הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 132, 2017-02-14 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא הנשפים, נשפי סוף השנה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים במסגרת כנסת צעירה, אז יש איתנו בני ובנות נוער, בעצם הסיבה האמיתית שלשמה אנחנו מכנסים את הוועדה הזו מדי שבוע, הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתי מור פייגין, שמלווה אותי היום, אז אנחנו תיכף גם ניתן לה לומר מספר מילים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר כפתיחה, לפני שאנחנו ניכנס לתוך הדיון.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של נשף סוף שנה עלה כאן בוועדה גם בשנה שעברה.

יפעת שאשא ביטון: ההיקפים שלו, הסטנדרטים שנוצרו סביב סוגיית הנשפים, שלא לדבר על האפטר פרטי, כל זה בעצם היה כאן על השולחן ואנחנו בהחלט חושבים שצריך לעשות משהו כדי להחזיר את הנשפים האלה לגודל הטבעי שלהם ולמה שבאמת נכון שהם יהיו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמה שמיוחד השנה הוא שהקול הזה לא בא מאיתנו.

יפעת שאשא ביטון: הקול הזה בא מבני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: בני הנוער פתאום קמו וקראו לנו לעזור להם להחזיר עטרה ליושנה, בואו נאמר ככה.

יפעת שאשא ביטון: להחזיר את הנשפים למה שהם היו, להפוך את הנשפים למשהו שהוא שווה לכולם ושכולם יכולים לקחת בו חלק ושזה לא הופך להיות משהו שמלווה בהרבה מאד מתח לפני התקופה הזאת, כי לא כולם מרגישים שהם יוכלו באמת לתת את המקסימום כפי שמצפים מהם ולא כפי שהם היו רוצים.

יפעת שאשא ביטון: גם יש ילדים שלא מתחברים לכל הדבר הזה, אבל הלחץ החברתי פה הוא מאד מאד גדול.

יפעת שאשא ביטון: אני אקדים ואומר, חברים, את הדבר הגרנדיוזי הזה, המפלצתי הזה כמעט, לא אתם יצרתם.

יפעת שאשא ביטון: הנשפים וכל האובר-דואינג הזה לא נוצר בכיתה י"ב על ידיכם.

יפעת שאשא ביטון: הוא התחיל עוד הרבה הרבה לפני.

יפעת שאשא ביטון: הוא מתחיל עם ההורים שכבר בגיל הגן עושים תחרות מי מפיק יום הולדת יותר גדולה, וימי ההולדת הפכו להיות פסטיבלים שלמים, שאני לא יודעת כמה יום הולדת נשאר בזה, עם כל ההיבטים האינטימיים והחגיגיים של אותו ילד שאמור לחגוג.

יפעת שאשא ביטון: מגיעים אחר כך לבית הספר ואנחנו רואים שמשנה לשנה זה רק הופך וגדל הולך ומקצין, ואז אי אפשר לבוא ולצפות מכם שכשאתם תגיעו לחגיגות הגדולות שלכם, לא תנסו לחכות את מה שאי אז לימדו אתם לאורך כל השנים מבחינת הסטנדרטים שבהם זה צריך להיראות.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה ככה להציף את הכל ולראות איך אנחנו עוזרים לכם להפוך את נשף י"ב לנשף י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אינטימי, טבעי, צנוע, כייפי, חגיגי, ייחודי, שוויוני, בלי להיות ב-אובר שהוא נמצא היום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן למור לומר כמה דברי פתיחה.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין שלא שכחה את הפרח.

יפעת שאשא ביטון: אני שכחתי את שלי.

איילת נחמיאס ורבין: אוי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה מור.

<מור פייגין: שלום לכולם.

<מור פייגין: שמי מור פייגין, אני תלמידת כיתה י"ב בבית ספר בגין באילת, ובעצם במסגרת יום כנסת צעירה אני באתי להתלוות לוועדה הזאת.

<מור פייגין: בתור תלמידת כיתה י"ב ופעילה חברתית מאד בעיר, אני רואה ושומעת את כל מה שנעשה בעניין הנשפים.

<מור פייגין: אתם רואים שזו בעיה שהיא בכל הארץ, גם העניין של העלויות הגבוהות וגם העניין של בני נוער שמשתכרים.

<מור פייגין: בעצם אנחנו פה כדי להראות את הצד שלנו בעניין, כי כן יש פה בני נוער פעילים וטובים וכמה שאומרים עלינו שאנחנו דור שלא איכפת לו, זה ממש לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אתם דור מקסים.

איילת נחמיאס ורבין: מדהים.

יפעת שאשא ביטון: כן.

איילת נחמיאס ורבין: זה מקנאה, מור, זה מקנאה.

איילת נחמיאס ורבין: תאמיני לי, זה רק מקנאה.

<מור פייגין: שכל מי שנמצא פה זה רק מראה כמה איכפת לנו וכמה זה חשוב לנו וזהו.

<מור פייגין: אני אתן לטוענות שלי לדבר.

יפעת שאשא ביטון: לפני שאנחנו נעבור לטענות, אני רוצה לומר לכם את זה בצורה מאד מפורשת ולפרוטוקול ובגדול.

יפעת שאשא ביטון: אתם דור מקסים ואני מוכרחה לומר שלא רק בכנסת הצעירה אנחנו פוגשים אתכם כאן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אתכם כאן כל השנה.

יפעת שאשא ביטון: תמיד מגיעים נציגים של מועצת תלמידים ותלמידים אחרים גם שלא שייכים למועצה שנמצאים כאן בוועדות ומביעים את עצמם ומנסים לקדם את העניינים שקשורים אליכם.

יפעת שאשא ביטון: אז יש לכם הרבה במה להתגאות, וזה שבכלל הקמתם את קול הצעקה הזו באומץ ואתם מובילים מאבק כדי להחזיר את הדברים לפרופורציות, אני חושבת שרק על זה מגיע לכם שאפו ענק.

יפעת שאשא ביטון: אז כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, את רוצה לפתוח?

איילת נחמיאס ורבין: אני אגיד כמה מילות פתיחה ואז אני רוצה לשמוע אתכם, כמובן.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת ואני מאד מאד עסוקות בשאלה איך אנחנו משרתים את הדור שלכם מגיל לידה ועד גיל בגרות.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שבאמת זאת אחת המשימות, ואגב זה מעניין.

איילת נחמיאס ורבין: כל הכנסת הזאת לקחה את המשימה הזאת על הכתפיים שלה הרבה יותר מכנסות קודמות, כי פה יש הרבה יותר חברי כנסת עם ילדים צעירים יחסית ונערים.

איילת נחמיאס ורבין: הבן הגדול שלי, יהונתן, הוא בן 11 ויש לי תאומים בני 5.5 ואנחנו מאד מאד עסוקים בשאלה באמת איך אנחנו עובדים עם הדור הזה.

איילת נחמיאס ורבין: כלומר, בגלל שבכל זאת יש איזה שהוא פער, בגלל שאתם יושבים עם לפטופטים כאלה באופן לגמרי לגמרי טבעי והתנועה הראשונה של הילדים שלי אפילו לא הייתה לפתוח את הספר אלא ככה, זאת הייתה התנועה הראשונה, אז בסוף אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים עם השינויים שהזמן מביא איתו.

איילת נחמיאס ורבין: הרבה פעמים אני מסתכלת.

איילת נחמיאס ורבין: אני גדלתי בתל אביב, אני גדלתי במין מציאות כזאת שכאילו מזמינה את כל סוגי המסיבות האלה ואני אומרת לכם באמת, זה משהו שאני לא הצלחתי להבין.

איילת נחמיאס ורבין: כשאני הולכת לבת מצווה ואני אומרת לעצמי מה יעשו בחתונה?

איילת נחמיאס ורבין: אני לא שואלת את זה בצחוק ואני לא שואלת את זה חס וחלילה כדי ללעוג למי שהזמין אותי, אלא באמת כי אני לא רוצה שילדים יגיעו לרוויה בגיל 12 או בגיל 13.

יפעת שאשא ביטון: הם מגיעים.

איילת נחמיאס ורבין: ואני גם מסתכלת על הילדים שלי, אני גם לפעמים אומרת לעצמי וואו, עוד מעט לא יהיה להם מה לבקש.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לא גדלנו במציאות כזאת.

איילת נחמיאס ורבין: ואז אנחנו כן אומרים לעצמנו אבל אנחנו רוצים להתכתב כן עם מה שהשתנה ועם מה שקרה ולהיות שם לצידכם וגם להגיד לכם כן חברים, כמו שמור אמרה.

איילת נחמיאס ורבין: הערכים החבריים הם כל כך כל כך חשובים ופערים זה דבר כל כך כל כך גרוע, לא במובן שזה לא יפה ושלזה יש ולזה אין ומותגים ועניינים.

איילת נחמיאס ורבין: לא.

איילת נחמיאס ורבין: אלא זה באמת באמת בסוף מכרסם בחברה בצורה אפילו לא מורגשת, וכשזה כבר מתפוצץ - כמו שזה התפוצץ במחאה החברתית, שאתם הייתם ממש צעירים כשזה קרה - אבל כשזה מתפוצץ אז זה מתפוצץ בגדול.

איילת נחמיאס ורבין: וזה עדיין לא הלך.

איילת נחמיאס ורבין: זה עדיין פה.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן אני גאה בכם כל כך על זה שבאתם לפה היום ומודה לכם על זה שבאתם לפה לחגוג איתנו את יום ההולדת של הכנסת ולחגוג יחד אתכם את הכנסת הצעירה; ואני באמת באמת מקווה שאנחנו נוכל להיות לכם לעזר, כי בשביל זה אנחנו פה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין.

יפעת שאשא ביטון: זאב גולדבלט, יש לך כמה דקות להישאר כאן כדי שנשמע את החברה הצעירים ואז נוכל להתייחס?

<זאב גולדבלט: 10 דקות, כי אני צריך להיות גם בוועדת חינוך, שהתחילה גם כן את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נעשה פינג פונג.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תציגו.

<מור פייגין: אז משפט לפני שאני אציג את הנואמות.

<מור פייגין: תשימו לב, אני מאילת, דניאל היא מקריית שמונה, אנחנו באמת מכל הארץ כי זאת תופעה שלא פוסחת על כל מקום ועל שום יישוב, עיר, קיבוץ, כפר.

איילת נחמיאס ורבין: מור, את רוצה שאנחנו נעשה לך קיצור דרך ואת כבר תגיעי לפה לכנסת?

איילת נחמיאס ורבין: נראה לי שאת כבר מתאימה לגמרי.

<מור פייגין: טוב, אז דניאל.

<דניאל בן שבת: שלום לכולם, אני דניאל בן שבת, אני תלמידה בכיתה י', בבית ספר דנציגר דרכא בקריית שמונה.

<דניאל בן שבת: אמנם סיום התיכון עוד רחוק עבורי, אבל כנציגה במועצת התלמידים, אני באמת שומעת על הנושא המון.

<דניאל בן שבת: אי אפשר להתעלם מהעובדה שבשנים האחרונות סיום התיכון מסתיים בנשף מאד מאד חגיגי, שהבנות משקיעות המון באיזו שמלה הן תלבשנה, אצל איזה ספר הן תתאפרנה והבנים ככה במרץ למצוא חליפה, עניבה, מי תהיה בת הזוג שלהם בנשף; ובעצם כל הדבר היפה הזה מסתיים בשעה וחצי ולאחר מכן מחליפים בגדים והולכים למסיבת האפטר פארטי.

<דניאל בן שבת: נשמע קצת נחמד.

<דניאל בן שבת: האומנם?

<דניאל בן שבת: כל החבילה הזאת של הנשף עולה המון המון כסף להורים ולבני הנוער.

<דניאל בן שבת: התלמידים מגיעים אל אולם מאד מאד מפואר שהם שכרו, צועדים על השטיח האדום, דואגים לצילומים רבים ושהכל יהיה מתועד, מחליפים במהרה בגדים, הולכים לאפטר פארטי, מסיבה שבעיקר כוללת המון ריקודים ואלכוהול.

<דניאל בן שבת: במרבית המקרים בית הספר לא מעורב בנושא.

<דניאל בן שבת: התלמידים ונציגי השכבה הם אלה שמארגנים את האירוע, הם אלה שבוחרים את המקום, בוחרים את העלויות, באמת הכל באופן עצמאי, ולפי דעתי מזה נובעת תרבות הצריכה המוגזמת.

<דניאל בן שבת: הכי קל לראות מה שקורה בסדרות טלוויזיה ואנחנו כבני נוער מאד מושפעים מהתרבות המערבית.

יפעת שאשא ביטון: הצריכה המוגזמת.

<דניאל בן שבת: כן, באמת, אנחנו מאד מאד מושפעים מהתרבות המערבית ומאמריקה ופשוט מאד רוצים גם, ואז מאד מאד קשה לנו לשים לעצמנו גם גבולות.

<דניאל בן שבת: אני באמת חושבת שחשוב לציין בנושא הזה שהתערבות הנהגת ההורים לפי דעתי והנהלת בית הספר לא צריכה להיות מוגזמת מדי.

<דניאל בן שבת: היא צריכה להיות בטעם טוב ולהיות במקום מסוים.

<דניאל בן שבת: רק לדעת לשים לבני הנוער גבולות, שהם לא יעברו את הגבול.

<דניאל בן שבת: את תוכן הנשף ואת מה שקורה בו, מבחינת תכנים, מקומות, מוסיקה, להשאיר לנציגי השכבה, לבית הספר.

<דניאל בן שבת: בסופו של דבר בני הנוער יודעים מה הם רוצים שיהיה כדי שהערב יהיה מהנה.

<דניאל בן שבת: אבל לא להתעלם מהעובדה שאנחנו אלה שעושים את הנשף ולא הנשף אותנו ובאמת ככה סיום י"ב יכול להיות אירוע שהוא מאד מאד שמח וסיבה מאד מיוחדת למסיבה, כשיודעים לעשות אותו במינון הנכון, בטעם טוב וכשמתאימים אותו לכלל בני הנוער בשכבה.

<דניאל בן שבת: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לדניאל.

יפעת שאשא ביטון: אני גם רציתי לומר ששתינו מובילות בעצם את הדיון ושתינו מחברות את כל קצוות הארץ, כי גם אני מקריית שמונה ואת מאילת והכל פה מתחבר ואני גאה בך, דניאל.

יפעת שאשא ביטון: דניאל, את מציגה את זה מאד יפה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל דיברת על תרבות הצריכה המוגזמת, שאני חושבת שזה מטבע לשון שאנחנו חייבים לזכור אותו טוב טוב.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו כולנו נמצאים שם.

יפעת שאשא ביטון: הדבר השני זה שאת אומרת אנחנו יודעים מה לעשות, אבל אנחנו צריכים אתכם בשביל הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת את מחפש את האיזונים והייתי רוצה לשמוע באיזה אופן כן הייתם רוצים את הנהגת ההורים.

יפעת שאשא ביטון: מה זה הגבולות שאת - - -

<דניאל בן שבת: במעורבות.

יפעת שאשא ביטון: על איזה גבולות את מדברת?

איילת נחמיאס ורבין: כן, כי אמרת שאת רוצה מעורבות מוגבלת.

<דניאל בן שבת: מסוימת, כן.

איילת נחמיאס ורבין: מסוימת.

<דניאל בן שבת: אני מאד פעילה בשכבה שלי ואני יודעת כשמגיע איזה שהוא חג או משהו ואנחנו מקיימים מסיבה, אנחנו מארגנים הכל כמועצת שכבה, אנחנו בוחרים איזה די.

<דניאל בן שבת: ג'י יבוא, אבל בית הספר בא ונותן לנו גבול.

<דניאל בן שבת: הוא אומר, הפ, הפ, הפ, 5,000 שקלים ל-די.

<דניאל בן שבת: ג'י זה הרבה מדי, בואו ננסה להוריד אותו במחיר או למצוא די.

<דניאל בן שבת: ג'י שמתאים, כדי שבאמת נוכל לממן אותם.

<דניאל בן שבת: אולם הספורט לפי דעתי, או חצר בית הספר יכול להיות מקום מאד מאד נפלא עבור נשף.

<דניאל בן שבת: לא צריך להשכיר איזה שהוא אולם - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאתם רוצים את ההורים בגבולות של הפרופורציות של ההיקפים ושל - - -

<דניאל בן שבת: פרופורציה, כן, של להיות פה ב-הפ, הפ, הפ, אולי פה קצת הגזמתם, בואו נראה איפה אפשר להתאים את זה יותר, כדי שזה יהיה באמת מותאם לכל בני הנוער בשכבה ולא רק לאלה שיכולים להרשות לעצמם לעבוד ולשלם סכומים מאד מאד גבוהים.

<דניאל בן שבת: אני חושבת שככה זה גם יכניס לפרופורציה, כי להגיע בלימוזינה לאולם או לבית ספר, נשמע יותר הגיוני לבוא באוטו רגיל ואז זה נכנס למדדים שהם קצת שונים.

איילת נחמיאס ורבין: תסלחי לי שאני אומרת, זה פתאום נראה נורמאלי.

יפעת שאשא ביטון: כן, חגיגי, מרגש, אבל לא מוגזם, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: היא מסבירה את זה כל כך מקסים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נעשה איתך סיבוב הופעות בכל הארץ לדעתי, צריך אותך בתור מסבירה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דניאל.

יפעת שאשא ביטון: זאב גולדבלט, בבקשה.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט מפורום ועדי ההורים היישוביים.

<זאב גולדבלט: כמו כל דבר בישראל, אנחנו מאמצים תמיד את הדפוסים האמריקאים באיחור אלגנטי של 50-60 שנה.

<זאב גולדבלט: גם את הנושא של האפטר פארטי ואת הפומפוזיות והבומבסטיות של המסיבה וההתנהלות אל המסיבה ובתוכה.

<זאב גולדבלט: אנחנו קצת שכחנו מושגי יסוד שאפיינו את החברה הישראלית, כשהיא הייתה בשיא תפארתה, שוב, בראייתי.

<זאב גולדבלט: אם זה העדר צניעות אל מול בזבזנות שיש היום, בזבזנות מופגנת.

<זאב גולדבלט: אם זה ניקור עיניים מול ערבות קהילתית וחברתית.

<זאב גולדבלט: דברים שאנחנו פשוט שכחנו את קיומם.

<זאב גולדבלט: אני מאד מאד מתחבר למה שאמרת לפני שתי דקות.

<זאב גולדבלט: המסר החשוב ביותר שאני חושב שצריך לצאת מכאן, ושוב, מטעמנו כהורים, זה שאנחנו מבקשים תעזרו בנו.

<זאב גולדבלט: תעזרו בנו, אנחנו רוצים לעזור.

<זאב גולדבלט: אני יודע שאתם בטוחים, או רוב בני הנוער, בעיקר השמיניסטים בטוחים שהעולם הוא עכשיו מגרש המשחקים האולטימטיבי שלכם.

<זאב גולדבלט: אתם יכולים לעשות הכל ואתם יודעים הכל, אבל קחו בחשבון שאנחנו ההורים קנינו הרבה מאד ניסיון בדם, יזע והמון המון המון דמעות.

<זאב גולדבלט: חטפנו לא מעט מכות לאורך הדרך, ולמדנו מהן.

<זאב גולדבלט: והדבר הכי חשוב, אנחנו אוהבים אתכם.

<זאב גולדבלט: אנחנו לא נעשה שום דבר כדי לפגוע בכם, בטח לא במכוון.

<זאב גולדבלט: אנחנו רוצים את טובתכם ורוצים שאתם תהנו ולא תסבלו באותה מסיבת אפטר פארטי.

<זאב גולדבלט: ולכן פורום ועדי ההורים, יחד עם משרד החינוך, שנציגתו יושבת לצידי, התחלנו לעבוד כבר לפני שנה וחצי כדי לבנות איזו שהיא תכנית שיכולה לעזור לבני הנוער.

<זאב גולדבלט: אני אתן לכם סתם כמה נקודות קטנות שאנחנו יכולים לעזור.

<זאב גולדבלט: את דיברת – אולי לא מתוך חוסר ידע – אנחנו חותמים על ההסכמים ואנחנו עושים את המסיבה ואנחנו מארגנים את הדי.

<זאב גולדבלט: ג'י.

<זאב גולדבלט: תראו, כל מסמך משפטי שאתם חותמים עליו, צריכים לוודא שאולי כדאי שגם מבוגר, שקצת יותר מנוסה, איך אומרים, עיניו תשזפנה את אותו מסמך, שיראו את המסמכים האלה ויוכלו לתת לכם תובנות שאולי אתם לא ערים להן.

איילת נחמיאס ורבין: כן, כן, מנהלים את המשא ומתן.

<זאב גולדבלט: סליחה?

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא.

איילת נחמיאס ורבין: שום דבר, הכל טוב.

איילת נחמיאס ורבין: תמשיך.

<זאב גולדבלט: כן, התשובה היא כן.

<זאב גולדבלט: דבר נוסף, ביטוח.

<זאב גולדבלט: את אולי לא ערים לזה, אבל לא כל מקום יש לו רישוי עסקים.

<זאב גולדבלט: לא לכל מקום יש ביטוח.

<זאב גולדבלט: לפעמים מנסים לגלגל את האחריות הביטוחית על איזה שהוא מתווך בדמות מפיק.

<זאב גולדבלט: לפעמים הופכים את הנער שחותם איתם על ההסכם למפיק בפועל ואז האחריות היא אישית עליו, וכל מיני דברים שאתם פשוט לא מודעים אליהם.

<זאב גולדבלט: לא מתוך חוסר חכמה, פשוט חוסר ניסיון ולחלק מההורים יש קצת יותר ניסיון, תעזרו בנו.

<זאב גולדבלט: אנחנו נשמח.

<זאב גולדבלט: אני לא מכיר ועד הורים מוסדי אחד בארץ, שמועצת תלמידים של אותו בית ספר תפנה אליו ויגיד לא רוצה לעזור.

<זאב גולדבלט: אין חיה כזאת, ואם יש, אנא, עדכנו אותי.

<זאב גולדבלט: אנחנו נקרא אותם לסדר.

<זאב גולדבלט: רישוי עסקים, דיברתי.

<זאב גולדבלט: מועדי תשלום – שוב, דבר טריוויאלי.

<זאב גולדבלט: אומר לכם המפיק שיוצר אתכם קשר, שלמו מראש, אחרת אנחנו לא עושים את זה.

<זאב גולדבלט: ברגע שאתם משלמים מראש, למשל, אתם לכודים.

<זאב גולדבלט: אתם לא יכולים לבקר את האיכות של השירות שאתם מקבלים, את איכות המקום.

<זאב גולדבלט: כל מיני דברים מהסוג הזה, ששוב, אין לכם בזה עדיין ניסיון.

<זאב גולדבלט: בדיקה פיזית של המקום לפני ביצוע האירוע.

<זאב גולדבלט: לפעמים אנחנו חותמים על בסיס זה שאמרו לנו.

<זאב גולדבלט: אמרו זה יופי, אולי המקום השתנה?

<זאב גולדבלט: הסעות – חלק מבתי הספר, ממועצות התלמידים עושים את המסיבות אפילו ביישובים שכנים.

<זאב גולדבלט: לצורך זה צריכים הסעות.

<זאב גולדבלט: אין לכם אולי את הניסיון למשל לבדוק האם חברת ההסעות היא מורשת, האם לנהג יש רישיון הסעה לתלמידים, ציוד בטיחות וכן הלאה.

<זאב גולדבלט: אבטחה, מזון, אלכוהול.

<זאב גולדבלט: זאת אומרת יש כאן רשימה של מכאן ועד הודעה חדשה, שהשיח המשותף שלנו עם משרד החינוך נותן לזה, או מנסה לאתגר את זה ולהתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל השיח המשותף הזה צריך להיות לא רק עם משרד החינוך.

<זאב גולדבלט: בוודאי, גם עם מועצות התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הוא צריך להיות עם הילדים.

<זאב גולדבלט: בוודאי, בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: זאב, השאלה גם איך אנחנו בכל העניין של הבטיחות, לצורך העניין אני אומרת אפשר להביא אותו לידיעת הילדים אם זה בשיח לקראת המסיבה, אתה יודע, בתוך הכיתות, לתת להם להבין בעצם במה מדובר, אבל איך אנחנו מחזירים לפרופורציות את כל הפומפוזיות שאנחנו דיברנו עליהן?

<זאב גולדבלט: נהדר, וכאן אני נוגע בנקודה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הורים שלוקחים או אימא שלוקחת את הילדה שלה לסלון כלות כדי לתפור את שמלת הנשף.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת איך אנחנו עוצרים את זה פה?

איילת נחמיאס ורבין: סליחה רגע, כשלוקחים ילדות לחגוג להן יום הולדת בגיל 5, יום הולדת ברבי בסלון יופי, אז את רוצה כאילו שבגיל 18 - - -

<זאב גולדבלט: יש לי חדשות בשבילך, זה מתחיל כבר באמא ואבא של שבת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<זאב גולדבלט: שכל אחד מביא עוגות ענק ודברים כאלה כבר בגן הילדים.

יפעת שאשא ביטון: שזה הופך להיות נורא ואיום, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אצלנו מביאים קמח וביצים בתור אמא של שבת, וזה בלב תל אביב.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, זה נורא עניין של תפיסה חינוכית.

<זאב גולדבלט: אז אני רוצה להציע כאן הצעה חלופית.

יפעת שאשא ביטון: צריך לשנות את התרבות הזאת ואני מסכימה.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, נכון.

<זאב גולדבלט: אנחנו מנסים להנחיל - ואני מקווה שמועצות התלמידים ברחבי ישראל יאמצו את היוזמה הזאת - ליצור אפטר פארטי חלופי.

איילת נחמיאס ורבין: אפטר פארטי אלטרנטיבי כאילו.

איילת נחמיאס ורבין: וואי.

איילת נחמיאס ורבין: נשמע טוב.

<זאב גולדבלט: אלטרנטיבי.

<זאב גולדבלט: אם זה, אתם יודעים מה, סתם לצאת – גמרתם את המסיבה, יוצאים עכשיו לטיול של לילה ויום באיזה שהוא אתר מעניין במדינת ישראל.

<זאב גולדבלט: תאמינו לי, רק תרוויחו מזה.

איילת נחמיאס ורבין: הלוואי.

<זאב גולדבלט: אתם לא ניסיתם את זה, אבל אם תנסו את זה, תאמינו לי, זו יוזמה מדהימה.

<זאב גולדבלט: ואפשר להיחשף כאן לדברים שבדרך כלל לא נחשפים אליהם.

<זאב גולדבלט: אני לא אומר אל תחגגו.

<זאב גולדבלט: תחגגו.

<זאב גולדבלט: כי אוטוטו מתגייסים לצבא וכאיש צבא זקן וקשיש, אני אומר לכם, זה אתגר נחמד ותאמינו לי, באמת - - -

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הנשף, זאב, הם מגיעים בלימוזינות, הם שוכרים כלי רכב - - -

<זאב גולדבלט: אני נגד זה, שלא יארגנו.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה שאנחנו נגד זה יופי, אבל אנחנו משתפים - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל זאב, צריך לנסות להתמודד עם זה, לא ללכת נגדם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו משתפים פעולה בתוך הבתים.

יפעת שאשא ביטון: בסוף אני חושבת שצריכה לצאת מפה קריאה מאד מאד ברורה להורים לא לשתף פעולה ואומרים לכם פה הילדים – אנחנו קוראים לכם לעזור לנו לשים את הגבולות.

<זאב גולדבלט: אנחנו יוצאים בקריאה הזאת כל שנה ותעיד כאן גם חברתי, בטי.

יפעת שאשא ביטון: בואו נקבע סטנדרטים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל זאב, צריך לעשות משהו יותר אקטיבי כנראה.

<זאב גולדבלט: כל שנה אנחנו יוצאים בקריאה לכל ההורים.

<זאב גולדבלט: לצערנו – לא, לא לצערנו.

<זאב גולדבלט: זאת הגזמה להגיד לצערנו.

<זאב גולדבלט: לשמחתנו אנחנו חיים בחברה דמוקרטית ואי אפשר לכפות לא על התלמידים, גם לא על ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: כן, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, רגע.

<זאב גולדבלט: אנחנו יכולים ליצור אווירה ציבורית שמוקיעה את זה.

איילת נחמיאס ורבין: זאב, לחששתי פה למור כשדיברת על הטיול, אמרתי לה מסע בעקבות החממה.

<זאב גולדבלט: נהדר.

איילת נחמיאס ורבין: אז פה כולם יבינו אותי, כי העניין זה - - -

<זאב גולדבלט: זה נהדר.

<זאב גולדבלט: יזמה מצוינת.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אז מה אני מנסה להגיד המסע בעקבות החממה – זה איך אתה מתכתב עם מה שהם חשופים אליו, לבין זה שאתה חושב שזה כבר חרג – כמו שיפעת אמרה מאד בצדק – זה כבר חרג מכל פרופורציה.

איילת נחמיאס ורבין: ואתה יודע משהו, אני גם לא רוצה בתור הורה, אני לא רוצה להישמע טהרנית וכזאת מפונפנת, נכון?

איילת נחמיאס ורבין: כזאת נודניקית מזדקנת כזאת, שלא רוצה שהילדים יבלו.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב רגע, זה בעיה.

איילת נחמיאס ורבין: באמת צריך לעזור להורים להגיע, באמת להתכנס ולראות איך עושים את זה ברמה הפרקטית.

<דניאל בן שבת: הבעיה לפי דעתי שבדרך כלל זה ילדים עם אופי פחות חזק, או גם הורים שמאד מאד קשה להורה לבוא ולהגיד לילד תשמע, כל השכבה שלך ילכו, אני לא מוכן לשלם.

<דניאל בן שבת: זה מאד מאד בעיה, כי זה עניין של בדיוק אופי גם של ילד, להגיד פה זה מוגזם.

<דניאל בן שבת: יש ילדים שלא יודעים לעשות את זה ולהגיד אני לא מוכן לשלם 300 שקלים בשביל מסיבה.

<דניאל בן שבת: ואז הם גם מפעילים לחץ על ההורים.

<דניאל בן שבת: את יכולה להגיד לי שבתור הורה היית באה לילד שלך ואומרת מה, כל השכבה תהיה ואתה תהיה בבית?

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני רוצה רגע לעשות סדר.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא שאנחנו אומרים לילדים אל תלכו.

יפעת שאשא ביטון: להיפך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסיפור הגדול הוא שאנחנו צריכים לקבוע סטנדרטים מחדש ואתה יודע מה, להתחיל אותם באימא ואבא של שבת.

<זאב גולדבלט: עם הילדים, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, נכון, בגיל מוקדם.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו רואים ואנחנו דיברנו מקודם על מסיבות ימי הולדת בגיל הצעיר שיצאו מכלל פרופורציות ועכשיו זה באמת נכנס לכל הנושא של אימא ואבא של שבת ואנחנו חייבים לגעת שם.

יפעת שאשא ביטון: זה רק הולך ומתפשט ובמקום שאנחנו נעצור את זה, נעצור את התופעה הזו, אנחנו רואים שהיא משתלטת עלינו.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, זה לא עניין שאנחנו מזדקנים, אילת - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, אני צוחקת.

איילת נחמיאס ורבין: את יודעת, רציתי לעשות את זה בדרך הציורית.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, אבל זה העניין שאנחנו יכולים לקבוע סטנדרטים - - -

<זאב גולדבלט: אילת, אני יותר זקן, אז זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בתוך המערכת.

איילת נחמיאס ורבין: אני גם חושבת ככה, נכון.

יפעת שאשא ביטון: הנשף קורה בין כותלי בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא חייבים להביא את הזיקוקים ואת כל השמלות ולהגדיר דיוק איך אנחנו חושבים שזה צריך להיראות.

יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, הילדים ישתפו פעולה.

יפעת שאשא ביטון: הם זקוקים למי שיעזור להם לרדת מהעץ הזה ולחזור חזרה למימדים שאנחנו רוצים.

איילת נחמיאס ורבין: כן, הם זקוקים לגבולות.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, הבן שלי שהוא בן 11, לפעמים כשהוא שומע דברים שאני אומרת כאן, לא כל דבר שאנחנו מדברות עליו, בינינו, זה מוצא חן בעיניו, אבל באמת בסוף אנחנו יודעים שברמה העקרונית הילדים זקוקים שניתן להם יד וניצור עבורם את הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: הם זקוקים לנו.

<זאב גולדבלט: נכון.

<זאב גולדבלט: אני מתנצל דרך אגב שאני צריך לקפוץ עכשיו לחדר הסמוך.

<זאב גולדבלט: יש כאן גם נציגה מירושלמים מטעמנו וגם נציג מראשון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לטוענות.

<זאב גולדבלט: כך שאנחנו משאירים אתכם בידיים מצוינות.

<זאב גולדבלט: טובות יותר אפילו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה זאב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לטוענות הנוספות.

יפעת שאשא ביטון: נשמע טוענת ואז נעביר שוב אליכם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אוהב חן: טוב, נעים מאד, קוראים לי אוהב חן, אני בת 17, גרה בגבעת זאב, לומדת בבית ספר תהילה כאן בירושלים.

<אוהב חן: אני לומדת בבית ספר דתי, ככה שבית הספר שלנו לא מקיים נשפי סיום בסוף שנה, אבל אני חשופה לזה מחברים, בני משפחה, פניות, ככה שלא חסר מאיפה.

<אוהב חן: אז כמו שדניאל אמרה, מבנה של מסיבת סיום מתחיל בהכנות האלה של לקנות שמלה, התארגנות, ספר, עובר לערב עצמו, שלפעמים יש ריקודים, מגיעים, הכל בסדר.

<אוהב חן: לפעמים בוחרים מלך ומלכה של הנשף ואז האפטר פארטי.

<אוהב חן: כאן הנקודה שאני רוצה להתמקד בה.

<אוהב חן: אנחנו הצעירים לפעמים עושים דברים שאנחנו חושבים שהמבוגרים לא רואים אותם ולא יודעים עליהם, אבל בעצם אנחנו תחת העיניים שלכם ואתם רואים את הכל.

<אוהב חן: כלומר עכשיו, בימים האלה, המסיבות של האפטר פארטי, שום מסיבה לא יכולה לעבור בשלום, נקרא לזה ככה, או לעבור בכייף וחלק, בלי כמויות אדירות של שתייה חריפה.

<אוהב חן: לפעמים גם סמים בהמון מסיבות.

<אוהב חן: ככה שאחת מההכנות העיקריות מאד של המסיבה, חוץ מלמצוא שמלה, למצוא מקום, למצוא די.

<אוהב חן: ג'י, זה למצוא מאיפה אנחנו מביאים כמות כל כך גדולה של שתייה וסמים.

<אוהב חן: זה הפך להיות חלק שהוא נורא נורא גדול, שבאמת, אם תשאלו אותנו לפחות, אז לא לצורך.

<אוהב חן: אז יוצא לנו לשמוע הרבה לקראת סוף השנה, בשנים האחרונות, ככה באזור הזמן של נשפי הסיום, על הרבה מקרים של בני נוער שהסתבכו בקטטות ככה לפנות בוקר, שהסתיימו בבתי חולים.

<אוהב חן: לראות בני נוער מסתובבים ברחובות, מקיאים אחרי לילה ארוך של בילוי, של שתייה, לפעמים הטרדות בתוך המועדונים, בתוך המסגרת של החברים לשכבה.

<אוהב חן: למה בעצם שותים?

<אוהב חן: התשובה הרבה יותר פשוטה ממה שנראה לנו – לחץ חברתי.

<אוהב חן: כל ילד שלא שותה עכשיו, יכולים להגיד לו אתה לא מגניב, אתה לא זה.

<אוהב חן: זה הפך להיות חלק, התניה של בני הנוער להגיד – אני לא אהנה אם אני לא אשתה.

<אוהב חן: אם לא יביאו שתייה – המסיבה לא תהיה טובה, כמו שחשבנו שהיא יכולה להיות.

<אוהב חן: אם נשאל בני נוער אם הם מוכנים שיהיה מבוגר מטעם ההורים או מטעם המורים או כל מבוגר אחר - - -

יפעת שאשא ביטון: ברור שלא.

<אוהב חן: שיגיע לנשף עצמו או לאפטר פארטי אחר כך, כמובן שנשמע מכולם את התשובה לא, כי למה שהוא כן יבוא?

<אוהב חן: זה הלילה שאנחנו עוברים, סוג של חותמים את המעבר שלנו מצעירים לבוגרים, מסיימים 12 שנות לימוד.

<אוהב חן: למה שיבוא מישהו בכובע של שוטר או הורס מסיבות ככה ויגיד לנו מה לעשות.

<אוהב חן: אבל אנחנו מפספסים את הנקודה שבעצם אנחנו לא מביאים מבוגר שיבוא ויסתכל לנו בתוך הכוסות ויסתכל מה אנחנו שמים, אלא באמת יבוא וידאג לשלומנו.

<אוהב חן: באמת יבוא וישגיח.

<אוהב חן: גם לעמוד מהצד ולהסתכל שהכל בסדר ושאין איזו ילדה שסובלת כי בדיוק מתחככים בה, או לא יודעת מה.

<אוהב חן: בסך הכל באמת לדאוג לנו שהכל יעבור חלק, בלי שום תקלות, שהערב הזה יעבור בכיף, כמו שכולם מצפים שהוא יעבור.

<אוהב חן: עוד נקודה.

<אוהב חן: אם אנחנו עכשיו מתמקדים בנשף סיום של י"ב, אסור לנו לשכוח שבהמון המון בתי ספר עושים נשף סיום גם בכיתות י' ובכיתות י"א.

<אוהב חן: ונחשו מה יש גם שם, גם שם יש כמויות נורא נורא גדולות של אלכוהול.

יפעת שאשא ביטון: שם יש לגיטימציה למבוגר שיהיה, כי הם עדיין קטינים.

<אוהב חן: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, גם בי"ב יש הרבה קטינים.

יפעת שאשא ביטון: כן, גם בי"ב, אבל אנחנו יכולים להתווכח איתם.

יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין ב-י' אפילו אין מקום להתווכח.

איילת נחמיאס ורבין: כן, ברור, נכון.

<אוהב חן: נכון.

<אוהב חן: אם ב-י"ב אין לנו תלמידים שאפילו אין להם 18, אז כמובן כמובן שב-י' וב-י"א.

<אוהב חן: מאיפה הם משיגים כמויות כל כך גדולות, אם זה מחברים שיש להם תעודות זהות, שלא נדבר פה על העניין החוקי.

<אוהב חן: זה לא הנקודה כאן.

איילת נחמיאס ורבין: זה מסחר לא חוקי, כן.

<אוהב חן: כן.

<אוהב חן: זהו, אז בסך הכל לדעתי אני חושבת שצריכה להיות הכנה הרבה יותר טובה - נקרא לזה ככה - בבית הספר.

<אוהב חן: ממש לא ממקום של כפייה או ענישה, פשוט מישהו שיגיע לדבר עם הצעירים לפני המסיבה, הכי בגובה העיניים שאפשר.

<אוהב חן: אפשר מישהו מבחוץ אפילו, לא מסגל בית הספר, שיסביר שעם מוסיקה טובה וחצי מכמות האלכוהול שקונים, אפשר להשיג בדיוק את אותה תוצאה של הנאה ושל ריקוד ואולי אפילו לתפוס ראש.

<אוהב חן: כי אני בעצמי בת נוער ויכול להיות שמהסביבה שלי אני מושפעת מזה, שיכול להיות שלא באמת יהנו כמו שיהנו אם יביאו אלכוהול, אבל הכמויות והתוצאות של זה וההשלכות אחרי לילה כל כך ארוך, זה פשוט מזעזע אותי בתור בת נוער, לראות בני נוער אחרים בגיל שלי שפשוט יוצאים מהמצבים האלה.

<אוהב חן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אוהב.

יפעת שאשא ביטון: אוהב הכניסה כאן משתנים נוספים לתוך המשוואה שהם חמורים ומזעזעים בעיני וזה העניין של האלכוהול והסמים.

יפעת שאשא ביטון: שימו לב גם לפתיחות כבר שמדברים בה על הנושא של הסמים, ופה אני חושבת שזה נ' גדול מאד למערכת שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כי זה לא עבודה רגע לפני הנשף, אלא זאת עבודה שצריכה להיות הרבה הרבה לפני.

יפעת שאשא ביטון: כל ההכנה הזו.

<קריאה: חודשים מראש.

יפעת שאשא ביטון: כל ההכנה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אמרה פה אוהב – תביאו אנשים שידברו איתנו, שיסבירו לנו מה קורה כאן ואני חושבת שהתמונות שהיא תארה כאן, של ילדים שמקיאים, של ילדים שנפגעים מינית, של ילדים שמסיימים את הערב בבתי חולים – אני בטוחה שיש מתוך הילדים האלה כמה שיסכימו לבוא ולדבר עם בני הנוער הצעירים ולספר להם איך הם סיימו את הערב הזה ולספר להם איפה הם חצו את הגבולות ואולי דרך זה אנחנו נעשה בעצם תהליך חינוכי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו חייבים לצאת מהקופסא ולחשוב בצורה יצירתית, איך אנחנו מביאים את הילדים שלנו לנשף הסיום עם הכנה הרבה יותר טובה ממה שקורה היום.

יפעת שאשא ביטון: כי בתחושה שלי, במיוחד לאור מה שאנחנו שומעים, אנחנו מפספסים ומפספסים בגדול.

יפעת שאשא ביטון: עוד מעט אנחנו נשמע את משרד החינוך, רק התייחסות לנציגת ההורים.

<רויטל ליפמן שמר: רויטל ליפמן שמר, מארגון ההורים הירושלמי.

<רויטל ליפמן שמר: אנחנו הקמנו בשנה שעברה את יוזמת אפטר פארטי, שהיא ייעוץ להורים ולתלמידים לגבי אפטר פארטי.

<רויטל ליפמן שמר: זה היה סביב האפטר פארטי בוילות, אבל מהר מאד ראינו שהנשפים - יש קשיים לא פחותים גם כן ועשינו פיילוט בשני בתי ספר של שיח משולש – הורים, ילדים, צוותי חינוך.

<רויטל ליפמן שמר: לצערנו זה לא התרומם בלי תקציב אפילו מינימאלי.

<רויטל ליפמן שמר: הצורך שלנו שיהיה קשר ודיבור צפוף בין התלמידים, ההורים וצוותי החינוך על הנושא שהוא בעצם צריך להיות בחלק של הרצף החינוכי ולא מחוצה לו.

<רויטל ליפמן שמר: כיום האפטר פארטי היא באמת אפטר.

<רויטל ליפמן שמר: זאת אומרת הפארטי נעשית בבית הספר בצורה רשמית ולאחר מכן האפטר מנותק מצוותי החינוך וגם אין להם אמירה.

<רויטל ליפמן שמר: הם מרגישים עצמם מאד מודרים מזה במכוון ואני מאד שמחה שאוהב העלתה פה את הדברים - - -

איילת נחמיאס ורבין: אמיצים.

<רויטל ליפמן שמר: כן.

<רויטל ליפמן שמר: את הדברים כמו שהם.

<רויטל ליפמן שמר: אנחנו ניסינו את שיטת לא משביתי השמות, אבל המנוסים לא מכבר ובשני בתי הספר הגיעו חברה בני 20, זאת אומרת חיילים בחופשה שליוו את המסיבה לפני, תוך כדי ואחרי.

<אורי מלכין: סיירות הורים?

<רויטל ליפמן שמר: לא, הם לא היו סיירות הורים.

<רויטל ליפמן שמר: התפיסה של סיירת הורים היא שאין אלכוהול נקודה.

<רויטל ליפמן שמר: התפיסה בשני המקרים האלה זה שמאחר שנכנסנו מאוחר מדי, כי צריך פה תהליך חינוכי רב שנים, כל שנה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, רב שנים.

איילת נחמיאס ורבין: כאילו האפטר פארטי זה כבר בנקודת ה- - -

<רויטל ליפמן שמר: ספיראלי כל שנה בהקשר אחר.

<רויטל ליפמן שמר: רצינו למנוע בעיות מהסגנון של פינוי לבית חולים, ונדליזם, הצקות, מכות וכו', כל מיני דברים שקורים מדי שנה בעצם.

איילת נחמיאס ורבין: אתם הייתם כיבוי השריפה בעצם.

<רויטל ליפמן שמר: זה כיבוי השריפה.

<רויטל ליפמן שמר: הם היו, אי אפשר לקרוא לזה משגיחים, אבל הם היו מממני האלכוהול.

איילת נחמיאס ורבין: כך שמעתיקים מארצות הברית.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, אם כבר רוצים להעתיק אז אנא, במילה, להעתיק כמו שצריך.

איילת נחמיאס ורבין: יש מלווים.

איילת נחמיאס ורבין: יש אנשים מבוגרים גם מצוות בית הספר בנשף, גם מההורים, יש הורים מתנדבים.

יפעת שאשא ביטון: זה היתרון בהעתקה, מעתיקים מה שרוצים.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, זאת אומרת אם כבר מעתיקים, אז חברה, בואו נעתיק כמו שצריך.

איילת נחמיאס ורבין: כי זה פשוט לא הגיוני.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<רויטל ליפמן שמר: רגע, אבל יש פה עוד איזה משהו.

<רויטל ליפמן שמר: העתקה היא לא רק מחו"ל, הלוואי שזה היה רק מחו"ל, היינו יכולים יותר להתמודד עם זה.

<רויטל ליפמן שמר: ההעתקה היא ההורדה של הגיל מגילאי 22, 25 או אפילו משתחררי צה"ל שעושים מסיבות באופן מסוים של אובר נייט, של משתיים עשרה ואילך עד אור הבוקר וההעתקה של זה לגיל קודם וחוסר היכולת להיכנס ולשתות במועדונים, כי אין שתייה לפני גיל 18 במועדונים, יצרה כל מיני אלטרנטיבות לא מוצלחות ולא מפוקחות.

<רויטל ליפמן שמר: הניסיון של העיסוק בזה בחקיקה לא התרומם מספיק.

<רויטל ליפמן שמר: האכיפה ברשויות המקומיות של המקומות האלה, גם כן, לא הרימה מספיק.

<רויטל ליפמן שמר: ניסינו פנייה לשלטון המקומי אבל זה לא התרומם מספיק.

<רויטל ליפמן שמר: דווקא במשרד החינוך הדיבור הוא יותר צפוף, אבל שוב, גם שם צריך עוד יותר למקד את העשייה כדי שיהיה לזה איזה שהוא ביטוי מעשי.

<רויטל ליפמן שמר: בבסיס אני מסכימה עם מה שאמרתי מקודם, שהיוזמה צריכה להיות חינוכית, תהליכית רב שנתית, שמתעסקים עם פחות ראוותנות, יותר משמעותיות.

<רויטל ליפמן שמר: כשיש יותר משמעותיות אז פחות צריך לחפש חומרים ממכרים, משכרים, מאלחשים, אני יודעת מה, כדי שהמגע החברתי יהיה יותר קליל ונוח.

<רויטל ליפמן שמר: המגע הוא יותר קליל ונוח כאשר אנחנו אוטנטיים ומשמעותיים לעצמנו.

<רויטל ליפמן שמר: אני מזכירה שבדיון הקודם הגיע פרופסור הרפז להזכיר לנו איך זה לא מנותק מתפיסה חינוכית יותר רחבה.

<רויטל ליפמן שמר: אז מהבחינה הזו אני מאד מבקשת את עזרת הוועדה שוב, ליצור קריאה שהיוזמה תהיה תלת ראשית – הורים, ילדים – תלמידים, זה כבר לא ילדים, צוותי חינוך ולא התמודדות של התלמידים עם עצמם.

<רויטל ליפמן שמר: ההורים בינם לבין עצמם לפעמים גם מול התלמידים, גם שם יש צורך בהעצמה.

<רויטל ליפמן שמר: בלי המשולש הזה יקשה עלינו מאד לפצח את התופעה החברתית הזאת.

<קריאה: וצריך גם להוסיף את הקלות של רכישת אלכוהול דרך אפליקציות ובאינטרנט, שזו גם תופעה חדשה.

<קריאה: לא צריך להציג תעודת זהות למוכר.

יפעת שאשא ביטון: כן, תודה רבה רויטל.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דניאל.

<דניאל בן שבת: אני גם רוצה להגיד משהו.

<דניאל בן שבת: באמת יש לי חבר מאד מאד טוב בכיתה י"ב.

<דניאל בן שבת: כששאלתי אותו לפני מסיבה למה הוא שותה אלכוהול, כאילו, למה כל ההתעסקות הזאת, הוא כמובן בגיל 18, הוא מציג תעודת זהות.

<דניאל בן שבת: הוא אומר לי אני שותה, אני לא הגעתי למצב של שכרות עד רמת הקאה והגעה לבית חולים.

<דניאל בן שבת: אנחנו שותים כמה כוסיות כדי לקבל ראש טוב – נקרא לזה ככה – ולהנות.

<דניאל בן שבת: אני מאד מתנגדת לזה.

<דניאל בן שבת: אני לא חושבת שצריך אלכוהול כדי להנות, אבל אם זה מה שעושה לו את זה, בבקשה.

<דניאל בן שבת: אבל אני חושבת שאם אנחנו מדברים על הטווח הקצר, תלמידי י"א-י"ב של עכשיו, לדעתי צירך לפתוח איתם בשיח על מינון נכון של האלכוהול.

<דניאל בן שבת: לשתות – הם ישתו וסבבה, שישתו, אבל שיעשו את זה במינון הנכון.

<דניאל בן שבת: אחרי זה, בטווח הרחוק, כבר יהיה אפשר יותר לטפל בזה, אבל בטווח הקצר לבוא ולהגיד להם אל תשתו, אל תשתו, אל תשתו, זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא יעשה את העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי.

<דניאל בן שבת: הם כבר התחילו לשתות.

איילת נחמיאס ורבין: את מסתכלת על מסיבות הסיום של השנה, על מה כדאי לעבוד.

<דניאל בן שבת: כן, של השנה, של שנה הבאה.

<דניאל בן שבת: אני חושבת שלבוא ולהגיד להם אל תשתו אלכוהול, זה לא יהיה טוב.

<דניאל בן שבת: אבל לבוא ולהסביר להם איך עושים את זה במינון הנכון.

<דניאל בן שבת: אף בן נוער לא רוצה לסיים את הערב שלו בבית החולים.

<דניאל בן שבת: אני בטוחה שגם אף הורה לא ירשה לילד ללכת אם זה ככה.

<דניאל בן שבת: אז כשמדברים איתם על מינון ועל כמויות, לדעתי זה גם יפתור איזו שהיא נקודת מבט, איזו שהיא בעיה בטווח הקצר.

יפעת שאשא ביטון: זה מחזיר אותנו לנושא של האיזונים ואני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אני גם מאמינה שאם אנחנו נבוא באנטי ובנגד ובאיזו שהיא קונטרה, זה לא מה שייתן את הפתרון, אבל אם אנחנו ניתן להם את הכלים - אתם כבר עושים את זה אז תעשו את זה נכון והכי פחות פוגע – אני חושבת שזו באמת הדרך לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דניאל.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אוהב.

<אוהב חן: אני רוצה להוסיף עוד משהו.

<אוהב חן: כשחושבים על זה, עולה גם שאלה שזה נשפים שהם סיום לימודים.

<אוהב חן: אז האם עצם העובדה שזה קורה במסגרת בית ספר, זה נותן יותר לגיטימציה לשתות ולנקות מהמצפון לאלה שלא יזמו את זה ולא רוצים.

<אוהב חן: האם זה כן נותן פשוט לגיטימציה לילדים לשתות.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: בית ספר לא צריך לתת לגיטימציה.

יפעת שאשא ביטון: בתוך הנשף עצמו אסור שזה יקרה.

איילת נחמיאס ורבין: שבית ספר נותן?

איילת נחמיאס ורבין: רגע, שנייה, אני לא הבנתי.

<דניאל בן שבת: הכוונה היא שבגלל שזה כבר הפך להיות סוג של נורמה שבסוף י"ב עושים מסיבה, זה הפך להיות קבוע, זה הפך להיות חלק מהדרך.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, בבית הספר?

איילת נחמיאס ורבין: אני חייבת להבין משהו.

איילת נחמיאס ורבין: בית הספר עוצם עיניים לזה שיש אלכוהול במסיבות שהן בשטח בית הספר לצורך העניין?

<אוהב חן: הוא עוצם עיניים.

איילת נחמיאס ורבין: או לחלופין במסיבה רשמית?

איילת נחמיאס ורבין: רגע, רגע.

<אורי מלכין: נעשה את ההבחנה, כי יש פה - - -

איילת נחמיאס ורבין: רגע, שנייה, לא, לא.

<דניאל בן שבת: אנחנו רואים את זה.

<דניאל בן שבת: אני חס וחלילה לא מכלילה את כל בתי הספר, אבל בהמון בתי ספר עובדה שזה לא משתנה.

<דניאל בן שבת: עובדה ששנה אחרי שנה אחרי שנה התלמידים של בית הספר מגיעים לי"ב, משתכרים, מקיאים, מגיעים לבתי החולים.

<דניאל בן שבת: זה כבר הפך - - -

<מור פייגין: היא מדברת על מסיבות שהן בחסות בית הספר.

איילת נחמיאס ורבין: ועל זה אני מדברת, בגלל זה אני בשוק.

איילת נחמיאס ורבין: אני בהלם.

<מור פייגין: זה לא בכל בתי הספר.

<אורי מלכין: יש הבחנה.

<אורי מלכין: סליחה שאני מתערב, פשוט להבחין, כדי שנסביר מה קורה.

יפעת שאשא ביטון: רק שם לפרוטוקול בבקשה.

<אורי מלכין: שמי אורי מלכין, אני ממשרד החינוך, מינהל חברה ונוער.

<אורי מלכין: אגב, זו לא הפעם הראשונה שוועדות הכנסת עוסקות בנשפים.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: גם אנחנו כבר עסקנו בזה.

<אורי מלכין: בשנת 2013 ועדת החינוך דנה בנושא.

איילת נחמיאס ורבין: גם אנחנו כבר עסקנו פעם בנושא של המסיבות.

יפעת שאשא ביטון: כן, שנה שעברה.

<אורי מלכין: חשוב להבין בין מסיבות הסיום הרשמיות.

<אורי מלכין: חוזר מנכ"ל מאפשר לגבות עד 200 שקלים למסיבת סיום לתלמיד י"ב.

<אורי מלכין: אלה אותן מסיבות הסיום שמתקיימות - - -

איילת נחמיאס ורבין: אבל אנחנו עכשיו לא מדברדים על הכסף, ידידי, אנחנו מדברים על שתיית אלכוהול בחסות מסיבות, שלא משנה כרגע אם זה בתוך בית הספר או מחוץ לבית הספר, אבל בית הספר הוא - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל הן בחסות בית הספר.

איילת נחמיאס ורבין: הן בחסות בית הספר ומורי בית הספר לצורך העניין.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

<אורי מלכין: הן לא בחסות בית הספר, כיוון שבית הספר לא עוסק בגבייה ובניהול הספקים.

<אורי מלכין: בית הספר עוסק במסיבת הסיום שעליה גובים 200 שקלים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני מדברת על מסיבת הסיום שעליה גובים את ה-200 שקלים, שיש במסיבות האלה, על פי אוהב ומור - - -

<אורי מלכין: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: שם אין אלכוהול.

יפעת שאשא ביטון: במסיבה שגובים את ה-200 שקלים לא גובים.

<אורי מלכין: אלה שתי מסיבות שונות.

איילת נחמיאס ורבין: אם יושבים דקה אחרי כן באפטר פארטי.

איילת נחמיאס ורבין: אוהב דיברה על מסיבות, תקשיבו רגע.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אז בואו נעשה סדר.

איילת נחמיאס ורבין: אני הזדעקתי.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, רגע.

<דניאל בן שבת: יכול להיות שבנשף עצמו, גם בחלק הראשון יהיה.

<דניאל בן שבת: אני לא יודעת.

<דניאל בן שבת: לא ניסיתי, אבל יכול להיות.

איילת נחמיאס ורבין: שנייה.

איילת נחמיאס ורבין: אני הזדעקתי כשאוהב אמרה שמדובר במסיבות שהן בחסות בית הספר.

<אורי מלכין: לא.

<אורי מלכין: במסיבות האלה אסור אלכוהול.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, אבל ידידי.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לוקחים ברצינות את מה שהן באו להגיד לנו היום, כי זה בעצם מה שחשוב לנו, זה השיח, הנגישות הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: על זה אני הזדעקתי.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת האם כשבית הספר נוכח – נקרא לזה – באיזו שהיא צורה – האם שתיית אלכוהול מתרחשת.

איילת נחמיאס ורבין: אתה אומר לא ואוהב אומרת שכן.

איילת נחמיאס ורבין: אז אנחנו צריכים להבין מה קורה.

<אוהב חן: לא, זה לא כן מוחלט.

איילת נחמיאס ורבין: אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא כן מוחלט זה הגיוני.

<אוהב חן: כי תראי, אנחנו בני נוער עם דחפים וצרכים נורא גדולים.

<אוהב חן: בינינו, כשנמצאים בחלק הראשון של המסיבה, לפני שמגיעים לחלק של האפטר פארטי, יש ילדים שמאד רוצים לשתות.

<אוהב חן: גם שם תהיה מוסיקה.

<אוהב חן: לא מחכים כולם ויושבים, משלבים ידיים ומתאפקים לחלק של האפטר פארטי, וואי, אני רוצה לשתות.

<אוהב חן: לא, לא, אני אחכה לחלק הבא.

<אוהב חן: ברור שהם מביאים איתם.

<אוהב חן: אני לא אומרת שזה קורה באופן רשמי, כשהמורים נמצאים, אבל ברגע שתלמיד שסיים י"ב אומר לתלמיד ששנה מתחתיו, בחלק לא של האפטר פארטי – היה לנו מלא שתייה ושתינו ואז הלכנו מתודלקים לחלק הבא, לאפטר פארטי, אני מניחה שבית הספר יודע.

<רויטל ליפמן שמר: רגע, אבל מתדלקים גם בין כותלי בית הספר.

<רויטל ליפמן שמר: התדלוק הזה נעשה בבקבוקים מהסגנון - - -

איילת נחמיאס ורבין: על זה אני מדברת.

<רויטל ליפמן שמר: זאת אומרת שמחזיקים שתייה אלכוהולית ב - - -

איילת נחמיאס ורבין: פלסטיקים כאלה.

איילת נחמיאס ורבין: לא משנה.

איילת נחמיאס ורבין: לוקחים בקבוקים שהם לא מזוהים.

<אוהב חן: - - - בבית ספר לא שותה, כי זה קורה שנה אחרי שנה, אז אולי זה כן - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בואו ניתן גם לאמילי להציג את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה טוענת נוספת ואז אנחנו נאפשר לפתוח את הדיון גם אליכם.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאת רוצה לדבר ואנחנו נשמע גם את משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אמילי, בבקשה.

<אמילי גלדודניק: אוקיי, אז אני אמילי גלדודניק.

<אמילי גלדודניק: אני בכיתה י"ב.

<אמילי גלדודניק: אני לומדת בבית ספר פנימיית בויאר פה בירושלים.

<אמילי גלדודניק: בקשר לכל תרבות האלכוהול, שבעצם הפכה להיות עניין מאד מאד שגרתי במסיבות, אנחנו מסתכלים על הילדים שהם למעשה בסופו של דבר כן נפגעים, אבל כמובן יש את הקבוצה של אלה שנמנעים מהאירוע בגלל השתייה, או כאלה שמגיעים ומושפעים יותר מהלחץ החברתי, בעיקר הם אנחנו מסתכלים על מסיבות שמתקיימות בווילות ובחדרים שמשכירים.

<אמילי גלדודניק: יש גם את הנהגים התורנים לפעמים, שהם אלה שלוקחים את הילדים בדיוק לשם.

<אמילי גלדודניק: אנחנו מסתכלים על הנהגים התורנים שהם אמורים לא לשתות, אבל בגלל כל הסיטואציה, תמיד עובר בראש העניין של לי זה לא יקרה.

<אמילי גלדודניק: אני הנהג, אני אשתה כוסית והכל יהיה בסדר.

<אמילי גלדודניק: שום דבר לא יקרה.

<אמילי גלדודניק: ובסופו של דבר כן נפגעים גם מהעניין הזה, מהנהיגה בשכרות.

<אמילי גלדודניק: יש לי כמה פתרונות לזה.

<אמילי גלדודניק: אני באתי יותר עם הפתרונות.

<אמילי גלדודניק: בעצם רוב הנוער אומר – אין לי בעיה לא לשתות במסיבה, אם אני עם חברים שלי.

<אמילי גלדודניק: כשאני עם חברים שלי אני נהנה, אני לא חייב לשתות.

<אמילי גלדודניק: אז אם אנחנו ניצור את המקום הזה, שהוא יגיע גם באפטר פארטי, של אנחנו עם חברים ואנחנו לא חייבים לשתות, זה כבר יניע את העניינים שלא כולם ישתו ולא יצטרכו את זה.

<אמילי גלדודניק: אני כבר יכולה להגיד שזה מתחיל לקרות כבר בגני שאביב בלוד.

<אמילי גלדודניק: בעצם יש להם פעם בשבוע קפיישקה.

<אמילי גלדודניק: הם כולם רוצים שם.

איילת נחמיאס ורבין: ממוצא רוסי.

<אמילי גלדודניק: כן, אז הם קוראים לזה קפיישקה.

<אמילי גלדודניק: הם מגיעים בימי שלישי, חמישי בערב, הם יושבים ויש את המגרש.

<אמילי גלדודניק: חברה מבחוץ מביאה כיסאות, קפה, מיץ, משהו.

<אמילי גלדודניק: ואז הם בעצם באים ושותים קפה ומיץ ולא שותים אלכוהול.

<אמילי גלדודניק: למה?

<אמילי גלדודניק: כי הם עם החברים שלהם וזה מקום שהם יכולים להיות עם כולם, בלי אלכוהול.

<אמילי גלדודניק: ועוד פתרון שאני מציעה - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה עניין תרבותי שצריך לבנות אותו, כמו שאמרנו, בתהליך רב שנים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע.

<אמילי גלדודניק: בדיוק, וגם בתהליך שנים, אם באמת אנחנו מדברים על מסיבות גדולות.

<אמילי גלדודניק: אני יכולה להגיד שבפנימייה שלנו יש לנו מכיתה ז' כל יום שישי מסיבה, שאליה בתכלית האיסור אין אלכוהול.

<אמילי גלדודניק: אין דבר כזה.

<אמילי גלדודניק: אני יודעת מכיתה ז' שאני הולכת למסיבה הזאת ואני נהנית כל פעם מחדש וכיום כשאני יוצאת עם חברות שלי למסיבות אחרות וגם באפטר פארטי, אנחנו יודעות איך אנחנו יכולות להנות במסיבה.

<אמילי גלדודניק: מגיל צעיר מאד אנחנו יודעות איך אנחנו יכולות להנות במסיבה, בלי אלכוהול.

<אמילי גלדודניק: אז אם אנחנו מסתכלים לטווח הארוך, אני חושבת שדברים כאלה, שאם אנחנו נבנה אותם מההתחלה, זה יעבוד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אמילי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את התייחסות משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קצת לקחנו את הדיון לנושא של האלכוהול והסמים וזה זרק אותנו לשם כי זה באמת מזעזע, אבל אני רוצה להוסיף - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה גם משהו שאנחנו יכולים לעשות משהו אקטיבי בפיקוח.

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה גם להוסיף לזה את הנדבך שלשמו בעצם התכנסנו וממנו בעצם נוצרה המחאה של שוויון בנשף, וזה העניין הגרנדיוזי של הנשפים האלה, שיוצאים מכלל פרופורציות.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת באחריות, באמת, אני מוכנה לקחת אחריות על האמירה הזו – אנחנו יכולים ליצור סטנדרטים אחרים, אם אנחנו נבנה אותם נכון מהגילאים הצעירים ונעשה את זה באופן עקבי ושיטתי לאורך כל הדרך.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח לשמוע את ההתייחסות, בטי.

<בטי ריטבו: בטי ריטבו, מנהלת תחום הורים ומשפחה, משרד החינוך.

<בטי ריטבו: אני מובילה את הקשר בין ההורים לבין המשרד.

<בטי ריטבו: אחרי תדבר מלכי, שהיא ממש ספציפית על התכניות.

<בטי ריטבו: אני חושבת שהנושא הזה זה אחד מהנושאים שמשותפים למשולש שאת דיברת.

<בטי ריטבו: בוודאי אנחנו המבוגרים, ואתם ביקשתם מההורים, אבל גם מאיתנו, מהמבוגרים, תעזרו לנו.

<בטי ריטבו: אני חושבת שאתם הצלע הכי הכי חשובה, כי אני חושבת שאם מדברים על תכניות ועל להביא אנשים מבחוץ, אין כמו חברת בני הגיל שבאים ומדברים.

<בטי ריטבו: אני מאד מאמינה בעמיתים ואנחנו כאן אתכם ומאפשרים לכם.

<בטי ריטבו: אני מסכימה שיש פה הרבה מאד לחץ חברתי, לא רק של ההורים, גם בקרב בני הגיל.

<בטי ריטבו: לא כולם נעים להם עם הנשף, לא כולם נעים להם עם השמלה או עם האלכוהול, אבל זה לא נעים לומר אני לא בחברה.

<בטי ריטבו: הלחץ החברתי פה הוא מאד-.

<בטי ריטבו: דיברתם על כך שחלק מהדברים קורים בבית הספר.

<בטי ריטבו: תראו, אני עבדתי המון שנים כיועצת בתיכון.

<בטי ריטבו: אנחנו בהחלט לא עוצמים עיניים.

<בטי ריטבו: כשאנחנו רואים אנחנו רואים, אבל יש הרבה מאד דברים שאנחנו, עם כל השיח שיכול להיות מיטבי בינינו, כשהוא קיים, בינינו לביניכם, יש הרבה מאד דברים שאנחנו לא יודעים, המבוגרים, וזה בסדר.

<בטי ריטבו: כי יש דברים של התרבות שלכם.

<בטי ריטבו: אז יש הרבה דברים שזה לא רק עניין של התרעה ולהגיד הנה, לקראת הנשף אסור כך וכך וכך.

<בטי ריטבו: יש פה עניין של הידברות שמלכי תרחיב את הדיבור.

<בטי ריטבו: אני רוצה להתייחס למה שהתחלנו עם פורום ועדי ההורים היישובים.

<בטי ריטבו: אנחנו התחלנו בשנה שעברה, התמקדנו באלכוהול, כי זה היה לנו הכי דחוף ואנחנו הוצאנו - אני צילמתי רק 10 עותקים - הוצאנו יחד איתם מכתב לוועדי ההורים היישובים, שהם שלחו כמובן ליישובים השונים בנושא של חוזר להורים לקראת הנשף, בנושא של האלכוהול.

<בטי ריטבו: במקביל, גם הבב"סים, הרכזים בבתי הספר, גם הם העבירו את המכתב, כמובן בידיעה של מנהלי בתי הספר, אבל אנחנו רואים את זה רק כשלב ראשון מתכנית שלמה.

<בטי ריטבו: בשנה שעברה אנחנו אמרנו שזה מה שהכי הכי דחוף לנו.

<בטי ריטבו: אנחנו נמשיך.

<בטי ריטבו: השבוע יש לנו ישיבה איתם בנושאים שונים, גם בנושא הזה ואנחנו נראה איך באמת נלך לקראת תכנית רחבה יותר.

<בטי ריטבו: לסטנדרטים.

<בטי ריטבו: אני ראיתי חדשות בערוץ 10 במוצאי שבת, עם האמא ואבא של שבת והזדעז

<בטי ריטבו: עתי ואני באמת לפני הישיבה אמרתי לזאב, לא רק י"ב, בוא נראה מה קורה בגנים.

יפעת שאשא ביטון: ודיברנו על זה כבר שנה שעברה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמרנו, חברים זה מתחיל שם עוד בשנה שעברה.

יפעת שאשא ביטון: עוד לא ידענו שזה יתפשט גם לאמא ואבא של שבת, שזה בעיני הכי חמור.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, מאיפה שתחשבי דבר כזה?

איילת נחמיאס ורבין: כשמבקשים ממך, ותסלחי לי, אצלנו מבקשים או קמח או ביצים או עציץ קטן או פרחים.

איילת נחמיאס ורבין: זה מה שנראה לי מתקבל על הדעת.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

איילת נחמיאס ורבין: כשזה מתפתח לעוגות עם ציפוי שעולות 300 שקלים - - -

יפעת שאשא ביטון: והפתעות.

איילת נחמיאס ורבין: והפתעות וכל מיני דברים כאלה, תגידי לי?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קצת מאבדים פרופורציות ואני חושבת שהשיח באמת צריך להיות הורים, תלמידים ומערכת חינוך, אבל אני חושבת שגם בכוח שלנו כמערכת לקבוע את הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: לקבוע בלי לפחד ושזה יהיה גורף בכל הגנים ואני רואה אחריות אמיתית של צוות חינוכי, אם זה בגן ואם זה בבית ספר, להגיד אצלנו כאן בבית הספר זה מה שקורה.

יפעת שאשא ביטון: לא נכנסת שום חריגה.

<בטי ריטבו: חייב, נכון.

יפעת שאשא ביטון: וזה בסדר, גם אם זה קצת לא נעים מול ההורים שיגיעו עם העוגות ועם כל המאסות האלה של ההפתעות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא ייכנס ולהחזיר אותם חזרה עם זה.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שבפעם הראשונה זה לא נעים ובפעם השנייה זה לא נעים, אבל בפעם השלישית הם מבינים שכאן יש סטנדרטים והילדים רואים.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב מה שאת העברת כאן, אבל זה צריך להיות חלק מהתהליך השלם, כי הילדים רואים את הדוגמא האישית, של מה אנחנו כן מקבלים בבית ספרנו ומה אנחנו לא מקבלים בבית ספרנו וצריך לבנות את זה מעכשיו, מעכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אין זמן.

<בטי ריטבו: ואני בטוחה שבקבוצת הורים בגן ילדים יש את הקולות שמובילים לקראת שיהיה וזה ירגיע הרבה מאד הורים יופי.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<בטי ריטבו: הגננת פתחה את זה.

<בטי ריטבו: כי אני בטוחה שכמו שרוב בני הנוער הם כמוכם, רוב ההורים גם לא בעד.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

<בטי ריטבו: אני רוצה לאפשר למלכי, שבאמת תרחיב על התהליך שאנחנו עוסקים בו.

יפעת שאשא ביטון: בטי, לפני שאת מעבירה למלכי, אני רוצה שתהיה פה התחייבות של המשרד, שאנחנו יוצאים מכאן עם קביעת סטנדרטים ברורים לכולם, מהשלבים הצעירים של הגן, גיל שלוש, משם זה יתחיל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם כולנו נקפיד על זה, אנחנו נצליח לבנות מציאות אחרת, לפחות לבוגרים הבאים.

<קריאה: בחוזר מנכ"ל, לא באיזה משהו ערטילאי.

יפעת שאשא ביטון: חוזר מנכ"ל שהוא לא בהמלצה, אלא משהו שאנחנו מקפידים עליו בצורה מאד ברורה.

<בטי ריטבו: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מלכי.

<מלכי כץ: מלכי כץ, היחידה למניעת סמים, אלכוהול וטבק במשרד החינוך.

<מלכי כץ: כמו שאמרה בטי, אנחנו עושים המון עבודה בתחום האלכוהול סמים וטבק.

<מלכי כץ: אני חושבת שהחל משנת 2009 יש מסר מאד מאד מאד ברור, ששתיית אלכוהול מתחת לגיל 18 היא מסוכנת ומזיקה.

<מלכי כץ: אנחנו לא אומרים אל תשתו.

<מלכי כץ: אנחנו לא אומרים אסור לשתות.

<מלכי כץ: אנחנו כן בשיח עם בני הנוער, עם המתבגרים, ביחס למה זה שתיית אלכוהול, למה אלכוהול צריך לשמש כמתווך ביני לבין השמחה, ביני לבין תחושת השחרור.

<מלכי כץ: אני חושבת שהחל מגן ילדים אנחנו עושים עבודה עם תכנית יום של תכלת, ביסודי עם תכנית גדולים ולא שותים בכיתות ה'-ו' וכמובן לאורך כל העל יסודי, שיש שיח מתמשך בנושא של שתיית אלכוהול.

<מלכי כץ: גם בנושא האפטר פארטי, שנה שעברה עשינו וכתבנו סדנאות גם לעבודה עם צוותי חינוך וגם לעבודה עם התלמידים, בנושא של מסיבות בצימרים.

<מלכי כץ: אני חושבת שהשיח הכי חשוב הוא שיח שבא לא ממקום מטיף ולא ממקום שיפוטי.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<מלכי כץ: ולא ממקום שעושה נו, נו, נו ומפחיד, אלא ממקום של באמת למה אני שותה אלכוהול?

<מלכי כץ: ישבתי קודם בקפיטריה וניגש אלי סטודנט.

<מלכי כץ: הוא שאל אותי אם אני חברת כנסת ואמרתי לו לא, עוד לא.

<מלכי כץ: הוא שאל אותי מה אני עושה פה.

<מלכי כץ: הוא ישב, הוא היה משועמם, הוא הצטרף אלי לשולחן והתחלנו לדבר.

<מלכי כץ: הוא אמר לי כן, אני בוועדת חינוך והוא סיפר לי שהוא סטודנט לחינוך.

<מלכי כץ: הוא שאל אותי מה אני עושה פה והתחלנו לדבר.

<מלכי כץ: הוא אומר לי אני אגיד לך למה בני נוער שותים, הם שותים בשביל להשתחרר.

<מלכי כץ: קצת התחלנו לדבר באמת על הלמה הזה.

<מלכי כץ: הוא אומר לי את שואלת שאלות שמעוררות אותי עכשיו למחשבה, כאילו מה המשמעות של האלכוהול באמת.

<מלכי כץ: כי אני לא שותה בשביל הטעם.

<מלכי כץ: כאילו, אם אני אשתה בשביל הטעם, אני אקח איזו בירה טובה ובזה זה ייגמר, אבל כשאנחנו מקפיצים טקילות ושותים וודקה, זה ממש לא בשביל הטעם.

<מלכי כץ: אז אני חושבת שהשיח שלנו צריך להיות על משמעות האלכוהול, על איזה צורך זה עונה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לא רק.

יפעת שאשא ביטון: זה נשמע מאד פסטורלי, אבל בואי נודה על האמת, הילדים עכשיו לא ישבו וינהלו שיח פילוספי - - -

<מלכי כץ: לא, לא, ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: אם אני שותה בגלל הטעם או בגלל זה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, גם אין שום בעיה עם זה שגם קצת נפחיד אותם.

יפעת שאשא ביטון: אם הם יבואו וישמעו עדות מילדים שנמצאו זרוקים ואמרו – אני מצאתי את עצמי במצב מביך מול החברים שלי, כשהקאתי לידם.

יפעת שאשא ביטון: אני מצאתי את עצמי במצב מביך כשאנשים ברחוב עברו ומצאו אותי זרוק והיו צריכים להחזיר אותי הביתה.

יפעת שאשא ביטון: זו הייתה מבוכה גם כלפי ההורים שלי.

יפעת שאשא ביטון: שילדים ישתפו בחוויה שלהם, אני חושבת שזה יעשה את העבודה, כי הילדים האלה צריכים לראות שיש מישהו משלהם שאומר להם תראו מה קרה לי.

איילת נחמיאס ורבין: הנציגים הם בדרך כלל בני 40 והם מטיפים, זה מה שקורה בבתי הספר.

<מלכי כץ: לא, לא, לא.

<מלכי כץ: הטפה זה לא הדרך לשיח עם בני הנוער.

איילת נחמיאס ורבין: בני 30 הם זקנים מבחינת הנוער.

<מלכי כץ: ממש לא.

<מלכי כץ: אני לא חושבת ש - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל מודלינג זה לא הטפה.

יפעת שאשא ביטון: להביא להם מישהו שידבר איתם ויספר להם על מה ש - - -

<מלכי כץ: נכון.

<מלכי כץ: הסוד פה שהם רואים את זה בלייב.

<מלכי כץ: הם רואים את החברים שלהם משתכרים ונופלים.

יפעת שאשא ביטון: הם רואים, אבל זה כבר מאוחר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שהם יגיעו למצב שהם יראו.

<מלכי כץ: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: הרי מה הסיפור פה?

יפעת שאשא ביטון: שאנחנו לא נגיע למציאות הזו שהם שותים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שרגע לפני הם לא יראו את החברים שלהם, כי החברים שלהם צומחים יחד איתם במערכת, שהם מבינים שזה לא חלק מהסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול שאלה, מלכי.

יפעת שאשא ביטון: ואולי אני קצת מקלקלת את החגיגה, את המסיבה פה.

יפעת שאשא ביטון: כמה שנים כבר פועלת התכנית של כיתה ו'?

<מלכי כץ: ה'-ו'?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<מלכי כץ: לא הרבה, כי היא תכנית חדשה יחסית.

<מלכי כץ: היא נכנסה כפיילוט.

<מלכי כץ: לדעתי משנת 2013.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאת התוצאות שלה אנחנו אמורים לראות רק בשנתיים הקרובות.

<מלכי כץ: אגב, אנחנו ראינו הפחתה בחטיבות הביניים בשנה שעברה בשתיית אלכוהול.

<בטי ריטבו: נכון, נכון.

<מלכי כץ: בתיכונים לא ראינו, אבל העבודה המתמשכת מראה תוצאות.

<מלכי כץ: חד משמעית.

<בטי ריטבו: נכון, יש נתונים.

<מלכי כץ: אני כן רוצה להגיד שקודם כל נכון שצריך לנהל שיח ושזה יהיה שיח משמעותי, אבל גם כשאני באה ואני אומרת ששתיית אלכוהול היא מסוכנת ומזיקה, אני מסבירה למה.

<מלכי כץ: אני מסבירה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא מעניין אותם לשמוע את זה ממך.

יפעת שאשא ביטון: הם שומעים את זה מההורים שלהם, הם שומעים את זה מעולם המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: נו, כן, המבוגרים האלה, כי הם מפחדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל כשיבוא אליהם מישהו, ילד, ששנה שעברה, שהוא שנה מעליהם, ויספר להם – תקשיבו, שנה שעברה באנו וחשבנו שזה פן ורצינו להשתחרר ואני מצאתי את עצמי זרוק - - -

<מלכי כץ: זו גם דרך.

יפעת שאשא ביטון: זה ייגע בהם יותר.

<מלכי כץ: תראי, זאת דרך אחת למצוא את אותם אלה שעברו את החוויה המאד לא פשוטה הזאת, המאד קשה הזאת, אבל אנחנו גם עובדים עם מנהיגות נוער.

<מלכי כץ: אנחנו מכשירים מדי שנה אלפי בני נוער בסמינרי עמיתים.

<מלכי כץ: אני לא יודעת אם אתם נחשפתם לזה.

<מלכי כץ: מקיימים סמינר עמיתים, מכשירים את בני הנוער דרך סדנאות והרצאות והם אחר כך אלה שמנחים את החברים שלהם בכיתות.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, זה גם וגם וגם ואני עדיין אומרת, שווה לאמץ.

יפעת שאשא ביטון: את תראי את התגובות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, את תרדי לבתי הספר ובסופו של דבר זה מה שעושה את זה.

<מלכי כץ: אנחנו נעשה את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים לגייס את כל הכוחות של כל אותם אלה שבאו לשמוח ונפלו ובטוח מתוכם יש כאלה שירצו לבוא ולהעביר את המסר, כוללת בנות שמצאו את עצמן בסיטואציות מביכות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכשהם יבואו וידברו זה כבר יעשה את העבודה שלו הרבה יותר מכל הניסיון לבוא על נקי ולנסות לספר להם מה יכול לקרות.

<אוהב חן: לדבר איתם בגובה העיניים.

<אוהב חן: זו השיטה הכי טובה.

<מלכי כץ: אני חושבת שבסופו של דבר זה גם וגם וגם.

יפעת שאשא ביטון: כן, אמרתי, כל המכלול.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מיטל אברהמי ואחר כך הודיה.

<מיטל אברהמי: לעניין חשיפה של אלכוהול וסמי פיצוציות.

<מיטל אברהמי: בשנים האחרונות הוקם במשטרת ישראל מערך של מניעה והסברה.

<מיטל אברהמי: ישנם בכל המחוזות קצינות מניעה והסברה.

<מיטל אברהמי: אחד מהיעדים שיש למחלקת נוער במשטרת ישראל, זה העברת הרצאות לבני נוער בבתי ספר על כל הנושאים הבוערים, אם זה אלכוהול כמחולל אלימות, אלכוהול בכלל, שכרות, נהיגה בשכרות, סמי פיצוציות, אלימות ובאמת מגיעים להמון בתי ספר בשנה.

<מיטל אברהמי: שוטרים מגיעים עם מצגות מאד מרשימות ומעבירים מערכי שיעור.

<מיטל אברהמי: אני רוצה להציע, אם בבתי ספר שלכם, בבתי ספר של חברים לא מגיעים שוטרים כאלה, אני יכולה לתת את הטלפון שלי, תפנו אלי ואנחנו נדאג שיגיעו שוטרים להעביר מערכי שיטור כאלה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: זה שיתוף פעולה מבורך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלנוכחות גם יש משמעות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים את זה בהקשר של הבריונות ברשת הרבה פעמים ובמקומות האלה ואני חושבת שזה בהחלט יכול להוסיף.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מיטל.

יפעת שאשא ביטון: שווה אגב לעשות את זה אפילו ממוסד, מול מערכת החינוך ואז לבנות את זה לא באופן וולונטרי, שמי שמעוניין, אלא באמת משהו שהוא קצת יותר.

<מיטל אברהמי: אני חושב שויקי אלעמרי עובדת איתנו.

<מיטל אברהמי: אז היא ראש החוליה וכן.

<מיטל אברהמי: היא ראש החוליה ואני רוצה לומר שמעבירים לא מאות אלא אלפי הרצאות בשנה בהמון בתי ספר.

<מיטל אברהמי: יש להם יעדים מאד מאד גבוהים שהם צריכים לעמוד בהם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הודיה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק מזכירה לכם שאנחנו עדיין בסטנדרטים של הנשפים ואיך אנחנו מחזירים את זה קצת חזרה לגדול הטבעי.

יפעת שאשא ביטון: אז הודיה, ענבר, שבעצם הרימה את כל המחאה הזו ואחר כך אנחנו נעבור אליך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הודיה.

<הודיה טלקר: טוב, אז אני אציג את עצמי.

<הודיה טלקר: אני הודיה טלקר, בת 18 מקריית שמונה, יושבת ראש מועצת התלמידים והנוער של מחוז צפון.

<הודיה טלקר: ראיתי את הסרטון שלך.

<הודיה טלקר: מדהים.

<הודיה טלקר: כן, חיקוי זול.

<הודיה טלקר: זה משהו ששווה לדבר עליו.

<הודיה טלקר: כאילו, הנשף – ואני בתור שמיניסטית יכולה להגיד את זה – יכול לקבל ערך מוסף כשהוא שונה.

<הודיה טלקר: ואז אולי השתייה תהיה במקום אחר.

<הודיה טלקר: אני חייבת להגיד שברגע שאומרים לי בבוקר שיש הרצאה בין 10 ל-12 על אלכוהול, טוב, אולי נחתוך כאילו?

<הודיה טלקר: כי זה עוד הרצאה וזה להטיף לי, כי לא ככה ואולי במקום ככה אז ככה.

<הודיה טלקר: במקום לגרום לי להבין לבד את המשמעות של מה שאני עושה.

<הודיה טלקר: אולי הפאנלים האלה והמפגשים שהם עם בני נוער בגיל שלי, שחוו חוויה לא נעימה, זה כן יותר משמעותי.

<הודיה טלקר: ואולי העניין של ליווי של צוות חינוכי, שמלווה את הוועדה או קבוצה שבונה את הנשף בצורה מסודרת יותר, יהיה משהו נכון, כי אז בני הנוער שבונים את הנשף ברמה השכבתית, יבינו שהם צריכים להתחשב.

<הודיה טלקר: לפקוח להם את העיניים, גם לגבי בני נוער שאין להם הרבה כסף, גם לבני נוער שכן, מה לעשות נגררים אחרי תופעות שונות ובעצם להפוך את הנשף למשהו יפה וייחודי בצורה אחרת.

<הודיה טלקר: זהו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים הממוקדים, הודיה.

יפעת שאשא ביטון: אני קונה כל מילה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ענבר.

<ענבר פרנקל: אוקיי, אז נתחיל בזה שאנחנו לא הולכים לדבר על אלכוהול.

<ענבר פרנקל: אנחנו שוויון בנשף ולא טוהר הנשף.

<אורי מלכין: קופירייטרית.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, בני הנוער שלנו שנונים.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<ענבר פרנקל: זה בהחלט נושא שראוי לדבר עליו.

<ענבר פרנקל: אני ענבר פרנקל מהרצלייה.

<ענבר פרנקל: התחלתי יחד עם שני חברי פה את המחאה בנושא נשפי הסיום.

<ענבר פרנקל: זה התחיל מזה שגיליתי כמה עולה נשף סיום לבית הספר שלי.

<ענבר פרנקל: המחיר הוא 320 שקלים לכניסה.

<ענבר פרנקל: כן.

<אורי מלכין: וזה בנוסף ל-200 שקלים לבית הספר?

<ענבר פרנקל: זה בנוסף להכל.

<ענבר פרנקל: זה בנוסף לשמלה, זה בנוסף לחליפה, זה בנוסף ללימוזינה.

<ענבר פרנקל: זה מטורף לגמרי.

<ענבר פרנקל: לפני שנתיים המחיר באותו בית ספר – זו הייתה השנה בה אחותי סיימה – היה 230 שקלים לכניסה.

<ענבר פרנקל: זו עלייה של 40%.

<ענבר פרנקל: זה 40% שבני הנוער משלמים.

<ענבר פרנקל: בני נוער שלא לכולנו יש זמן לעבוד, אנחנו צריכים ללמוד.

<ענבר פרנקל: תעודת בגרות זה חשוב, תשאלו את בנט.

<ענבר פרנקל: יש גם תלמידים שבאים מבתים שנגיד הם עובדים והכסף צריך ללכת להורים.

<ענבר פרנקל: כשאני החלטתי שאני לא הולכת לנשף שעולה 320 שקלים, אני אמרתי לאבא שלי שאני לא רוצה לשלם, הוא אמר טוב, אם זה יקר לך, אז אני אשלם.

<ענבר פרנקל: אמרתי שלא, אני לא רוצה, זה יותר מדי כסף.

<ענבר פרנקל: אז אני רוצה לחשוב על הורה שלא רוצה שהבת שלו תפספס את זה והוא לא יכול להביא לה את ה-320 שקלים האלה.

<ענבר פרנקל: זה פשוט מוגזם לגמרי.

<ענבר פרנקל: אז באמת התחלנו את היוזמה הזאת .

<ענבר פרנקל: יש לנו את תו המפיק החברתי בשיתוף עם מועצת התלמידים והנוער הארצית, שאנחנו בעצם יוצרים מאגר של מפיקים, שמספקים נשפים עד 200 שקלים, כמו שנאמר בחוזר המנכ"ל.

<ענבר פרנקל: זה מפיקים שהם מציעים נשף הולם.

<ענבר פרנקל: לא חייב ברבורים שמגישים אלכוהול, אבל תכלס אנחנו בני נוער.

<ענבר פרנקל: אנחנו רק צריכים את החברים שלנו זה כל מה שצריך כדי להנות.

<ענבר פרנקל: בנוסף התחלנו מאגר של שמלות בדף הפייסבוק שלנו, שהן במחיר של עד 200 שקלים, בגלל שבנות וגם בנים, אבל - - -

<מלכי כץ: אני אתן לכם את השמלות של הבנות שלי.

<מלכי כץ: הן שוכבות בארון כאבן שאין לה הופכין.

יפעת שאשא ביטון: גם את היית שותפה לפשע, אה?

<מלכי כץ: לא, אני קניתי שמלה ב-180 שקלים.

<ענבר פרנקל: אז לפני שגיליתי על המחיר אני קניתי ב-100.

<ענבר פרנקל: היא הלכה לביגודית, קנתה שמלה ב-50 שקלים, נראית עליה סוף.

<ענבר פרנקל: מיתר שלנו נופל קורבן וקנה חליפה יקרה.

<ענבר פרנקל: אז באמת, אנחנו הקמנו את המאבק הזה.

<ענבר פרנקל: בבית הספר שלי ועד ההורים, שהוא זה שדיבר עם המפיק נסוג.

<ענבר פרנקל: המחיר של כניסה הולך להיות הרבה יותר נמוך ממה שהוא היה אמור להיות.

<ענבר פרנקל: אצל הרבה בתי ספר זה באמת משתנה.

<ענבר פרנקל: הרבה בתי ספר הולכים להשתמש במפיקים שאנחנו נמצא להם.

<ענבר פרנקל: הרבה מפיקים גם פנו אלינו.

<ענבר פרנקל: אז זה יהיה לשנתון שלנו, זה יהיה לכמה שנתונים הבאים, אבל זה לא יישאר לנצח, כי בסוף אנשים יפסיקו לפקח על זה, כי זה בסך הכל תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני מרגישה שאנחנו רק בתחילתו של תהליך וככל שאנחנו נטמיע את זה, אז זה יהפוך למסורת ולא הדבר העצוב שאנחנו רואים היום בתוך המערכת.

<ענבר פרנקל: בדיוק.

<ענבר פרנקל: אז צריך בכל הכוח פשוט לשים לב שזה לא יקרה.

<ענבר פרנקל: הרי באמת, בשכבה שלי, עם כל זה שהיו כאלה שמתנגדים להוזלת המחירים, הקול של הרוב זה קול שפוי ש-320 שקלים זה יותר מדי כסף ואנחנו בסך הכל בני נוער.

<ענבר פרנקל: הבעיה היא שהקול הזה זה קול שצריך לומר – יקר לנו.

<ענבר פרנקל: ולבני נוער הרבה יותר קל לומר – טוב, יש לנו כסף לזה מאשר יקר לנו.

<ענבר פרנקל: אין מה לעשות, לחץ חברתי.

<ענבר פרנקל: זה צריך לבוא מחינוך מלמטה, חינוך לערבות הדדית.

<ענבר פרנקל: צריך להפסיק את עניין המתנות האלה.

<ענבר פרנקל: זה מטורף.

<ענבר פרנקל: אצלי, עם כל כמה שאומרים שהדור שלנו מושחת וכל זה, אצלי אמא של שבת הביאה עוגה.

<ענבר פרנקל: וזה לא שאני כל כך מבוגרת.

<ענבר פרנקל: אז פשוט צריך לשמור ש - - -

<בטי ריטבו: יצאת לא רע.

<קריאה: יצאת מצוין.

יפעת שאשא ביטון: וזה נכון לגבי הכל.

יפעת שאשא ביטון: הקול השפוי הרבה פעמים לא נשמע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומעים דווקא את רעשי הרקע הקיצוניים ואני שמחה שבני הנוער – תשימו לב – בני הנוער אלה קמו ואמרו חברים, הקול השפוי זה הרוב, אנחנו שמים את הקול השפוי על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: וזה לא מובן מאליו, כי זה בדיוק כמו שאת אומרת.

יפעת שאשא ביטון: יותר קל כבר לזרום.

יפעת שאשא ביטון: במקום ללכת נגדם ללכת איתם וזה להיות גאים בכם ואני באמת מאמינה שבזכותכם.

יפעת שאשא ביטון: שנה שעברה ישבנו כאן ודיברנו וכולנו היינו תמימי דעים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו גם ידענו שאנחנו צריכים לעשות איזה שהוא תהליך אתכם, כדי שאתם תבינו בעצם מה אנחנו רוצים מכם.

יפעת שאשא ביטון: והשנה אנחנו במקום אחר לגמרי, כי זה בא מכם.

יפעת שאשא ביטון: אם אתם לא הייתם מציפים את זה מחדש, אז אני מניחה שלא היינו מתכנסים כאן לשבת ולראות איך אנחנו באמת מקדמים את הנושא.

יפעת שאשא ביטון: אז כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: אתם המנהיגים האמיתיים של התהליך.

<ענבר פרנקל: כן.

<ענבר פרנקל: אז נשמח להוסיף.

<מיתר אטיאס: אוקיי, אז אני אוסיף עוד כמה מילים ברשותכן.

<מיתר אטיאס: אני מיתר אטיאס.

<מיתר אטיאס: אני גר בניצן, בין אשדוד לאשקלון ומה שאני רק רוצה לחדד בהקשרים האלה, זה שבדומה להנחיה שאתן שואפות להעביר בהקשר של גני הילדים ואמא ואבא של שבת, אז השאיפה שלנו באמת להמשיך את המסורת הזאת גם הלאה אל מסיבות הסיום ואל הנשפים, כדי שתעזרו לנו שמה שאנחנו הצלחנו להרים כאן, באמת ימשיך לשאת פירות גם בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: יישמר.

<מיתר אטיאס: העניין הוא באמת שגם תעבור איזו שהיא הנחיה או באמת איזו שהיא הוראה לבתי הספר, לוועדי ההורים, להנהלות, לרכזות השכבה, לדבר עם נציגי מועצות השכבה בבתי הספר.

<מיתר אטיאס: כי מי שמארגן בסופו של דבר ברוב בתי הספר ובבית הספר שלי את העניין הזה, אלה נציגי מועצות השכבה.

<מיתר אטיאס: אם הרכזות והמורים בבית הספר ידברו איתם על הערבות ההדדית, על החשיבות באמת של אחדות השכבה כערך מרכזי ועליון בכל העניין הזה של ההתארגנות לנשף, כי אני יכול להגיד שבבית הספר שלי, שהעלות לנשף היא 350 שקלים, לא כולל האפטר פארטי, שהוא עוד 150 שקלים ולא כולל כל מה שעולה מסביב, שאנחנו מדברים על התלבושות ועל התסרוקות ועל האיפור - - -

יפעת שאשא ביטון: מטורף.

<מיתר אטיאס: ועל ההתארגנויות, זה יוצא כספים מטורפים במציאות שגם ככה אנחנו מבינים שיש עדיין פערים כלכליים, במציאות שגם ככה יוקר המחייה הוא לא פשוט עבור הרבה מאד מהאוכלוסייה בבית הספר.

<מיתר אטיאס: בתור אחד שלומד במקיף עירוני א' באשקלון, שמגיעים אלינו לבית הספר מכל השכבות הסוציו –אקונומיות, אז אני כן יכול להגיד שהמחאה הזאת גם תופסת בבית הספר שלי וגם בגלל שהתלמידים רואים ורואות את כל האוכלוסייה ובעצם באמת יכולים להטות אוזן קשבת לכולם, אז באמת כל העניין הזה יכול לשאת פרי.

<מיתר אטיאס: הרכזות באמת יכולות להוביל את כל המאבק הזה, כי באמת מראים להם שזה החברים שלהם.

<מיתר אטיאס: זה ילדים שאיתם בכיתה, זה ילדים שעברו איתם את כל השנים האלה ואם הם יוכלו לחגוג איתם ובלי ברווזוני גומי.

<מיתר אטיאס: אצלנו חלק ממה שהמפיק מציע זה ברווזוני גומי וכל מיני עניינים כאלה שמצליחים להחזיק להם את הכוסות על האגמים של המים שנמצאים באולם השמחות הזה.

<מיתר אטיאס: אז אם אנחנו קצת ננמיך את הגרנדיוזיות הזאת ובאמת נשים במרכז גם את התלמידים שלא בהכרח יכולים לשלם עבור זה, או שבאמת לא צריכים לשלם - - -

יפעת שאשא ביטון: לשים במרכז את התלמידים, לא את הברבורים, לא את השתייה.

<מיתר אטיאס: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: לא את כל הפאר הזה.

יפעת שאשא ביטון: לשים במרכז את התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הנשף הזה הוא בשבילכם, בשביל שאתם תשמחו, בשביל שאתם תחגגו את זה שסיימתם 12 שנות לימוד.

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו הנשף הוסט לאיזה שהוא מוקד אחר וזה כל ההתעסקות עם מה שהוא מכיל מאשר אתכם.

<מיתר אטיאס: נכון, וחבל וזה מתפספס ונוצר טעם רע.

יפעת שאשא ביטון: רק אתם מפסידים.

<מיתר אטיאס: אז כן.

<ענבר פרנקל: ובהחלט גם צריך לתת יותר כוח למורים בנושא הזה, להנהלה.

<ענבר פרנקל: מנהלת בית הספר שלי, שהוא בית ספר גדול, אני לא אגיד איזה בית ספר קטן של 100 תלמידים.

<ענבר פרנקל: אנחנו בית ספר מהגדולים בארץ והיא פשוט ניגשה אלי והיא אמרה שהיא מאד תומכת בזה, אבל אין להם מה לעשות עם זה.

<ענבר פרנקל: גם עוד לפני שהתחלנו את זה שאלתי את המחנכת אם יש פתרון כלשהו דרך - - -

יפעת שאשא ביטון: אוי ואבוי אם במערכת החינוך אין להם מה לעשות עם זה.

יפעת שאשא ביטון: שם זה המפתח, במיוחד אם הילדים מגיעים.

יפעת שאשא ביטון: אני מנהלת, אז אני מנהלת שיח ואני מכנסת את כולם ובואו נעשה שולחנות עגולים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נהפוך את זה לחגיגה.

יפעת שאשא ביטון: את זה שאתם כבר מעלים את זה בואו נהפוך לחגיגה חינוכית וננהל את השיח הזה בתוך בית ספר.

<ענבר פרנקל: אני בעד.

<מיתר אטיאס: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אם הם מזמינים אותנו ואנחנו לא באים, אז מה נשאר?

יפעת שאשא ביטון: באמת, מה נשאר?

<נועה בין: אני אשמח להוסיף.

<נועה בין: שלום, קוראים לי נועה, אני מתל אביב, מבית הספר עירוני ד', גם תלמידת י"ב.

<נועה בין: אני חושבת שכשאנחנו מדברים על ערכים ועל לקחת אחריות, אנחנו בעצם מדברים על חינוך.

<נועה בין: כשיש לנו תלמידים שעושים ככה ואנחנו מצקצקים בלשון ואומרים איזה דור אבוד, דור מסכן, דור בלי ערכים – מי גידל אותם?

<נועה בין: הם גדלו על העצים?

<נועה בין: גידלו אותם ההורים שלהם.

<נועה בין: הם גדלו במערכת החינוך, שהם נכנסו אליה כשהם היו בני 5 או 6 והם יצאו ממנה בני 18.

<נועה בין: זאת כל תקופת ההתבגרות של בן אדם.

<נועה בין: אני חושבת שכשאנחנו מדברים על דברים כאלה, אנחנו צריכים להתמקד בשני אספקטים – בחינוך, בערכים של סולידריות, של ערבות הדדית, של המקום שלי כבן אדם ולא של מה שמסביב, מה שמגדיר אותי לשדר החוצה אמת ולא שקר.

<נועה בין: כשאני לובשת שמלה של גוצ'י או של פראדה אני לא אני.

<נועה בין: אולי יש כאלה שזה הן, לא אני ולא רוב האנשים.

<נועה בין: בתוך החינוך גם צריך לדעת שאנחנו מחנכים את הילדים לאיך לחשוב ולא מה לחשוב.

<נועה בין: אנחנו מלמדים אותם לחשוב ולהיות ביקורתיים ולא לא לשתות, אלא לשתות נכון ואולי לא מתאים להם לשתות, אולי כן מתאים להם לשתות.

<נועה בין: מאד חשוב שניתן להם את הכלים איך לחשוב.

<נועה בין: ובתוך זה אנחנו גם צריכים לתת בהם את האמון.

<נועה בין: זאת אומרת להגיד להם – אתם לא ילדים קטנים שאנחנו מונעים מהם משהו.

<נועה בין: אנחנו מלמדים אתכם איך לעשות ונותנים לכם את האחריות לחשוב בעצמכם, כי אתם הולכים להיות בגירים.

<נועה בין: ההבדל הקטן בין 17 ו-364 ימים לבין 18 – בבגרות, בפנים של הבן אדם, הוא לא שווה כלום.

<נועה בין: האספקט השני הוא רגולציה.

<נועה בין: באמת, לתת להם את המנדט להחליט ולחשוב ולהתנהג לפי הערכים שלימדתם אותם ועדיין לשים לב ולפקוח עין.

<נועה בין: לא לעצום עיניים כשהמורה שלי אומרת לי יש שיעור וחינוך והוא מתחלק לשני חלקים.

<נועה בין: אחד, בואו הבנות שמארגנות את הנשף, תספרו לנו מה קורה בנשף.

<נועה בין: אני לא ראיתי, אני יוצאת שנייה מהכיתה, עוצמת עיניים, עושה סיבוב, הולכת לשירותים ואז חוזרת.

<נועה בין: נועה, תספרי על המחאה שעשית עם ענבר ומיתר.

יפעת שאשא ביטון: אתם מבינים?

יפעת שאשא ביטון: הדוגמא האישית, חברים.

יפעת שאשא ביטון: זה אנחנו.

יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת אחריות מלאה כעולם מבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: זה בידיים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: והם אומרים לנו את זה פה.

יפעת שאשא ביטון: הם לא מסתתרים מאחורי שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: הם אומרים לנו – זה אתם ואנחנו לא גדלנו על העצים ואני אהבתי מאד את המטאפורה הזו.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר בידיים שלנו לעצב, כמו שאנחנו כל הזמן מתיימרים לומר, את דור העתיד שלנו ואת הילדים של היום ואני חושבת שאנחנו בהחלט צריכים לקחת את הבקשה הזו, את הדרישה הזו במלוא הרצינות.

יפעת שאשא ביטון: המון תודה לכם, גם על זה שהצפתם את הנושא וגם על הדברים.

<אורי מלכין: אם אפשר עוד דבר קטן.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אני עוד לא סיימתי.

יפעת שאשא ביטון: אני רק מודה לכם, כי הם נתנו את התורה.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט אחזור אליך.

יפעת שאשא ביטון: מיכאל.

<מיכאל אלון: מיקי, כן.

<מיכאל אלון: מיקי אלון.

יפעת שאשא ביטון: מיקי.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך נציג משרד החינוך.

<מיכאל אלון: מיקי אלון מראשון, אני חבר פורום ההורים וקודם כל אנחנו יודעים שמיטב הנוער מגיע לפה וכל הכבוד.

<מיכאל אלון: אני אהבתי מאד את המחירון שעשיתם.

<מיכאל אלון: אני אשמח לקבל את דף הפייסבוק או משהו, שיהיה לנו להעביר את זה בראשון.

<ענבר פרנקל: שוויון בנשף.

<מיכאל אלון: שוויון בנשף.

<מיכאל אלון: יפה מאד.

<מיכאל אלון: אני רציתי לומר משהו אפקטיבי מהנקודה קטנה שלי בראשון, מה שאני עושה בתור הנהגה.

<מיכאל אלון: כל השיתוף וכל התכניות, משרד החינוך, הורים, הכל בסדר, אבל אני רוצה דווקא פה, בתור אחד שהיה בכמה נשפים, לספר מה אפקטיבי ומה אני עשיתי.

<מיכאל אלון: אני לקחתי כמה הורים מההנהגה שלנו בבית הספר.

<מיכאל אלון: פשוט באנו לנשף, לא נכנסנו פנימה.

<מיכאל אלון: סגרנו עם האמרגן שהוא מוציא לנו אוכל החוצה.

<מיכאל אלון: ישבנו בחוץ עם שולחן, כיסאות, עשינו כייף עד הבוקר – ההורים.

<מיכאל אלון: לא הפרענו.

<מיכאל אלון: התלמידים, הילדים ידעו שאנחנו בחוץ.

<מיכאל אלון: היינו שם עד ההסעות חזרה הביתה.

<מיכאל אלון: אני יכול להגיד שאני הייתי בכמה מסיבות אפטר פארטי.

<מיכאל אלון: למעט בכמה מקרים בודדים באמת, לא היו לנו לא שיכורים ולא נפלו.

<מיכאל אלון: אני רוצה להגיד שהנוער - - -

<רויטל ליפמן שמר: זה עצם הנוכחות.

<מיכאל אלון: הנוכחות.

<מיכאל אלון: הנוער שלנו מצוין.

<מיכאל אלון: אני יוצא כאילו אני אומר הפוך על הפור בתור הורה, אבל מה?

<מיכאל אלון: אני דווקא מצדד בנוער.

<מיכאל אלון: אני אומר שזה לא כזה נורא כמו שמספרים.

<מיכאל אלון: אולי בגלל שהיינו שם, אבל אני חושב שזה משהו מאד מאד אפקטיבי ואני ממליץ גם לנוער לקבל את הדבר הזה.

<מיכאל אלון: אנחנו לא מפריעים, לא נכנסים.

<מיכאל אלון: עשינו סיור לפני המסיבה לראות שהכל בסדר.

<מיכאל אלון: המפיק עשה לנו סיור, הראה לנו את האלכוהול, את הצמידים שהילדים מתחת לגיל 18 מקבלים.

<מיכאל אלון: אנחנו ישבנו בחוץ.

<מיכאל אלון: באמת אני רוצה להגיד שזה מומלץ.

<מיכאל אלון: אבל זה מהנקודה, מהקטע הקטן.

<מיכאל אלון: חוץ מזה הכל צריך להיעשות.

יפעת שאשא ביטון: נכון, הנוכחות שלנו חשובה.

יפעת שאשא ביטון: אני הרבה פעמים אומרת, אנחנו נהיה שם רק כדי שאם חלילה יקרה משהו, שתהיה לכם כתובת.

<מיכאל אלון: נכון, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שקורים שם דברים והם נכנסים ללחץ והם לא תמיד יודעים מה עושים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כדי שאם תזדקקו לנו ויש לזה אפקט מעבר לאם תזדקקו לנו, כמו שאתה אומר וזה בהחלט עושה את שלו.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: זה יקרה גם השנה?

<מיכאל אלון: כן, בטח.

<מיכאל אלון: אני לא שואל אותם בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<רויטל ליפמן שמר: הרבה פעמים שמעתי מהורים שמבקשים שהורים מבית ספר אחר יבואו אליכם, כי הם לא רוצים.

יפעת שאשא ביטון: די, ההורים גם במקום של אנחנו לא נפריע ואנחנו לא נביך.

יפעת שאשא ביטון: חברה, אנחנו צריכים להיות שם, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ההורים.

יפעת שאשא ביטון: להיות הורים זה תפקיד, נקודה.

<מיכאל אלון: בלי דיבורים.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, תמלאו את תפקידכם נאמנה ותפסיקו להתחבא ב-לא נעים לי.

<מיכאל אלון: דרך אגב, עוד דבר אחד קטן לגבי מנהלי בתי הספר, שהם רוצים שיהיו מעורבים.

<מיכאל אלון: אני יכול להגיד שחד משמעית יש להם הורה ממשרד החינוך לא להתערב.

<מיכאל אלון: חד משמעית.

<מיתר אטיאס: נכון, דיברתי על זה גם עם - - -

<מיכאל אלון: הם לא מוכנים לדבר לא עם ההורים ולא עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: חברים, מערכת החינוך כאילו פשטה את הרגל.

יפעת שאשא ביטון: מערכת חינוך שמדירה את החינוך מתוך כותלי בית הספר, שתסגור את עצמה ותלך הביתה.

<מיכאל אלון: נכון.

<אורי מלכין: אבל אני רוצה להציע שאולי במקרה הזה כדאי לערב את מחלקות הנוער ברשויות המקומיות, שעובדים אחר הצהריים.

<אורי מלכין: חוזי ההעסקה מאפשרים את זה.

יפעת שאשא ביטון: כן, גם, אבל את תזרוק את זה.

<אורי מלכין: לא.

יפעת שאשא ביטון: אל תזרוק את זה לשם.

יפעת שאשא ביטון: בחייך, זה סיום י"ב.

יפעת שאשא ביטון: הם היו בתוך המערכת 12 שנים, אצלך.

<אורי מלכין: אני מורה ואני הייתי בנשף.

יפעת שאשא ביטון: אצלך, לא אצל מחלקת הנוער.

<אורי מלכין: לא שילמו לי שקל, בוולונטריות של מורה ואני באמת הייתי.

<אורי מלכין: אבל במקרים שבהם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני אומרת, אנחנו מעקרים את החינוך מתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עושים את זה כבר הרבה מאד שנים וגם כשכבר מזמינים אותנו להחזיר את החינוך, אנחנו אומרים לא, לא, לא, לא בבית ספרנו.

יפעת שאשא ביטון: הילדים היו 12 שנה במערכת, הם מסיימים את המערכת, המסיבה שלהם קשורה לזה שהם סיימנו את 12 השנים, תהיו שם.

יפעת שאשא ביטון: הילדים אומרים לכם – בואו, אנחנו רוצים אתכם, אנחנו צריכים אתכם ואנחנו אומרים להם לא? זה בדיוק הפוך ממה שצריך להיות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לבוא ולהגיד להם אנחנו רוצים להיות שם והם יהדפו אותנו ואנחנו נראה איך אנחנו בכל זאת מתקרבים.

יפעת שאשא ביטון: פה קורה תהליך הפוך ואם אנחנו לא נהיה קשובים לתהליך הזה, אז נפספס אותם ביג-טיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפספס אותם.

יפעת שאשא ביטון: גם את המעט שעוד נשאר לנו ככה לאחוז בו.

יפעת שאשא ביטון: דניאל, רצית להוסיף משהו?

יפעת שאשא ביטון: יש עוד מישהו סביב השולחן שרוצה להתייחס?

<דניאל בן שבת: אוקיי, אז קודם כל אני אגע בכמה דברים.

<דניאל בן שבת: רק להכניס אתכם לפרופורציות.

<דניאל בן שבת: אני פשוט עשיתי סקר קטן בקרב כל מיני בני נוער למחירים.

<דניאל בן שבת: מחיר של שמלה היום לבת נוער מתחיל ב-600 שקלים, נגמר ב-3,000 שקלים.

<דניאל בן שבת: שמלה.

<דניאל בן שבת: דיברנו שעה וחצי, החלפתי לבגדים - - -

יפעת שאשא ביטון: באזורים השפויים, כי באזורים הפחות שפויים זה גם מגיע ליותר.

<דניאל בן שבת: זהו.

<דניאל בן שבת: דיברנו שעה וחצי, אני על טייץ וחולצה יפה כדי שאני אוכל לרקוד בנוח.

<דניאל בן שבת: זה לא עוצר שם.

<דניאל בן שבת: נעליים – 250 שקלים עד 1,500 שקלים.

<דניאל בן שבת: נעליים.

<דניאל בן שבת: איפור שעולה 200 שקלים עד 500 שקלים.

<דניאל בן שבת: זה באמת לא נגמר.

<דניאל בן שבת: עלות הכניסה, עלות הספר.

<דניאל בן שבת: כאילו, לי נשמע כאילו בת הנוער הזאת מתחתנת, אני לא יודעת, באמת, לפי המחירים ובאמת זה מוגזם מאד.

<דניאל בן שבת: בדיוק על זה דיברתי כאן, שצריך להציב את הגבולות.

<דניאל בן שבת: עצם זה שבית ספר כבית ספר לוקח אחריות ואומר אני לא מתערב לכם בתוכן.

<דניאל בן שבת: אתם רוצים אותו או את הדי.

<דניאל בן שבת: ג'י הזה או את הקישוט הזה, תבחרו לכם, אבל עד התקציב שנתתי לכם.

<דניאל בן שבת: אם אני יודעת כנציגת שכבה שיש לי גבול מסוים של 3,000 שקלים ל-די.

<דניאל בן שבת: ג'י למסיבת שכבה, זה הגבול שלי.

<דניאל בן שבת: אני אבחר מי שמתאים לי בגדר התקציב הזה.

<דניאל בן שבת: ואז ככה זה גם יכניס לפרופורציה.

<דניאל בן שבת: כמו שאמרתי, אני לא אבוא עם לימוזינה לחצר בית הספר או עם שמלה כאילו הלכתי עכשיו על השטיח האדום.

<דניאל בן שבת: דיברתם פה על אמא של שבת.

<דניאל בן שבת: כשאני הייתי קטנה, בגן שלנו אמרו בדיוק מה להביא ליום הולדת, לא לשבת.

<דניאל בן שבת: עוגה לבחירתכם וטרופיות.

<דניאל בן שבת: לא שקיות, לא זה, ותאמיני לי, אני נהנתי מיום ההולדת הזאת.

<דניאל בן שבת: עשו אותנו מלכים לערב אחד.

<דניאל בן שבת: ככה גם ראיתי את זה אצל אחי הקטן, שאגב היה באותו גן.

<דניאל בן שבת: לא הבנתי למה לא באמת.

<דניאל בן שבת: עכשיו כשדיברתם על זה, מאד הפנמתי שזה בדיוק מנקודת המבט של הורים שאין להם זמן פיזי להתעסק בלהכין דברים, עוגה, או שאין אפילו יכולת גם מבחינה כספית.

<דניאל בן שבת: לא כל ההורים באמת יודעים להתעסק עם הדברים האלה.

<דניאל בן שבת: עוגה פשוטה וזה באמת מכניס את זה לאיזו שהיא צניעות.

<דניאל בן שבת: לא צריך יותר מדי.

<דניאל בן שבת: תאמינו לי, הייתה מסיבת יום הולדת מדהימה.

<דניאל בן שבת: לגבי האלכוהול בבתי הספר, היא דיברה פה.

<דניאל בן שבת: בני הנוער מגיעים – ובוא לא נתעלם מזה – לא רק לנשף – שתויים מהבית, הם עושים ישיבה באיזה שהוא מקום, שותים ומגיעים לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: מתודלקים מה שנקרא.

<דניאל בן שבת: מתודלקים.

<דניאל בן שבת: אני יודעת בבית ספר דנציגר, במסיבה רגילה, לא בנשף, מי שבא שתוי קם ויוצא החוצה וחבל.

<דניאל בן שבת: אני יכולה להגיד לגבי ההרצאות של המשטרה, כיושבת ראש מועצת התלמידים בעיר אני עובדת המון עם מחלקת הנוער שם בעיר.

<דניאל בן שבת: היו לנו המון ישיבות על זה.

<דניאל בן שבת: בעצם מה שהפריע לי, מה שאני העליתי שהייתה לנו שם ישיבה, זה שכשבא שוטר ומסביר לך את זה, זה בא מנקודת מבט של הטפה.

<דניאל בן שבת: אז אנחנו באנו מהצד השני.

<דניאל בן שבת: באנו ואמרנו – השוטרים יעבירו את אותה סדנה, מה שהם מתכוונים לעשות, לבני הנוער.

<דניאל בן שבת: בני הנוער ילכו לבתי הספר ויעבירו את אותה סדנה.

<דניאל בן שבת: המטרה של המשטרה היא לתת לנו את הידע להעביר אותו הלאה.

יפעת שאשא ביטון: כלים.

<דניאל בן שבת: באמת את הכלים.

<דניאל בן שבת: ניסינו.

<דניאל בן שבת: עבד.

<דניאל בן שבת: ובעצם כל הרצאות האלה הן באמת בהטפה, כי אני יכולה להגיד לכם שמשפיעים מתוך כל השכבה – אולי על עשירית ממנה ובאמת, על בני הנוער שכבר מודעים לזה יותר.

יפעת שאשא ביטון: משכנעים את המשוכנעים.

<דניאל בן שבת: אני אישית לא שותה אלכוהול.

<מיטל אברהמי: מה את מציעה?

<דניאל בן שבת: אני באמת מציעה שתעבדו עם מועצות התלמידים באותה עיר או עם איזה גוף או משהו, ארגון שנראה לכם משמעותי בעיר.

<דניאל בן שבת: אפילו עם נציגים שהם ככה פעילים ויש להם את הקול לעמוד מול השכבה.

<דניאל בן שבת: תכשירו אותם ותדאגו שהם יעבירו את זה.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, נוער לנוער.

יפעת שאשא ביטון: נוער לנוער, חברה'.

<דניאל בן שבת: נוער לנוער, בגובה העיניים.

יפעת שאשא ביטון: זה חוזר פה בוועדה כחוט השני.

יפעת שאשא ביטון: הנוער רוצה שבני הנוער ידברו איתו.

<מלכי כץ: אז זו העבודה עם המנחים העמיתים שלנו.

<דניאל בן שבת: זהו, אני גם בת נוער.

<דניאל בן שבת: אני לא שותה באופן אישי, ככה נראה לי מיותר לגמרי, אבל את הזעזוע שלי ואת ניפוץ הבועה – נקרא לזה ככה – קיבלתי כשאני שמעתי באחד הערבים, חבר טוב שלי שתה.

<דניאל בן שבת: השמועות שעברו עליו באותו יום, כאילו, אמרתי אין מצב.

<דניאל בן שבת: זה כאילו לא הילד שאני מכירה.

<דניאל בן שבת: אין מצב שהדברים האלה קרו, בוא נבדוק.

<דניאל בן שבת: הדבר היחידי שקרה מכל הסיפורים זה שהוא באמת שתה, הגיע למצב שהוא שיכור מאד, מקיא.

<דניאל בן שבת: האחראי שבבית הספר שלו לקח אותו הביתה, הביא לו מים.

<דניאל בן שבת: ככה זה נגמר בטוב, מה שנקרא.

<דניאל בן שבת: אבל זה יוצר לגיטימציה של שמועות, של דברים שהם בכלל לא נכונים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<דניאל בן שבת: שיימינג לאותו ילד, שבסך הכל לא ידע לשים לעצמו את הגבולות.

<דניאל בן שבת: באותו מקרה של הילד, האחראי של בית הספר ראה אותו וידע לשים לו את הגבול הנכון, ובדיוק פה הנקודה של ההתערבות של ההורים.

<דניאל בן שבת: אנחנו לא צריכים אתכם שתגידו לנו ותטיפו לנו – אל תשתו, אל תעשו.

<דניאל בן שבת: רק שתגידו לנו – הפ, הפ, הפ, פה זה מוגזם מדי, פה הגזמתם.

<דניאל בן שבת: תראו איך אתם עושים את זה.

<דניאל בן שבת: באמת, כאן צריך אתכם, שתתנו את האמירה הראשונה, כי כל בני הנוער ואני בטוחה שאם תלכו לשכבה יש שם לפחות רוב של בני נוער שלא מוכנים לשלם את המחירים האלה ולא רוצים לתת לזה יד.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<דניאל בן שבת: אין להם את האומץ לקום ולהגיד – לא מתאים לי.

יפעת שאשא ביטון: יפה, תודה רבה דניאל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן למור, דברי סיכום.

<ענבר פרנקל: אפשר להוסיף משהו אחרון?

יפעת שאשא ביטון: אבל ממש במשפט, כי אנחנו צריכים לסגור.

<ענבר פרנקל: כשהתחלתי את המכרז פנה אלי אחד מההורים שמשתתפים בוועד ההורים השכבתי והוא אמר שזה בסדר, זה מחיר של ג'ינס, הכניסה, ושזה באמת בעיה, הכסף.

<ענבר פרנקל: כן, זה באמת קרה.

<ענבר פרנקל: אני חושבת שוועדי ההורים צריכים לעבור תדריך משמעותי שיבהירו להם שתמיכה בנשף, מעל עלות של 200 שקלים, זה לא עובר בוועד ההורים.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, צריך לחנך גם את ההורים.

<ענבר פרנקל: כן.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<מיתר אטיאס: גם כן עוד משפט אחד.

<מיתר אטיאס: לגבי העניין של הנשפים, אנחנו העלינו את הנקודה של קונספט אלטרנטיבי.

<מיתר אטיאס: אנחנו בעצם שמים לב מכל השיח כאן שעצם העניין שהנשף מתקיים בפורמט הוליוודי לכאורה ושזה הושאל מארצות הברית, עם כל השמלות וכל מה שקורה, זה הרבה פעמים עלות שהיא עולה הרבה יותר מהעלות של הנפש עצמו, של השכרת האולם וה-די.

<מיתר אטיאס: ג'י.

<מיתר אטיאס: רק השמלות, האיפור והפן - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, דניאל ציינה פה אפילו את העלויות.

<מיתר אטיאס: נכון.

<מיתר אטיאס: אז בעצם הקונספט האלטרנטיבי, כמו שהעלו כאן, בין אם זה מסיבה בחורשה, מסיבה עם איזה שהוא עניין אחר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, בוא, אני לא מיתממת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מצפה שתצאו עכשיו – קח מקל, קח תרמיל, בוא איתי אל הגליל, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: לא יקרה, אבל זה בסדר שתעשו מסיבה וזה כייף שיש נשף והכל.

יפעת שאשא ביטון: צריך להכניס אותו לפרופורציות.

<תמי ברנע: יש בתי ספר שעושים גם וגם.

<תמי ברנע: אצלנו עשו גם וגם.

<מיתר אטיאס: יש בתי ספר שעושים מסיבות טבע.

יפעת שאשא ביטון: מסיבות טבע נשמע בעייתי.

יפעת שאשא ביטון: רק לפני שבוע קיימנו על זה דיון, דלג.

יפעת שאשא ביטון: תחפש אלטרנטיבה אחרת.

<דניאל בן שבת: ב - - - באיזה קיבוץ, 20 שקלים ואני יכולה להגיד לך שהנשף הזה היה על רמה.

<דניאל בן שבת: לא ירד משום מקום.

<דניאל בן שבת: 20 שקלים.

<מור פייגין: אני אשמח להמשיך את הרעיון של הקונספט האלטרנטיבי.

<מור פייגין: אני יכולה להגיד שעד לפני שהגעתי לוועדה הזאת לא הכרתי את המצב הזה.

<מור פייגין: באילת זה שונה לחלוטין.

<מור פייגין: אני יכולה להגיד שאנחנו משלמים 50 שקלים על נשף, ונכון, הבנות מתפארות ומתהדרות, אבל זה הכל גם בטעם טוב.

יפעת שאשא ביטון: ואתן נהנות?

<מור פייגין: מאד.

יפעת שאשא ביטון: סימן שאפשר.

<מור פייגין: ובאמת, בהמשך של הקונספט האלטרנטיבי, אני יכולה להגיד שוב, באילת אנחנו עושים יזמות לקראת הנשף.

<מור פייגין: אני יכולה להגיד ששנה שעברה אני השתתפתי בנשף כנציגה ממועצת הנוער העירונית ואתה רואה שיושבת הראש שהייתה עשתה יזמות שכל הבנות שקנו שמלות והן לא משתמשות בהן שוב.

<מור פייגין: הן הוציאו כל כך הרבה כסף והן לא משתמשות בהן שוב.

<מור פייגין: אנחנו בעצם אספנו את כל השמלות האלה והבאנו אותן במחירים של כלום – 50, 100 שקלים על שמלות וחליפות ובנות שאיפרו בנות אחרות ותכשיטים שהעברנו.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור התגייסו.

<מור פייגין: באמת.

<מור פייגין: הדבר שהכי כאב לי, שלא ראינו גם התגייסות מצד המורים, מצד ההורים.

<מור פייגין: אני ראיתי הורים שאמרו לילדה לא.

<מור פייגין: למה שתלכי תאפרי אותה למה שזה ולמה שזה.

<מור פייגין: ואני אומרת, למה שאנחנו לא ניקח את כל היזמות הזאת, שזה באמת דבר נפלא.

<מור פייגין: אני מניחה גם שהשוויון בנשף התחיל ממיזם קטן, מרעיון קטן.

<מור פייגין: לקחת את זה ובאמת, אני חושבת שדברים כאלה יכולים להתפרש בכל הארץ, גם להעלות את הרמה של הערבות ההדדית והערכיות שבנשף.

<מור פייגין: לתת לזה ערך מוסף, חוץ ממסיבה.

<מור פייגין: אני מסיים 12 שנות לימודה ואני יודע שוואלה, נהנתי וגם עשיתי כייף לבן אדם אחר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, מקסים.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, ממה שאנחנו מבינים פה זה שחוץ משהילדים צריכים קצת תהליכים רב שנתיים, גם אנחנו המבוגרים צריכים קצת תהליך חינוך ולראות איך אנחנו בונים את זה מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לכולם על הדיון.

יפעת שאשא ביטון: לך, מור על השותפות ועל השיח המתרים; לכם, שאתם באמת לקחתם על עצמכם יוזמה מדהימה.

יפעת שאשא ביטון: שברתם את כל הכללים ואמרתם כן, אנחנו מוכנים באומץ לבוא ולהגיד את מה שאנחנו יודעים שהרוב הדומם אומר לעצמו, אבל בסוף בסוף, בלחץ החברתי מתרצה והולך אחר אותם אנשים שיודעים להשמיע את קולם קצת יותר חזק.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לכן, הטוענות, על הצגת הדברים בצורה מדהימה ואין ספק שיש לכן עתיד.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שאני עוד אבוא לבקר אתכן בטח פה בעתיד, כשאתן תנהלו את הוועדות, רק אל תשכחו אותי, אני מבקשת.

יפעת שאשא ביטון: אני אבוא, עם בית הקשיש.

יפעת שאשא ביטון: מה שאנחנו מבקשים כמסקנות של הוועדה: אני קוראת למערכת החינוך לקיים תהליך חינוכי רב שנתי בכל הנושא לשימוש באלכוהול וסמים ובנושא של הצבת סטנדרטים בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים הגדרה של סטנדרטים כבר במסיבות שמתקיימות בגן, כולל במסגרות של אבא ואמא של שבת, או כל מסגרת אחרת שעליה יחשבו בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: מבקשים קביעה של סטנדרטים בבתי הספר וכמובן סטנדרטים של נשף י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים מעורבות של הצוותים החינוכיים ושל ההורים בנשפים האלה בשנים הקרובות, עד שאנחנו בעצם ניצור תהליך שהוא רב שנתי.

יפעת שאשא ביטון: אני קוראת למבוגרים להיות מעורבים.

יפעת שאשא ביטון: הילדים קוראים לנו.

יפעת שאשא ביטון: אפילו כך לפתוח את ההמלצות – הילדים קוראים לנו, מבקשים שנהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: התפקיד שלנו זה להיות שם לידם ואני קוראת באמת לכולם, כולל מערכת החינוך, להיות חלק מהתהליכים האלה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותיהנו לכם במסיבות, בצניעות ובהנאה.