שיותר מהר להגיע לתוצאות.

<דוד מהרט: ואנחנו מבטיחים להמשיך לנג'ס לך אם לא.

אברהם נגוסה: כמובן, אתם תמשיכו ללחוץ ולעשות את זה.

אברהם נגוסה: תודה רבה, הישיבה נעולה.