הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 129, 2017-02-07 09:30

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה בנושא הכשרת מורים בתחום האוריינות הדיגיטאלית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מרבים לדבר גם במסגרת דיוני הוועדה הזו בנושא הבטיחות בגלישה, הבטיחות באינטרנט, ההתמודדות עם אתגרים שונים במרחב הווירטואלי.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר עוד לפני שאנחנו פותחים את הדברים, שבסך הכל הרשתות החברתיות, המרחב הווירטואלי, מזמן לנו הרבה מאד דברים טובים.

יפעת שאשא ביטון: זו סביבה שיכולה להיות מאד חיובית ואם היא טובה או רעה זה מה שאנחנו עושים ממנה ולא איך שהיא בנויה מעצם טבעה.

יפעת שאשא ביטון: אבל בתוך כל הטוב הזה וההתקשרות וההתחברות עם אנשים, לא רק בסביבה הטבעית שלי אלא גם במרחבים הרבה יותר רחוקים, אנחנו מזהים שיש לא מעט סכנות, בעיקר לילדים, שפחות יודעים איך להתמודד עם כל מה שמזמנת להם הרשת.

יפעת שאשא ביטון: כשצוללים פנימה ואנחנו מדברים על הצורך בהורים שישתפו פעולה ויגנו על הילדים, במערכת החינוך שתיתן את הכלים ואת כל מה שנדרש, אנחנו קולטים שבעצם המורים, שהם אמורים לתווך לנו אל מול הילדים הרבה מאד מהסכנות האלה, לא עוברים את ההכשרה הבסיסית במסגרת הכשרתם להוראה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אני מקבילה את זה לכל הנושא של הלמידה המשמעותית, שהרבו לדבר בה, שצריך להכניס לבתי הספר את כל הנושא של מיומנויות המאה ה-21, וכו', שכחו שנקודת הפתיחה היא בהכשרת מורים.

יפעת שאשא ביטון: ואני פה כי אני רוצה לומר שהכשרת המורים היא ראשית הדרך שבה אנחנו צריכים בעצם להקנות את כל מה שהרשתות החברתיות והמרחבים הווירטואליים מזמנים לנו.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב במעט מאד מכללות – ואני באה מהעולם הזה – יש קורסים ואני לא מדברת על הקורסים לשימוש במערכת האינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על הפרקטיקה, אלא אני מדברת על ההיבטים החברתיים ועל האתגרים החברתיים שיש ברשת.

יפעת שאשא ביטון: במעט מאד מכללות יש קורסים מהסוג הזה.

יפעת שאשא ביטון: במקומות שזה קיים זה קיים באופן וולונטרי.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה קורס בחירה.

יפעת שאשא ביטון: סטודנט או סטודנטית פר"ח הוראה יכול לבחור אם להשתתף או לא להשתתף.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו צריכים לכוון למקום שבו לצד כל מה שאנחנו מלמדים בפרקטיקה של הפדגוגיה והאוריינות וכו', גם את ההתמודדות עם הרשתות החברתיות, כחלק מחובה, כחובה של חלק מתכנית הלימודים.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח לפתוח את הדיון עם מי שאמון בעצם על הכשרות המורים, מיכל דולב?

יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה להתחיל עם הסמינרים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחיל עם מי שאמון על הכשרת מורים.

יפעת שאשא ביטון: הכשרת המורים נמצאת בידיים של משרד החינוך כיום.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע בכלל על כל ההתייחסות של אוריינות דיגיטלית.

יפעת שאשא ביטון: ראיתי פה את הספר המרשים הזה שאני כמובן אצלול פנימה ואלמד אותו; אבל מרפרוף קטן, הוא עוסק בעיקר בכל הנושא של פדגוגיה ואוריינות ואני אשמח לראות איפה אנחנו שוזרים בפנים גם את כל הכישורים החברתיים שאנחנו נדרשים להם באינטרנט, וההתמודדות הלא פשוטה – בואו נודה – של מערכת החינוך חדשות לבקרים.

יפעת שאשא ביטון: הורים שמתמודדים עם חרמות שמתרחשים בווטסאפ או דברים שעולים לפרסום בפייסבוק הודות ילד כזה או אחר, ועוד כהנה וכהנה דברים והשאלה איזה כלים יש למורים שלנו באמת להתמודד גם עם הסוגיות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אז מי מכם שרוצה לפתוח, בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: הכשרת מורים.

<רוני דיין: אולי אני אתחיל ויצטרפו אלי הכשרת מורים.

<רוני דיין: אנחנו באמת עד לפני כחמש שנים, בתכנית לאוריינות דיגיטאלית, שכיוונו אותה בתוך המערכת, התמקדנו יותר בכלים ופחות באמצעים של התקשורת, הכלים החברתיים והרשתות וכדומה, ששינו בצורה מאד דרמטית את הנגישות של אנשים בהידברות ובשיח שלהם, ואכן בחוברת החדשה שהגשנו, הכנסנו פרטים בנושא הזה.

<רוני דיין: אני לא רוצה להרחיב על הפעילות שאנחנו עושים בבתי הספר.

<רוני דיין: אני אקצר ואעביר מיד למכללות, כי אותן חשוב לשמוע.

<רוני דיין: היום כמעט בכל השתלמות שאנחנו פותחים, אנחנו מעבירים לפחות שיעור אחד שהוא שיעור שדן בנושא של המוגנות ברשת ואיך להתמודד בנושא הזה עם תלמידים.

<רוני דיין: יתרה מזאת, אנחנו עובדים בשיטה של המניפה.

<רוני דיין: כלומר כל רכזי התקשוב, כל היועצים והפסיכולוגיים בבתי הספר, מקבלים מאיתנו הכשרה מאד מסודרת לנושא הזה והם בעצם המניפה שלנו בהגעה לכל המורים בתוך המערכת.

<רוני דיין: להגיד שהגענו לכל המורים, עדיין לא, אבל אנחנו בתהליך מאד מוסדר בנושא הזה ויש כיסויים מאד טובים.

<רוני דיין: כי אם עד לפני שנה הייתי מדבר רק על אחוז מסוים שכיסינו בתוך בתי הספר שבתכנית, היום אני כבר יכול לדבר על בתי ספר גם שמחוץ לתכנית, שאנחנו כבר עובדים - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על תכנית התקשוב, נכון?

<רוני דיין: על תכנית התקשוב.

<רוני דיין: מכיוון שהמורים, שאנחנו מקבלים אותם מגיעים מהסמינרים והמכללות או ממוסדות להכשרת מורים, הייתה איזו שהיא הידברות עם המוסדות האלה והייתה שם איזו הגבלה מסוימת בגלל הנושא האקדמי, שלא תמיד אנחנו יכולים להכתיב למוסד האקדמי מה לעשות.

<רוני דיין: היום למזלנו – ואני מקווה שאתם תרחיבו את הנושא הזה – יש את מתווה אריאב החדש, ושם אני מתאר לעצמי שכבר יבואו, אבל כדאי לשמוע פה את הנציג של המכללות ואת הנציגה של המכללות, שהם יפרטו יותר.

<רוני דיין: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להתייחס לדברים שלך ולחדד, כי אני חושבת שאתה מתחבר גם לדברי הפתיחה.

יפעת שאשא ביטון: פעם אחת אנחנו מדברים על בתי הספר שנמצאים בתכנית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כבר מראש אנחנו יודעים שאין כיסוי מלא לכל בתי הספר, שאנחנו לא נמצאים במציאות שבה אנחנו מכסים את כל בתי הספר וגם בקרב בתי הספר שנמצאים בתכנית אנחנו מדברים על אחוז מסוים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, שאם אנחנו לא נעשה את החיבור של העבודה בשטח, של מי שקיים היום בשטח, אל מול החדשים שייכנסו למערכת, אנחנו לעולם לא נצליח להדביק את הפער.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו הסיבה שאנחנו כאן היום, כדי לראות איך אנחנו יוצרים כיסוי מירבי למערכת, בלי שנצטרך כל הזמן להסתובב סביב הזנב של עצמנו.

<רוני דיין: רק אני רוצה להשלים ברשותך משפט אחד קצר, שבא ואומר:

<רוני דיין: הכיסוי יחסית הוא די טוב בתוך בתי הספר, אבל לא עם כל המורים.

<רוני דיין: המטרה שלנו היא להגיע עד אחרון המורים.

<רוני דיין: שם זה תהליך שייקח קצת זמן.

יפעת שאשא ביטון: נכון, כי כולם בסופו של דבר מתמודדים ואני אומרת את זה כאן באחריות מלאה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבכל כיתה אנחנו נוכל למצוא מקרה או שניים לפחות – אני עוד אומרת את זה בשמרנות – שבו הילדים בעצם מתמודדים עם איזו שהיא מצוקה שנובעת מההתנהלות ברשתות; ואני חושבת שזה s.o.s שאנחנו צריכים ללמוד איך להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מי רוצה לפתוח מהכשרת המורים?

<רותי פלד: אולי אני ואחר כך אתה, כי אני יותר לגבי העבר והוא יותר לעתיד.

<רותי פלד: שמי רותי פלד ואני אחראית להתאמת המכללות למאה ה-21 באגף להכשרת עובדי הוראה במשרד החינוך.

<רותי פלד: אז ראשית כל, אנחנו עשינו הרבה בכל העניין הזה, בתיאום עם רוני דיין ועם אגף מדע וטכנולוגיה ובעצם עם תכנית התקשוב הלאומית, שהתחילה בשנת 2001-2002, כשהמטרה הייתה שאנחנו בהכשרת מורים – גם קודם היו לנו הרבה פעילויות – אבל עכשיו היה באופן רשמי שאנחנו רוצים להכשיר בוגרים של המכללות להכשרת מורים.

<רותי פלד: כשיגיעו לבתי הספר, בגלל שישנו הפרויקט הלאומי, כשהם אלף יכירו את הסביבה הטכנולוגית והדיגיטלית בבתי הספר ולא יצטרכו להתחיל להשתלם כמו המורים בשטח; וגם יהוו איזה שהוא ראש חץ עם כוח רענן, שמגיע לבתי הספר.

<רותי פלד: אז זה בעצם היה הדבר הראשון כדי שהם יותאמו לזה.

<רותי פלד: עכשיו אנחנו עשינו בדיוק אותם דברים שעשו באמת בבתי הספר, כשקודם כל באמת היה העניין הטכנולוגי והפדגוגי.

<רותי פלד: ראשית כל היינו צריכים לצייד את המכללות למשל בכיתה "חכמה", היינו צריכים לדאוג שתהיה עמדת מרצה מרכזית בכל חדר במכללה, בכל כיתה, כי כך זה בבתי הספר.

<רותי פלד: אבל גם לפי המתווה הקודם לא הייתה כבר חובה של קורס בסיסי בתקשוב.

<רותי פלד: ואמרנו שכל מי שנכנס לפרויקט וקיבל מאיתנו תקציבים גם למטרות פדגוגיות, חייבים לתת קורס חובה בתקשוב.

<רותי פלד: לא של כלים אינסטרומנטאליים, כי לזה יש לנו מבחן פטור.

<רותי פלד: שיידעו קצת לשוטט באינטרנט, שיידעו וורד, את כל הכלים האלה, אלא כבר הגישה הפדגוגית.

<רותי פלד: בכל קורס חובה כזה, יש כמובן את העניין של אתיקה ברשת.

<רותי פלד: זה לא קורס מיוחד, אבל בתוך הקורס יש את הנושא הזה.

<רותי פלד: בכל הקורסים האחרים שנותנים, ובמיוחד בהתנסות מעשית, המטרה הייתה גם לשלב את התקשוב בכל שלושת הענפים של המכללות להכשרת מורים.

<רותי פלד: גם בלימודים הדיסציפלינאריים, גם בלימודי ההוראה ובעיקר בהתנסות בעבודה המעשית.

<רותי פלד: אז באמת כמו שרוני הזכיר, יש לנו קצת בעיה, משום שלמכללות יש חופש אקדמי.

<רותי פלד: אז אנחנו יכולים להגיד – אתם באמת מלמדים, חייבים לעשות את הקרוס הזה, בקורס הזה יהיו הדברים האלה.

<רותי פלד: אתם צריכים לשלב את האתיקה, אבל כל מכללה עושה את זה בדרך שנראית לה, שהיא בהחלט דרך טובה ודרך אקדמית ויש לנו את החופש הזה.

<רותי פלד: נכון שעשינו קורסים, הכשרנו את המרצים של המכללות בקורסים בין מכללתיים.

<רותי פלד: היו צריכים להגיש מיזמים שאותם הם אחר כך מטמיעים במכללות.

<רותי פלד: נכון שכשאני עוברת על כל התכניות, אני כמעט ולא רואה נניח עבודה שמתייחסת רק לעניין של אתיקה.

<רותי פלד: כי אנחנו היום ראינו בחשיבות יותר עליונה את העניין – איך להשתמש בטכנולוגיה לטובת ההוראה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית תודה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה כמה נקודות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אומרים פה אתיקה ברשת, בואו נשים את זה - כשאנחנו מדברים בהקשר של ילדים זו אלימות נטו.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה עניין של גלישה בטוחה אל מול היפגעות ברשת החברתית, שלשם אנחנו צריכים לכוון את הכלים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אכנס לעניין הפדגוגי ואני מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: עיקר ההתייחסות שקיימת היום היא בעניין של אוריינות ושל פדגוגיה.

יפעת שאשא ביטון: של איך מעבירים שיעור בצורה שהיא מקוונת וכו'.

יפעת שאשא ביטון: בואי נודה על האמת, גם הלוחות החכמים לא עושים את העבודה לבד אם אנחנו לא מחברים.

<רותי פלד: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים בעצם את מה שבאמת קורה בשטח אל מול החזון הבאמת חשוב ונכון שאנחנו מנסים להוביל.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא רוצה רגע להתייחס לפדגוגיה.

יפעת שאשא ביטון: כי אני יודעת שלשם זה הולך בתוך המכללות.

יפעת שאשא ביטון: ואני יודעת בדיוק באיזו אוריינטציה זה קיים.

יפעת שאשא ביטון: ומשום מה כל ההתעסקות עם הנושא של אלימות – את יודעת מה – זה כמו שמתעסקים עם הנושא של אלימות בתוך בתי הספר, התמודדות עם ילדים מאתגרים מהבחינה של התנהגות וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אז נוח לנו לדבר על זה בסביבה הפיזית, כי אנחנו כבר רגילים וזה שיח של שנים, אבל משום מה ברשת אנחנו די מפחדים לגעת בזה ואולי בצדק.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו עדיין לא ממש מכירים את הסביבה עד הסוף.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עדיין לא בטוחים שיש לנו את כל הכלים, שאנחנו בכלל יכולים להעביר.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזה משהו שצריך לפתח אותו; וגם הסביבה הזו היא די מאיימת, כי היא באמת מאד מאתגרת.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני אתן לך דוגמא.

יפעת שאשא ביטון: להתנהלות של שיח בכל כיתה היום יש קבוצות ווטסאפ כיתתיות.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים או ברוב המקרים המורה נמצא ואני אומרת ברוב המקרים, כי יש גם מקרים שיש כיתה והמורה אומר לא, אני לא חלק מתוך הסיפור הזה, שזאת שאלה בפני עצמה.

יפעת שאשא ביטון: מי מנהל את הקבוצה?

יפעת שאשא ביטון: איך מנהלים אותה.

יפעת שאשא ביטון: איזה שיח מאפשרים שם?

יפעת שאשא ביטון: איך מורה מגיב כאשר הוא רואה התבטאות שהיא לא ראויה או לא נכונה בתוך הרשת, כדי לא לפגוע במי שכתב וכדי מצד שני להחזיר את השיח למסלול הנכון.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש כאן הרבה מאד שאלות.

יפעת שאשא ביטון: את קראת להן אתיות, אני רואה אותן קצת – ואני כן מרשה לעצמי לומר – שזה מהמקום של אלימות ובוטות והתנהגות לא ראויה בתוך הרשת.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איזה כלים אנחנו נותנים למורים שיוצאים מהסמינר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו זורקים אותם לתוך ה- - -

<רותי פלד: תגידי מכללות להוראה, כי אנחנו כולנו כבר אקדמיים ולא על סמינרים.

יפעת שאשא ביטון: מתוך המכללות להוראה, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: אני באה מאחת כזו.

יפעת שאשא ביטון: לגבי החופש האקדמי, בואי נודה על האמת, משרד החינוך מאד מתווה תכנית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני זוכרת לא פעם שאנחנו היינו חייבים, אפילו בדיסציפלינות להיצמד לתכנית מאד מסוימת, עם קורסים מאד מסוימים, שהיה ברור לנו לחלוטין שאם הם לא שם, הסטודנטים שלנו לא יהיו זכאים בעצם לתעודת הוראה או ל-B.E.D.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו כן מנסים להתערב, איך אנחנו אומרים חברים, זה נחמד, פיזיקה זה נחמד ומתמטיקה זה נחמד וספרות זה נחמד והכל זה בסדר וחשוב, אבל אם אנחנו לא נאפשר לילדים שלנו סביבה שהם יוכלו ללמוד בה והם יהיו פנויים רגשית ולא יהיו פגועים כי מתרחש עכשיו משהו בתוך הסמארטפונים הקטנים האלה, שום דבר ממה שנלמד אותם לא יועיל.

יפעת שאשא ביטון: פה אני צריכה את ההירתמות שלכם, כמי שמוביל בעצם את האגף, כמי שעוסק ביום יום, אמנם בפדגוגיה של התקשוב, אבל אומר חברים, לצד הפדגוגיה אנחנו מדברים על סביבה הרבה יותר רחבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים גם לנקות אותה משאר הדברים.

יפעת שאשא ביטון: וזו הסיבה, אני חושבת, שאתם כאן.

יפעת שאשא ביטון: כדי לראות איך אתם מגויסים.

יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה להתייחס?

<שרון גרינברג: כן.

<שרון גרינברג: קוראים לי שרון גרינברג, אני מנהל המו"פ לטכנולוגיה וחדשנות במכון מופת, שאחראי על הפיתוח המקצועי של המרצים במכללות להכשרת מורים.

<שרון גרינברג: אנחנו למעשה מסתכלים קדימה.

<שרון גרינברג: אנחנו עוסקים הרבה בעולם הזה של הדיגיטל וטכנולוגיה בחינוך.

<שרון גרינברג: אנחנו מסתכלים על העולם הזה דרך הפריזמה של טרנספורמציה דיגיטאלית.

<שרון גרינברג: טרנספורמציה דיגיטאלית מורכבת למעשה מחמישה יסודות.

<שרון גרינברג: קוראים לזה – SMAC - Social, Mobile, Analytics, Cloud - ועכשיו נכנס גם כל העולם הזה של ה-IOT, שמזמן – אם את מדברת על דברים נוספים – אז גם הוא מזמן אתגרים לא פשוטים גם בכלל לחברה, כמובן עם כל היתרונות שיש בזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שרון גרינברג: המרכיבים האלה של ה-Social ו-Mobile, זה דברים שאנחנו נותנים, מכשירים.

<שרון גרינברג: העתיד כבר כאן.

<שרון גרינברג: אי אפשר לדבר על השינויים.

<שרון גרינברג: העולם משתנה.

<שרון גרינברג: אנחנו חיים את העולם הזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שרון גרינברג: השאלה איך אנחנו נותנים למרצים, למורים, למורים לעתיד, את הכלים לחיות בתוך העולם הזה.

<שרון גרינברג: כן אני יכול לספר למשל על קורס בסמינר הקיבוצים, שנותן לפרחי ההוראה את האפשרות להתמודד עם העולם הזה של המדיה החברתית, להכיר אותו, להבין אותו, על כל שלל ההיבטים.

<שרון גרינברג: יש קורס, הוא נכנס בחלל גם עכשיו.

<שרון גרינברג: הוא עובר הסבה לעולם הזה של ה-מוקי"ם – Massive Open Online Courses.

<שרון גרינברג: זה קורסים המוניים, פתוחים, שעולים לאוויר.

<שרון גרינברג: יצא קול קורא של משרד החינוך והמועצה להשכלה גבוהה, שמזמינה מכללות להכשרת מורים להציע קורסים פתוחים כאלה לעולם הרחב.

<שרון גרינברג: גם שם תהיה התייחסות להיבט של הדברים האלה.

<שרון גרינברג: בכל מקרה, מה שחשוב להבין זה שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו חיים בעולם הזה ולא לעשות-.

<שרון גרינברג: יש כאן חלק מהאנשים שהם מה שנקרא מהגרים דיגיטליים, אבל מרבית האנשים שיושבים בקצה, בפריפריה כאן, הם ילידים דיגיטליים ומתייחסים אחרת לעולם הזה וצריך להבין שאנחנו צריכים להבין גם איך הם מסתכלים על העולם הזה, דרך הפריזמה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל אגב, אתה מדבר על הילידים הדיגיטליים.

יפעת שאשא ביטון: פרחי ההוראה של היום, לפחות בחלקם הגדול, אם אנחנו מדברים על הצעירים, לא על ההסבות, הם גם כבר ילידים דיגיטליים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מדברים על אנשים צעירים שבסופו של דבר מה שאנחנו נשים להם בידיים – עם זה הם יצאו לשטח.

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם הסיפור הזה הוא לא עוד אחד מהכלים.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי התשובה היא מאד ברורה.

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא כן.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת חוץ מכל הדיסציפלינות ומכל מה שאנחנו מעניקים להם, שיש לי מה להגיד על זה, אבל שוב, בהיבט הפדגוגי, בהיבט אחר.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהחיבור, להפוך את זה לרלבנטי למה שהם יתמודדו מחר בבוקר בכיתה, עוד לפני שהם ילמדו פרק בספרות או בתנ"ך או במשהו, הם יפגשו בדיוק עם כל האתגרים שמזמנת לנו הרשת.

יפעת שאשא ביטון: עם משהו שנכתב בכיתה או חרם שנעשה בכיתה או מישהו שהפיץ תמונה או מסר על אחד התלמידים בכיתה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זאת ההתמודדות היומיומית.

יפעת שאשא ביטון: והתחושה היא שאנחנו כאילו יוצרים איזה שהוא שדה סטרילי ואנחנו אומרים – הם יתמודדו.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מההתמודדויות היום יומיות.

יפעת שאשא ביטון: הם ילמדו את זה תוך כדי תנועה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת שאי אפשר ללמוד את זה תוך כדי תנועה.

יפעת שאשא ביטון: זה הרבה יותר מורכב ממה שאנחנו - - -

<שרון גרינברג: זה חלק מסט הערכים שלנו כבדי אדם, כמחנכים וזה לאו דווקא משהו שקורה באיזה שהוא עולם נפרד ומתרחש.

<שרון גרינברג: אני חושב שהחיבור של העולם הזה הוא הרבה יותר עמוק.

יפעת שאשא ביטון: חייב להיות, נכון.

<שרון גרינברג: הוא פחות, לפחות בעיני, נראה חיצוני כמו שמתואר כרגע, אלא הוא חלק מתוך היומיומי, הוא חלק מתוך ההוויה של כולנו.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאני אומרת.

יפעת שאשא ביטון: זה כל כך בבילד אין, שאנחנו לא יכולים להתעלם ממנו ולהישאר רק בפן האחר של העולם הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו אומרים את אותו דבר.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא איך זה בא לידי ביטוי בהכשרת המורים.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר בסמינר הקיבוצים, נכון?

<שרון גרינברג: אני נתתי דוגמא אחת.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

<רותי פלד: הנה, יישומי מדיה דיגיטלית ורשתות חברתיות.

<רותי פלד: למשל עבודה גדולה שהם עשו - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מה זה יישומי מדיה דיגיטלית?

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה באחריות ככה לבדוק את זה ואני אומרת לך שאנחנו נמצא שם את כל העניין של איך בונים תכנית לימודים, שהיא דיגיטלית ואיך משתמשים במדיה בשביל שאנחנו נוכל לעשות את זה יותר מעניין ויותר מאתגר ולהשתמש בכל מה שהלוחות החכמים מזמנים לנו.

יפעת שאשא ביטון: אין שם התייחסות לכל הסכנות שאורבות לנו ברשת.

<שרון גרינברג: אני רוצה לשאול, רותי, דווקא בקורס הזה, איך לייצר מובמנט, איך לייצר, לגייס את הרשת לטובת מהלכים שהם לאו דווקא – הם גם פדגוגיים, אבל גם לא.

<שרון גרינברג: זאת אומרת שיש כאן התייחסות נוספת, מעבר לנושא הזה של "הפדגוגיה", נטו, כמו שאת מגדירה אותה.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שאני מאד מסוקרנת וככה מדגדג לי להגיע ולראות איך זה מתנהל שם ועד כמה באמת נוגעים בכל הסיפור של מה אנחנו עלולים לפגוש שם ואיך אנחנו מתמודדים.

יפעת שאשא ביטון: איזו אוריינות נוספת נותנים לילדים מעבר לעניין של הדיסציפלינה.

יפעת שאשא ביטון: אולי אני אעשה את זה.

<רותי פלד: כי אני מצאתי למשל גם עבודה שם על המרכיב הרגעי בקורס מקוון, אז זה כבר לא כל כך פדגוגי.

<רותי פלד: אבל יש לי שאלה, סליחה אולי אם היא קצת חצופה ופרובוקטיבית.

יפעת שאשא ביטון: את יכולה לשאול, אנחנו בדיון פה.

<רותי פלד: את הזכרת קודם את האלימות הפיזית.

<רותי פלד: בואי נחשוב רגע האם יש קורס במכללות להכשרת מורים או בבתי הספר, על אלימות פיזית ואיך להתנהג.

<רותי פלד: תמיד יש גורם מזמן, וכתוצאה מזה, זאת אומרת אולי לומדים באופן כללי משולב באיזה שהוא מקום על אלימות פיזית, אבל מעוררים את זה לדיון באמת כשישנו הגורם המזמן וזה קורה.

<רותי פלד: תגידי אולי צריך לעשות את זה מראש למנוע, אבל אני מוכנה לקבל את מה שבאמת נאמר כאן, שבעצם עכשיו זה חדש, אבל זה הופך להיות לחלק מהסביבה שלנו ועם הזמן זה יהיה דבר - Its goes without saying.

יפעת שאשא ביטון: אני אענה בשתי רמות.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, על אף הביקורת שיש לי, שאנחנו קצת הוצאנו את החינוך מתוך מערכת החינוך, ואני מרגישה שרק עכשיו אנחנו מתחילים לדבר על זה מחדש ולהכניס את זה פנימה, אבל מי שלומד תואר בחינוך ובמיוחד בהכשרת מורים, יש את קורסי החינוך, שבהם בעצם מדברים על כל התופעות החברתיות שיש בכיתה וההתמודדויות הרגשיות וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שצריך לעשות את זה בצורה יותר מעמיקה, כי גם התפיסה הייתה פעם שמי שמטפל בזה זה יועצים חינוכיים.

יפעת שאשא ביטון: יש דמויות בתוך בתי הספר שהם יעסקו בזה, ואני אומרת היום כל מורה צריך לדעת להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שייך לאף אחד בתוך השדרה, זה שייך לכולנו, כשאנחנו נמצאים בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: וזה גם חלק מהתפיסה שצריך לשנות.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה שקורה ומה שצועק היום, זה שהרשת החברתית היא הרבה יותר מהירה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם פעם יכולנו להתערב בתהליך של חרם שנבנה בתוך בית ספר או באיזה שהוא תהליך של אלימות, לא רק ברמה של אלימות פיזית שמתחילה להתהוות, הדינאמיקה הייתה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: כי עד שהם היו עוברים ומדברים עם כל הילדים ובדרך המורים היו שומעים שמתרחש דבר כזה או אחר ויכלו להתערב, היום בשבריר שנייה, בלחיצת כפתור כבר כולנו מגויסים וכולם יודעים שאנחנו רוצים בעצם לפגוע באיזה שהוא תלמיד.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לנו האתגר הוא הרבה יותר גדול כאנשי חינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה בכנות.

יפעת שאשא ביטון: האתגר שלנו כאנשי חינוך הוא הרבה יותר גדול.

יפעת שאשא ביטון: ואני מודה גם, לא בטוח שאנחנו מכירים את כל הכלים.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שצריך לשבת עם אנשי מקצוע ועם פסיכולוגים ולראות איך אנחנו בעצם בונים מערך שיעזור לנו להתמודד יותר טוב עם מה שקורה בשטח.

יפעת שאשא ביטון: בתחושה שלי – וזו הסיבה שאנחנו יושבים כאן ומנסים לחשוב ביחד ויש מקום לכל השאלות, גם לחצופות – שבעיני היא לא חצופה בכלל – לחשוב ולראות איפה אנחנו באמת נמצאים במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מתגייסים להתמודד עם העולם הזה ועד כמה אנחנו שם.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו די בוחרים להיות במקום הנקי של הפדגוגיה, של הדיסציפלינות, שהוא מדהים בעיני, אבל הוא לא מכסה את הכל.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, גם העניין של הרגשי, אני מוכנה לבדוק.

יפעת שאשא ביטון: לפחות מבדיקה שאני עשיתי, זו ההתמודדות של מורה, זו ההתמודדות של תלמיד.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שזה טכנולוגיה, בגלל שזה חדש, בגלל שעבור חלק מהאנשים אלה מפגשים ראשוניים.

יפעת שאשא ביטון: בגלל שהתחושה היא תמיד שהילדים יודעים יותר טוב מאיתנו, אז אנחנו מראש לא נוגעים שם והולכים לאזורים שהם האזורים הבטוחים עבורנו.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו כל הזמן נוגעים במרכיבים האלה בלי לגעת בכל הסכנות והאתגרים שנמצאים ברשת, ואני אקל קצת על הדיון.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שמערכת החינוך כן נוגעת בהם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם יש לנו פה נציג של משרד החינוך, אז הוא ידבר על השיעורים של כישורי חיים ועל השבוע של האינטרנט הבטוח.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש איים של נגיעה בתוך התחום הזה, אבל זה לא משהו שהוא מובנה.

יפעת שאשא ביטון: ובעיני זה צריך להיות חלק מחיי היום יום, זה צריך לפגוש אותנו בכל מקצוע שאנחנו נמצאים בו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להיות זמינים ונגישים לטיפול בסיפור הזה, לא רק בימים מיוחדים.

<רוני דיין: חברת הכנסת, אפשר להוסיף עוד משהו?

יפעת שאשא ביטון: בוודאי, רוני.

<רוני דיין: אנחנו לא עובדים באי כזה מבודד וכדומה, אלא אנחנו עובדים בתוך מערכת מאד מסודרת, שבמסגרתה אנחנו מפעילים למעשה שתי ועדות.

<רוני דיין: ועדה אחת היא תוך משרדית, שבאה ומאגמת למעשה את כל המשאבים ואת כל היכולות של כל הכוחות שיכולים לתרום בתחום הזה בתוך המשרד.

<רוני דיין: שפ"י מרכזת את הנושא הזה וכדאי גם לשמוע תיכף את הנציגה של שפ"י.

יפעת שאשא ביטון: נשמע.

<רוני דיין: הוועדה השנייה שאני מרכז היא החוץ משרדית, או הבין משרדית בעצם, שבה אנחנו מפגישים למעשה את נציגי המשרדים השונים, נציגים של חברות הייטק, מגזר שני, מגזר שלישי וכדומה וביחד אנחנו מנסים ללמוד ולגבש תפיסת עבודה פדגוגית, שבאה ונותנת את המענה ודווקא שם באים לידי ביטוי הנושאים היתר חברתיים, יותר ערכיים וכדומה ויש תרומה מאד גדולה.

<רוני דיין: אני מאמין שחלק מהנציגים שיושבים פה בטח ידברו על הדבר הזה.

<רוני דיין: זה אומר שאנחנו בכל זאת מנסים כן לראות תמונה מאד כוללת ולטפל בה.

<רוני דיין: כדי להגיע בכל זאת לאחרון המורים – ולא הספקתי להגיד את זה קודם – במסגרת בניית הקורסים של המוקי"ם, שאנחנו מכינים אותם עכשיו למורים, גם ככלי למידה למורים בעתיד, אנחנו מקיימים קורס שלם רק על הנושא הזה של איך מתנהלים נכון חברתית בתוך העולם הזה, של הרשת.

<רוני דיין: כי יש בו כלים שונים.

<רוני דיין: זה ברשתות מצד אחד, באינטרנט מצד שני, עם כל מה שמשתמע מזה.

<רוני דיין: זו תכנית של השנה הזאת.

<רוני דיין: עד סוף השנה כבר תהיה לנו תכנית כזו שלמעשה תהיה נגישה גם לתלמידים, גם למורים שיכולים ללמוד באופן עצמאי ואנחנו נכוון את כולם, כי זה בנוי בצורה מאד ידידותית, עם הרבה תהליכים אינטראקטיביים שמפעילים את המורה, מפעילים את התלמיד בכל מיני סיטואציות שאנחנו היום מגבשים אותן.

<רוני דיין: אני מקווה שנוכל להראות את הקורס הזה במפגש הבא.

יפעת שאשא ביטון: אני יותר מאשמח אם יפותח דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אני גם אשמח לומר איזה נקודות אני חושבת שחשוב להוסיף, ואז אולי בצורה קונקרטית זה ייתן מענה גם לרותי – מה אני חושבת שמורים צריכים להיות חשופים ומודעים לו, שלנו זה אולי נדמה שזה מובן מאליו, אבל הרבה פעמים אם אנחנו לא עוצרים וחושבים על הדברים, אז זה לא באמת שם.

יפעת שאשא ביטון: שפ"י רוצים להתייחס?

יפעת שאשא ביטון: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<גלית דאדי: שמי גלית דאדי, אני ממונה על תחום האינטרנט בשפ"י, אגף תכניות סיוע ומניעה, שאחראי על תחומי הדרכה נוספים, מניעת אלימות, מניעת פגיעות מיניות, מניעת שימוש לרעה בסמים, אלכוהול.

<גלית דאדי: אלה התחומים שאנחנו עוסקים בהם.

<גלית דאדי: בהתייחס למה שאת אמרת, רציתי לומר שיש תכניות מניעה רבות, לא רק כשעולה מקרה וכשיש גורם מזמן אז עוסקים בו בתוך בתי הספר.

<גלית דאדי: המורים מקבלים הכשרות דרך היועצים והפסיכולוגים והתכנים האלה הם כתכנית מניעה ולא רק כשדברים עולים מהשטח.

<גלית דאדי: גם בהקשרים של הרשת החברתית, אבל לא רק, זה בכל הנושאים שעסקנו.

<גלית דאדי: זו הערת ביניים.

<גלית דאדי: בהקשר לנושא שלנו, בהמשך לדבריו של רוני, בוועדה המשרדית חברים אגפים מכל המשרד.

<גלית דאדי: זאת אומרת שאנחנו עובדים בשפ"י בשותפות עם אגפים נוספים.

<גלית דאדי: כמובן עם מינהל, מדע וטכנולוגיה, עם הרכזים החברתיים, רכזי התקשוב.

<גלית דאדי: יש גורמים בתוך בתי הספר, במקביל לעבודת המטה, בתוך בתי הספר בעלי תפקידים שונים שמקדמים את הנושא של הגלישה הבטוחה.

<גלית דאדי: זאת אומרת זה יועצים, פסיכולוגים, הרכזים החברתיים ורכזי התקשוב יחד.

<גלית דאדי: יש הנחיה לכל בית ספר להקים צוות כזה בתוך בית הספר, שכולל את כל בעלי התפקידים לקידום הנושא, בניהולו של מנהל בית הספר.

<גלית דאדי: ההנחיה שלנו היא לעסוק בתכנים האלה במהלך כל השנה, כשיש לנו שלושה מוקדים במהלך השנה.

<גלית דאדי: המוקד המרכזי זה השבוע הלאומי לגלישה בטוחה שחל השבוע, בתחילת בשנה ובסוף שנה.

<גלית דאדי: קהלי היעד שאנחנו פונים אליהם זה כמובן אנשי החינוך, הכשרות שלהם בתחום, הורים ותלמידים.

<גלית דאדי: לדוגמא אני אתן את העלון להורים ותלמידים שאני אשמח שיועבר פה.

<גלית דאדי: תוכלו לראות את התכנים.

<גלית דאדי: השנה המוקד של השבוע הלאומי לגלישה בטוחה – הנושא שנבחר הוא נושא פנייה לעזרה.

יפעת שאשא ביטון: כן, שזה רעיון פנטסטי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו עליו בדיון אחר שהיה כאן.

<גלית דאדי: זה נושא מאד מאד חשוב ורלבנטי, כי למעשה כמו שציינת, ילדים חשופים כל הזמן גם לחלקים האופטימיים והנעימים והנחמדים שברשת, אבל, כן, בכל זאת גם לסכנות והם חשופים למצבים של פגיעה חברתית ואנחנו רוצים להכין אותם, גם לפני שהדברים קורים, מה הם יכולים לעשות, למי הם יכולים לפנות.

<גלית דאדי: אנחנו ראיינו ילדים בקבוצות מיקוד בגילאים שונים, במקומות שונים, מאוכלוסיות שונות.

<גלית דאדי: הדברים שמובאים בעלון לתלמידים זה דברים שתלמידים אמרו.

<גלית דאדי: זאת אומרת שהחינוך מחלחל וקיים.

<גלית דאדי: זאת אומרת ילדים כבר מביעים את המסרים שאנחנו רוצים שהם יידעו – למי צריך לפנות, איך להימנע, מה עושים במצבים כאלה וכמובן גם להורים יש תפקיד מאד מאד קריטי בנוכחות שלהם, במסרים, בתשומת הלב, במניעה, בטיפול.

<גלית דאדי: בכל הרבדים שכוללים את זה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: הם המפתח בעיני – ההורים בסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה בשיתוף עם איגוד האינטרנט התחילה בשנה שעברה דווקא עם ההורים, אפילו לא עם אנשי החינוך, כשאנחנו קראנו להורים לחזור ולהיות מעורבים גם במה שקורה ברשת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ההורים כל כך חרדים על כל מה שקורה במרחב הפיזי, אבל התחושה שלהם שמאחורי המסך הם כל כך מבסוטים שהילד יודע להשתלט ולגלוש, אבל הם לא לוקחים בחשבון שיש עולם שלם שעומד שם מאחור והרבה פעמים אין להם מושג מה הילד שלהם חווה בו.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מסכימה שההורים הם בהחלט מפתח להתמודדות, אבל עדיין ותוך כדי דיון עלו לי כמה רעיונות ואחרי שנשמע את האנשים ננסה לחשוב ביחד אולי באמת אפשר יהיה לקבל אותם.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת רויטל סויד.

יפעת שאשא ביטון: רויטל, את רוצה לדבר עכשיו?

רויטל סויד: כן.

רויטל סויד: קודם כל בוקר טוב ואני שמחה על הדיון הזה, שמתקיים היום ביום המיוחד שיזמתי בכנסת, יום מיוחד לרגל שבוע האינטרנט הבינלאומי.

רויטל סויד: אנחנו במוטו הזה, ביום המיוחד - ואני לא אחזור על זה שאני יושבת ראש השדולה למאבק בשיח אלים ובריוני ברשת - את זה כבר יודעים.

רויטל סויד: הנושא הזה שיח מכבד ובאמת חברתי, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, לא היית צריכה יום מיוחד בשביל לקיים דיון בנושא הזה בוועדה לזכויות הילד.

רויטל סויד: זה נושא שעולה תדיר על שולחנה של הוועדה והיא דנה בו בכל ההיבטים.

רויטל סויד: כי למעשה על אף שכולנו בסופו של דבר, בדרך זו או אחרת, קורבנות רשת, מי שנפגע באופן הכי עמוק, הכי בסיסי, עם הכי פחות כלים להתמודד עם זה, זה דווקא ילדים ובני הנוער ולצערי הגיל הולך ופוחת.

רויטל סויד: ולכן, כשאנחנו מדברים היום פה על הורים מובילים לגלישה בטוחה ואיך בני נוער וילדים – מה הם ממליצים, אני חושבת שבאמת מה שצריך בהחלט לשאול זה לקבל מהילדים ומכל הצעירים שמצאים פה ככה מאחור, אני חושבת שאתם יכולים היום לתת לנו כלים הרבה יותר טובים כדי לדעת איך להתמודד עם אלימות רשת.

רויטל סויד: הכלים שלנו הם חקיקה, הם העלאת מודעות, הם שיח, הם לארגן את היום המיוחד הזה, לעשות דיונים בוועדות, כמו שאת, חברתי, יושבת הראש עושה תדיר, אבל באמת איך מתמודדים – זה אתכם.

רויטל סויד: הדיון המרכזי היום הוא בשדולה שלי, בשעה 14:30 שאני אוספת ואני אשמח שכולם יצטרפו.

רויטל סויד: שאלתי את הבת שלי בכיתה ה' ואת הבן שלי בכיתה ד' – איך אתם חושבים שצריך היום להתמודד עם האלימות והבריונות הזו ברשת?

רויטל סויד: והדברים שהם אמרו – קודם כל אנחנו עוד ברשת – הם בכלל בווטסאפ.

רויטל סויד: גם אנחנו יודעים שזה ווטסאפ, אבל שם בעיקר הזירה שבה - - -

יפעת שאשא ביטון: הם כבר התגלגלו לעוד כל מיני מקומות שאני כבר הפסקתי לעקוב.

רויטל סויד: בדיוק, ולך תדע, בדיוק.

רויטל סויד: הם בעיקר בווטסאפ ובעולם הצר והרחב של זה, והם אמרו כללים.

רויטל סויד: כללים, כללים, כללים.

רויטל סויד: אז אני מקווה מאד שאנחנו כהורים, כמחוקקים, כמבוגרים, כאנשי מקצוע ובכלל כבוגרים בחבורה, נדע באמת ליצור את הכללים.

רויטל סויד: אני חייבת לומר שאם יש מישהו שאני בונה עליו בנושא הזה, זה על כל החברה הצעירים שיושבים פה מסביב.

רויטל סויד: רק אתם תצליחו להחזיר את השיח המכבד חזרה לרשת, לווטסאפ ולהכל.

רויטל סויד: אז תודה רבה.

רויטל סויד: אני עוברת בין הוועדות, אז אני מודה לכם.

רויטל סויד: בהצלחה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת רויטל סויד.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחזור ולחדד שני דברים.

יפעת שאשא ביטון: אחד את מה שאמרנו על ההורים והדבר השני זה הנושא של פנייה לעזרה או קריאה לעזרה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה גם אחת המפתחות, כי בסופו של דבר אנחנו רוצים שהילדים יבואו וייעזרו בנו.

יפעת שאשא ביטון: שהם יידעו שיש מבוגר שיכול לסייע.

יפעת שאשא ביטון: וזה עוד דבר שמחזק את זה שאנחנו צריכים לתת כלים בידיים של המבוגרים שפונים אליהם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת המודעות צריכה להיות מערכתית.

<גלית דאדי: אני רוצה להשלים את הדברים שמקודם לא אמרתי.

<גלית דאדי: באמת העבודה המשמעותית היא לא רק עם הילדים, היא עם המבוגרים – גם ההורים וגם אנשי החינוך.

<גלית דאדי: כדי שהם יהיו רלבנטיים כשתלמידים יפנו אליהם, הם צריכים לדעת איך לייצר את התשתית הזאת - - -

יפעת שאשא ביטון: את הפנייה, נכון.

<גלית דאדי: לתקשורת, לשיח המשמעותי, כדי שילדים בכלל יראו בהם כתובת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<גלית דאדי: בדרך כלל אנחנו יודעים על מחקרים שילדים פונים לחברים, לבני גילם ופחות סומכים על המבוגרים, למרות שהם אלה שבאמת יכולים לעזור.

יפעת שאשא ביטון: לסייע.

יפעת שאשא ביטון: רותי, אם אנחנו – וזה קצת דיון אחר – זאת אומרת אני באמת רוצה וגם הצד הזה יכול להשתתף בדיון – אבל אם אנחנו שומעים את הדברים ומתחברים לכל מה שנאמר כאן עד עכשיו, אז אין שאלה שזה אפילו מרחיב גם את הצורך וגם את הכלים שאנחנו צריכים לתת.

יפעת שאשא ביטון: אומרת כאן גלית – אנחנו רוצים שהם יפנו לעזרה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שהמורה יהפוך להיות לרלבנטי, אבל המורה צריך ליצור את הרלבנטיות שלו בעיני התלמידים, שזו גם איזו שהיא מיומנות – אני חושבת – שאולי לנו היא נראית ברורה מאליה, אבל אני לא בטוחה שזה ככה בפועל.

יפעת שאשא ביטון: ומאד יכול להיות שזה חלק מהדברים שאנחנו צריכים להכניס דרך אנשי מקצוע ודרך אנשים שעושים את התהליך של הכשרת מורים, עוד רגע לפני שהם מגיעים פנימה.

יפעת שאשא ביטון: מישהו כאן רוצה להתייחס לפני שאני פונה לנערים והנערות שלנו?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, איגוד האינטרנט.

<מיכל דולב-כהן: אני לא מאיגוד האינטרנט, אבל אני גם.

<מיכל דולב-כהן: אני אייצג בכבוד גם את אורנה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מיכל, בבקשה.

<מיכל דולב-כהן: מיכל דולב כהן, אני ממכללת אורנים.

<מיכל דולב-כהן: אני מעביר קורסים בתחום של פסיכולוגיה של האינטרנט.

<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שיש לנו בעיה מאד רצינית.

<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שאנחנו מדברים המון על כל הנושא הזה של מיומנויות המאה ה-21 ותקשוב.

<מיכל דולב-כהן: מאד נוח לנו במקום הזה.

<מיכל דולב-כהן: ברור לנו שחשוב לנו להכניס את כל הנושא הזה של האקדמיה ולהתפתח ופדגוגיה ואת כל הקטע החברתי, שקשור לאינטרנט, אנחנו שמים בצד.

<מיכל דולב-כהן: כשאנחנו כבר חושבים על מה זה אומר קטע חברתי באינטרנט, עם ילדים, הדבר הראשון עולה לנו בראש זה כמובן פדופיליה.

<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו נשתהה עוד רגע ונחשוב, אז תהיה בריונות ברשת.

<מיכל דולב-כהן: משם אנחנו נחשוב על התאבדויות.

<מיכל דולב-כהן: מה קורה בפועל?

<מיכל דולב-כהן: המצב קצת אחר.

<מיכל דולב-כהן: כמו באקלים כיתה, אנחנו לא יכולים לדבר על אקלים כיתה ועל למידה, כשיש לנו בעיה באקלים כיתה, כי ברור לנו שהם מדברים, ברור לנו שהמצב החברתי צריך להיות טוב, נעים לילדים.

<מיכל דולב-כהן: המצב היום בשטח הוא לא כזה.

<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו מדברים על פנייה לעזרה, חלק מהעניין שהמבוגרים לא מקור לפנייה לעזרה, פשוט כי הם לא יודעים איך להתמודד עם זה גם.

<מיכל דולב-כהן: אני מלמדת גם יועצים, גם מורים מהסבות, יותר בוגרים וגם מורים שהם צעירים.

<מיכל דולב-כהן: אני יכולה להגיד לכם שאני עושה סימולציות עם סטודנטיות צעירות ואנחנו נתקעים נורא מהר.

<מיכל דולב-כהן: אז מה לא בסדר בלשלוח תמונת עירום?

<מיכל דולב-כהן: אבל אם לא תפסו אותי הכל טוב.

<מיכל דולב-כהן: אז הכל בסדר.

<רוני דיין: עבירה פלילית.

<מיכל דולב-כהן: אבל אם המורים שלנו - אתם מדברים על הדור הצעיר - אם המורים שלנו לא יודעים מה לא בסדר או מה עלול לקרות, אז איך הם יחנכו?

<מיכל דולב-כהן: איך הם ילמדו?

<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו מדברים על הדור המבוגר, על יועצים – אצלנו היועצים קצת יותר בוגרים – יועצים צריכים לדעת מה קיים בשטח.

<מיכל דולב-כהן: אני מלמדת קורסים בייעוץ, אין להם מושג מה קורה.

<מיכל דולב-כהן: אם אין להם מושג מה קורה, הפעם הראשונה שיגיע תלמיד, תלמידה ויגידו וואלה, תמונת עירום שלי – אני שלחתי, מיוזמתי.

<מיכל דולב-כהן: שלחתי, עכשיו זה רץ ברחבי השכבה.

<מיכל דולב-כהן: אני לא יודע מה לעשות.

<מיכל דולב-כהן: אם זו הפעם הראשונה שיועץ נתקבל בסיפור הזה, התגובה הראשונה שלו זה – מה עבר לך בראש?

<מיכל דולב-כהן: למה עשית את זה?

<מיכל דולב-כהן: ואם למה עשית את זה?

<מיכל דולב-כהן: וואלה, אז פספסנו אותו ואת כל החברים שלו שלא יבואו לפנות לעזרה.

<מיכל דולב-כהן: אז נשארנו עם 2% של פנייה לעזרה למבוגר ואין מה לעשות, כי אנחנו באמת לא יודעים מה לעשות עם זה.

<מיכל דולב-כהן: כי אם אנחנו נלמד להכיר את התופעות, להבין על איזה צורך זה עונה, אז גם לא נהיה כל כך שיפוטיים.

<מיכל דולב-כהן: אז זה בסדר.

<מיכל דולב-כהן: אז אני מבין ששלחת תמונה, אני מבין שזה ענה על איזה צורך ובא נעבוד גם על הצורך, גם על מה קורה, כשהתמונה הזאת עכשיו נפיצה והיא ויראלית.

<מיכל דולב-כהן: גם יש לנו מה לעשות.

<מיכל דולב-כהן: גם להישאר במקום של החוסר אונים הזה – כי אני לא יודע על הקו החם של איגוד האינטרנט, אני לא יודע למי עוד אפשר לפנות, אני לא יודע שאפשר להוריד את זה מכל מיני רשתות חברתיות – זו גם בעיה.

<מיכל דולב-כהן: המורים שלנו לא יודעים.

<מיכל דולב-כהן: היועצים שלנו לא יודעים.

<מיכל דולב-כהן: זה נכון ושפ"י מוציאים הרבה תכנית, אבל הרבה מהיועצים, הרבה פעמים גם בבתי ספר יסודיים, אומרים – אצלנו אין בעיה.

<מיכל דולב-כהן: עד שזה לא מגיע.

<מיכל דולב-כהן: לילדים נמאס לשמוע על זה.

<מיכל דולב-כהן: נמאס לשמוע כי מלמדים אותם לא נכון, כי עושים את זה כשיעור מופרד.

<מיכל דולב-כהן: כי אם כמו שאמרנו פה - אנחנו נעשה את זה משולב – כישורי חיים זה לא רק כישורי חיים בעולם הפיזי, זה בפיזי והמקוון.

<מיכל דולב-כהן: זה חייב להיות ביחד.

<מיכל דולב-כהן: אם לא נטפטף את זה כל הזמן ונדבר על זה, אז אנחנו נדע שלא לוקחים סוכרייה על מקל מזרים, אבל במבה אפשר.

<מיכל דולב-כהן: כי זה במבה, זה לא סוכרייה על מקל והם לא מבינים את מה שעומד מאחורי זה.

<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שיש לנו בעיה מאד רצינית שעד שלא כל המורים וכל היועצים יעברו את ההכשרה הזאת ויבינו את החשיבות ואת המשמעות - - -

יפעת שאשא ביטון: מורים יעברו את ההכשרה הזו ואני מודה שאנחנו עדיין לא יודעים מה זאת ההכשרה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: רק תוך כדי דיון פה מתגבשים לי דברים ואני כותבת ויש תובנות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכנראה אחת המשימות הראשונות שתהיה לנו זה להגדיר מה זאת ההכשרה הזאת ואיך אנחנו עושים אותה משולב ואיך אנחנו באמת עושים אותה נכון ואיפה אנחנו צריכים לשלב אותה ואיך אנחנו מנחילים אותה אחר כך לשטח, ויכול להיות שזה יהיה התהליך הראשוני, כי גם כשנכנסו לכאן אז כאילו היה ברור לכולנו שאנחנו יודעים לאן אנחנו רוצים לכוון וככל שהדיון מתפתח אני מזהה שהשאלות הרבה יותר גדולות ורחבות מאשר הפתרונות שיש בידיים שלנו להציע.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מיכל על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: באמת דברים חשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את צביקה ואחר כך דיתי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, צביקה כספי, פורום ועדי ההורים.

<צביקה כספי: בוקר טוב לכולם, שמי צביקה כספי מפורום ועדי ההורים היישוביים.

<צביקה כספי: זה ארוך קצת, אבל נקלט בסוף.

<צביקה כספי: בוקר טוב, אני כן רוצה להתחיל דווקא בפן החיובי.

<צביקה כספי: אנחנו רואים המון המון התקדמות בעיקר בשנה האחרונה, מצד המשרד וההכשרה, יותר נכון, שמגיעה כן לתוך המורים, לתוך המערכת.

<צביקה כספי: אכן יש הרבה תכניות, תכניות שעולות ומגיעות גם למנהלים, גם למורים, גם להכל, אבל בעצם אני רוצה אולי להגיד את הצד האחר וגם טיפה לבקר, אבל מצד שני גם להציע איזה שהוא רעיון.

<צביקה כספי: זה נדמה לרגע שאנחנו בעצם מדברים בשני קולות.

<צביקה כספי: כאילו המערכת נוסעת ב-20,000 רגל ואנחנו נוסעים מלמטה.

<צביקה כספי: לא צריך להיבהל – לא מטכנולוגיה ולא ממה שקורה ברשת.

<צביקה כספי: יש אפשרויות הרבה יותר פשוטות פשוט לדבר בגובה העיניים.

<צביקה כספי: לעשות הכשרה למורים ואני אפתיע אתכם, אני עושה את זה בבתי הספר אצלי בבת ים.

<צביקה כספי: אני עושה את זה בערים אחרות.

<צביקה כספי: לוקח לי 7 דקות.

<צביקה כספי: 7 דקות המורה יודע כל מה שהוא צריך.

<צביקה כספי: אני מקבל עשרות טלפונים בשבוע של מורה שמתחבאת מתחת לזה – המקרן לא עובד לי.

<צביקה כספי: הכנתי מצגת מדהימה, עבדתי עליה יומיים – אבל איפה לוחצים שהמקרן הזה יעבוד לעזאזל.

<צביקה כספי: אני לא מדבר על לוחות חכמים ועוד ועוד.

<צביקה כספי: לדעתי מה שהמשרד התחיל – וזה דבר מבורך – הוא באמת לחשוב רגע.

<צביקה כספי: יש לנו שני סוגי מורים – אלה החדשים שבדרך, שאמורים להיכנס והם חייבים לקבל קורס חובה באקדמיה, בדיוק כמו שאני למדתי באוניברסיטה וכדי לקבל את התואר שלי נדרשתי לעשות לפי סמל קורס – אוריינות או מחשוב, לא משנה מה.

יפעת שאשא ביטון: צביקה, הסיפור זה לא האוריינות.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות – בנושא של אוריינות ופדגוגיה חדשני תוכל זה הם מקבלים.

יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים ואני אומרת לך באחריות.

<צביקה כספי: מקבלים.

<צביקה כספי: תראי, יש הבדל בין לימודים אקדמאיים לבין לימודים פרקטיים, שמורה יידע לעמוד - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת איתך בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: בהכשרת מורים יש את העבודה המעשית והכל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא שם.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני מנסה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בורחים לשם כי נוח שם, כי כייף שם.

יפעת שאשא ביטון: באמת אני אומרת, גם כמי שבאה מהשטח.

<צביקה כספי: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לגעת דווקא בצד הפחות נוח של הסיפור הזה, וזה כל ההתמודדות עם האתגרים האחרים שברשת.

יפעת שאשא ביטון: איך עכשיו מורה מתמודד עם חרם שמתרחש בסביבה הוירטואלית.

יפעת שאשא ביטון: איך בעצם הוא מתמודד עם פנייה של תלמיד שאומר לו עשיתי מעשה כזה וכזה והוא מטפל בו בלי שהילד ירגיש נימה של שיפוטיות או שיש פה מישהו שהוא צריך עכשיו להסביר את עצמו בפניו, אלא מישהו שבאמת עוזר לו להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: שם אני נמצאת.

יפעת שאשא ביטון: בשטח הכאילו אפור הזה.

<צביקה כספי: נכון.

<צביקה כספי: בגלל זה אני אומר - - -

יפעת שאשא ביטון: זה חסר שם.

<צביקה כספי: אני לא מחפש את ההכשרה האקדמית.

<צביקה כספי: אני דווקא הייתי רוצה לראות את אותם מורים, את מי שמכשירים אותו, שיידע לעמוד פיזית מול הכיתה שלו, מול המערכת, מול מקרים כאלה שהם חריגים, שהם מקרי שוליים, כמו שאת מתארת כאן.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא מקרי שוליים.

יפעת שאשא ביטון: מה, מה שאני תיארתי פה?

<צביקה כספי: לא, לא, שוליים מבחינת הלימוד.

<צביקה כספי: תראי, מורים ומנהלים היום, ברוב רובם, לא רוצה להתעסק בנושאים האלה.

<צביקה כספי: לא רוצה להתמודד מול הורים זועמים.

<צביקה כספי: גם אם אין כלים – בואי נודה על האמת – המשרד לא נותן להם גב, הם חוטפים מכל הכיוונים ואם את לוקחת היום את המורה ושואלת את עצמך מה זה מורה היום?

<צביקה כספי: מורה בתקופה שאני הייתי בכיתה א', ידע להביא חומר וללמד אותנו ולאתגר אותנו בשיעורי טבע, בדברים אחרים.

<צביקה כספי: היום מורה הוא מסכן.

<צביקה כספי: הוא פשוט מסכן.

יפעת שאשא ביטון: לא, המורים לא מסכנים.

<צביקה כספי: הוא מסכן.

יפעת שאשא ביטון: בוא, המורים לא מסכנים.

<צביקה כספי: מורידים עליו עוד ועוד מחויבויות.

<צביקה כספי: יש נגדו יותר ויותר חוקים.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה לא השיח, צביקה.

יפעת שאשא ביטון: המחויבויות, הכל טוב - - -

<צביקה כספי: לכן אני אומר, לפני שקופצים – אני נציג הורים, אני בא ואומר – רבותי, יש פה משולש.

<צביקה כספי: יש את האחריות של המורים, יש את האחריות של המערכת עצמה, שלא תמיד לוקחת את האחריות הזאת ויש גם את הילדים האלה.

<צביקה כספי: הם ילדים חכמים, הם רוצים ללכת קדימה.

<צביקה כספי: אנחנו לא רוצים לבלום אותם.

<צביקה כספי: אנחנו צריכים להבין את הבלאנס הזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני עכשיו פה לא במקום של לקדם אותם או לבלום אותם, אני במקום של להגן עליהם רגע.

יפעת שאשא ביטון: זה השיח.

<צביקה כספי: זו מילה כבדה, "להגן עליהם".

יפעת שאשא ביטון: מה לעשות, אבל אנחנו צריכים לעמוד בה, גם אם כבד לנו.

<צביקה כספי: אנחנו לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים להיות שם.

<צביקה כספי: אנחנו ביום ראשון דיברנו – גם אני ורוני – ואמרתי להם משפט.

<צביקה כספי: אני למדתי דבר אחד, טכנולוגיה ואור אף אחד לא יכול להשיג.

<צביקה כספי: אז בואו רגע ננסה לדבר קודם כל בצמצום.

<צביקה כספי: בוא לא נגיע לבלימה.

<צביקה כספי: לאט לאט.

<צביקה כספי: אנחנו עוד לא בכיוון.

<צביקה כספי: כרגע יש איזה שהוא פער די גדול.

<צביקה כספי: אני התחלתי ואמרתי, יש את המורים שנמצאים כבר בתוך המערכת, חלקם גם מורים בגילאי 40-50, שלהביא ולהפיל עליהם טכנולוגיות - - -

יפעת שאשא ביטון: בזהירות בבקשה אם בני ה-40, בזהירות.

<צביקה כספי: אני אומר עוד הפעם, סליחה, זו לא מילה גסה.

<צביקה כספי: אני גם שם.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני רק אומרת, כי אתה מציג אותם ככאלה ותיקים כבר וזה.

יפעת שאשא ביטון: אני עוד צעירה לגמרי ויש לי כוח ומרץ.

<צביקה כספי: גם אני שם, אני לא במקום אחר, כן?

<צביקה כספי: אבל אני אומר – יש הבדל בין המורים שנכנסים היום בגילאי 20, שהזרימה שלהם – את קראת להם ילידים דיגיטליים, הזרימה שלהם הרבה יותר קלה מאשר מורה שנמצא במערכת 25 שנה וכבר צריך לעשות את השילוב ואת החיבור הזה.

<צביקה כספי: אני חושב שהתהליך הזה שהמשרד כרגע מוביל הוא נכון, אבל עדיין אנחנו כל הזמן מוצאים את עצמנו דווקא - - -

מסעוד גנאים: זה נכנס לכל בתי הספר?

<צביקה כספי: דווקא במקומות האלה שהכלים עדיין חסרים.

<צביקה כספי: אין את החקיקה, אין את הכלים האלה שמנהל יכול לעצור.

יפעת שאשא ביטון: עזוב חקיקה.

יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, יושב פה צוות מקצועי, בידיים שלו, גם בלי חקיקה, לשבת ולבנות תכנית שבסוף אני גם אעשה דיון פתוח כי יש לי כל מיני מחשבות, שאפשר לשבת ולבנות תכנית או לבנות איזה שהוא מערך שדרכו אנחנו נבין מה אנחנו רוצים בכלל להנחיל למורים, איזה כלים אנחנו יכולים לתת להם, באיזו מסגרת אנחנו רוצים לתת להם.

יפעת שאשא ביטון: באמת, זה הרבה שאלות שצריך לשבת ולחשוב עליהן ובסופו של דבר, שכל מי שמגיע לעבוד עם ילדים, כל מי שנכנס לכיתה, יש לו את הכלים להתמודד, גם עם התקלות שהרשת מזמנת לנו.

יפעת שאשא ביטון: וזה הסיפור שככה ה - - -

<צביקה כספי: אני בעד שהם ילמדו טכנולוגיה לפני הפדגוגיה.

יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיה זה רק כלי.

יפעת שאשא ביטון: באמת, אנחנו יותר מדי משקיעים בו אנרגיות.

יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיה זה כלי, זה לא המהות, זה לא המטרה, זה כלי שאנחנו צריכים לדעת להשתמש בו נכון ולהבין גם איזה באגים הוא מזמן לנו בדרך.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה צביקה.

יפעת שאשא ביטון: דיתי, שם מלא ותפקיד לפרוטוקול.

<יהודית פרור: אני מנהלת בית ספר לאה גולדברג בנתניה וכמנהלת בית ספר אני חושבת שבמעגל הזה היטבת לתאר את הבעיה.

<יהודית פרור: אני בעצמי לא פגשתי עוד מבוגר שכל כך קולע בדיוק לבעיה והעניין הוא באמת לא בתכניות לימודים, שיש הרבה מאד ופלטפורמות לבניית תכניות לימודים ברשת.

<יהודית פרור: זה באמת לא שם.

<יהודית פרור: העניין זה הבלבול בין מציאות ווירטואליה.

<יהודית פרור: הילדים חיים בווטאספ, וכל עוד לא ניכנס לווטסאפ ולא יהיו שם כללים כמו במציאות ומבוגר אחראי כמו במציאות והורה כמו במציאות, ואת שאלת מי יגן.

<יהודית פרור: מי יגן?

<יהודית פרור: המבוגר האחראי.

<יהודית פרור: הוא זה שיגן והיחיד.

<יהודית פרור: ועל זה צריך להתקיים הדיאלוג.

<יהודית פרור: מהסטודנטים במכללות וגם אצלנו בבית הספר.

<יהודית פרור: אנחנו מקיימים את הדיאלוג הזה מי יהיה שם המבוגר האחראי, כי הוא חייב להיות שם.

<יהודית פרור: ואז אומרים הרבה מאד קבוצות ווטאספ נפתחות, אין על זה שליטה.

<יהודית פרור: זה לא מדויק.

<יהודית פרור: כי כמו שבכיתה יש שליטה על חבורות של ילדים, גם בווטסאפ, ברגע שאומרים - עכשיו כולם מוציאים פלאפונים, מתנתקים מכל זה ואנחנו המבוגרים האחראים ואנחנו נמצאים עם הכיתה שם, אז המון המון דברים מתגלים שם באבם.

<יהודית פרור: אני יכולה להגיד לכם שאפרופו חרם, אני בקבוצה, יש לנו תכנית שנקראת עתידים תקשורת, שילדים מוכשרים ומצוינים בתחומם באים ללמוד אחרי הלימודים, עם מורים מתוך בית ספר בענייני תקשורת והם מוציאים להורים את הפעילויות שנעשות בבית הספר באמצעות הווטסאפ.

<יהודית פרור: כי גילינו שלא הסמארט סקולס ולא האתר ולא שום דבר אחר נגיש יותר מהווטסאפ.

<יהודית פרור: אז החלטנו שאת בית הספר שלנו אנחנו משגררים דרך הווטאספ.

<יהודית פרור: מי ישגרר?

<יהודית פרור: הילדים.

<יהודית פרור: ותוך כדי שיעור אנחנו רואים איך נוצר החרם והם רצים אלי עם הפלאפונים ואני אומרת להם אז תנו לי את הפלאפון, אני אעזור לכם.

<יהודית פרור: לא, לא, זה לא.

<יהודית פרור: זה שלי וזה שלי וזה שלי.

<יהודית פרור: אז אמרתי אוקיי, אז מי מנהל הקבוצה ורצנו להתקשר אליו.

<יהודית פרור: זה רק תיאור של מצב.

<יהודית פרור: הילד אומר לי – אמא'לה, איפה את?

<יהודית פרור: הוא פתח את הקבוצה, אבל הוא ביסודי, הוא לא מבין איפה אני מסתתרת.

<יהודית פרור: איך אני כבר יודעת?

<יהודית פרור: הוא הרגע הרגע לחץ.

<יהודית פרור: אמרתי לו – אתה עכשיו מוחק ואני רואה הכל.

<יהודית פרור: אז הוא אומר לי – מחקתי.

<יהודית פרור: ראית שמחקתי?

<יהודית פרור: איפה את?

<יהודית פרור: הוא היה בטוח שאני נמצאת אצלו בבית, איפה שהוא פותח את הקבוצה.

<יהודית פרור: זאת אומרת החיים, לפחות ביסודי, מאד מאד מתבלבלים.

<יהודית פרור: הפתרון היחידי בעינינו, ואנחנו הגענו למסקנה ולכן אני אומרת בעינינו בבית הספר, זה פשוט למצוא את המבוגרים האחראים שמוכנים להיות שם.

<יהודית פרור: אז באמת הקבוצות - - -

יפעת שאשא ביטון: אמרת יפה – "שמוכנים להיות שם".

יפעת שאשא ביטון: כי הרבה פעמים לא נוח.

<יהודית פרור: אז רגע, בדיוק.

<יהודית פרור: אז אני אגיע.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יפעת שאשא ביטון: המורים מפחדים להיום שם.

יפעת שאשא ביטון: מורים מפחדים להיות חלק או לקחת איזו שהיא אחריות שם.

<יהודית פרור: אז אני אגיע לזה.

<יהודית פרור: שלוש פעמים בשנה יש לנו הרצאות להורים.

<יהודית פרור: ההרצאות האלה תמיד מתחילות בזה שהם אומרים למרצה – אתה מגזים.

<יהודית פרור: אתה מגזים.

<יהודית פרור: אתה אומר שככה וככה, ומסוכן, וזה, אני יודע שזה גם מאד טוב.

<יהודית פרור: הילדים שלי מוצאים חברים דרך זה.

<יהודית פרור: הם שומרים על קשר בתפוצות דרך זה.

<יהודית פרור: אז הוא אומר להם – נכון, נכון.

<יהודית פרור: אבל באחוזים, כאשר אין שם את המבוגר האחראי ואין את הכללים ואין את אכיפת הכללים, הוא יגיע גם עם התפוצות לכל מיני מקומות אחרים.

<יהודית פרור: ההורים חושבים בהרצאה הראשונה שהדברים מוגזמים.

<יהודית פרור: בהרצאה השנייה הם כבר מתחילים לעקוב אחרי הדברים שנאמרים בהרצאה הראשונה ולאט לאט הם מגויסים להיכנס כן לתוך הקבוצות האלה ויש לנו מבוגר אחראי ויש לנו מורים שמסכימים, כיוון שיש גם דיאלוג.

<יהודית פרור: מה, כל היום אני אהיה עם הילדים בווטסאפ?

<יהודית פרור: וזה לא כל היום.

<יהודית פרור: ממילא אנחנו עם המכשיר הזה כל הזמן, אז מסתכלים גם על הקבוצה, על ההתנהלות שבה.

<יהודית פרור: ולאט לאט אנחנו מגייסים גם הורים שמבינים את הצורך, שאם הם רוצים להיות בכיתה.

<יהודית פרור: הילדים מגיעים עם הווטסאפ של אחר הצהריים, עם הבעיות שנוצרות שם לכיתה בבוקר.

<יהודית פרור: הם לא פנויים ללמידה אם אין מישהו שפותר להם את הבעיות אז.

<יהודית פרור: אז יש כבר הורים ויש כבר מורים.

<יהודית פרור: יש לכל קבוצת ווטאספ שקופית כזאת, אני חושבת שהיא קצת מוכרת לכם, כי אתם מוזכרים פןה, זכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: אפרופו גיל 40, אני כבר לא רואה את המרחק הזה.

<יהודית פרור: אז יש פה שקופית שאומרת על התנהגות ראויה ברשת: לשמור על שיח מכבד גם במצבים של אי הסכמה.

<יהודית פרור: לשמור על פרטיות המשתמשים, לא לפרסם תכנים ואז הם יודעים, לפני שנפתחת הקבוצה.

<יהודית פרור: הם מכירים את הכללים, הם יודעים מה הולכים לאכוף שם.

<יהודית פרור: המבוגרים האחראים נמצאים שם בפנים.

<יהודית פרור: אני לא אומרת שפתרנו, אבל אני אומרת בהחלט שהורדנו.

<רוני דיין: חוק או אמנה כזאת.

יפעת שאשא ביטון: אבל שוב, המפתח עם כל הכללים ועם כל המסגרות והכל, זה המבוגר האחראי שיהיה שם ושייתן את המענה ושהילדים יידעו שהוא נמצא ברקע.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים זה שהם יודעים שהוא נמצא ברקע זה כבר עושה 50% מהעבודה ומהדרך וכן, ואנחנו שם כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: שהמורים לא יגידו מה נהיה שם כל היום?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כל היום, בואו נודה על האמת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מי לא מסתובב עם הדבר הזה וכל שנייה מציץ בו.

מסעוד גנאים: הכוונה שכל כיתה יש לה קבוצה של תלמידים והמורה והמחנך איתם שם?

<יהודית פרור: יש מחנכים שלא מסכימים ויש מחנכים שמבינים את הצורך, אז הם לוקחים שתי קבוצות על עצמם.

יפעת שאשא ביטון: מה זה הקטע של מחנך שלא מסכים?

יפעת שאשא ביטון: באמת, אני מנסה להבין.

<צביקה כספי: יש עם זה בעיה, יפעת, יש עם זה בעיה גם מבחינה חוקתית.

<יהודית פרור: אני אגיד לך מה זה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע.

יפעת שאשא ביטון: מה זה מבחינה חוקתית?

<צביקה כספי: אסור.

יפעת שאשא ביטון: מה זה אסור?

יפעת שאשא ביטון: למה, כי זה פרטיות?

יפעת שאשא ביטון: תגידו לי עכשיו שזה פרטיות.

<צביקה כספי: יש פסק דין רק מהזמן האחרון.

<צביקה כספי: דרך אגב, גם כמנהל קבוצה, יש אחריות פלילית.

<צביקה כספי: יש שם בעיה מאד קשה עם הנושא הזה.

<צביקה כספי: בחודש האחרון כל כך הרבה אנשי צוות ומורים יצאו - - -

יפעת שאשא ביטון: בואו נפסיק לחפש איך אנחנו לא יכולים להיות שם - - -

<צביקה כספי: לא מחפשים.

יפעת שאשא ביטון: ובוא נחפש למה אנחנו כן צריכים להיות שם ואנחנו שם כדי לנווט את הדברים ואנחנו שם כדי לפתוח עדין.

<יהודית פרור: אבל על פי חוזר מנכ"ל יש עם זה בעיה, ולכן הילדים מכניסים אותנו.

<יהודית פרור: אנחנו לא מכניסים את עצמנו.

<צביקה כספי: כן, יש.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אין בעיה, אבל קודם כל צריך ליצור את המצב שבו ילדים מכניסים אותנו ומבינים את הצורך.

יפעת שאשא ביטון: זה פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, אני לא רוצה לדבר על חוזר המנכ"ל, כי גם עד לפני כמה שנים, וזה, לא היה מזמן, אמרו שכל מה שקורה אחרי הצהריים ברשתות וכל זה, זה שייך לאחרי צהריים ולא שייך לבוקר.

יפעת שאשא ביטון: אנשים שכחו שיש פה רצף ובשנים האחרונות הכניסו את זה והבינו שבעצם יש פה איזה שהוא רצף של התרחשויות, שזה לא משנה עכשיו אם הוא קורה בחצר בבית או שהוא קורה בשעות הבוקר, בחצר בית הספר.

<צביקה כספי: בקיץ האחרון.

יפעת שאשא ביטון: אז הדברים הולכים ומשתנים ואני חושבת שזאת המטרה של השיח, להמשיך להעלות את הדברים למודעות, להבין שזה לא עניין של פריבילגיה ולא עניין של אם אני מסכים או לא מסכים, אלא זה עניין של צורך.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאני נמצא בבוקר בכיתה ונכנס ואני לא אומר אם אני מסכים להיות שם ואני מעורב בכל מה שקורה בכיתה, בין אם אני מסכים ובין אם לא.

יפעת שאשא ביטון: זה אותו דבר.

יפעת שאשא ביטון: חברים, הרי חברים, הכיתה היא גם פה.

יפעת שאשא ביטון: הכיתה היא פה - - -

<יהודית פרור: הכיתה היא פה קודם.

יפעת שאשא ביטון: כן, ואנחנו חייבים שזה יישב לנו כאן.

<מיכל דולב-כהן: יפעת, מילה אחת לגבי זה.

<מיכל דולב-כהן: למה כל כך חשובה לנו ההכשרה דווקא.

<מיכל דולב-כהן: כי כשאנחנו מדברים למשל על העניין הזה של מורים בתוך קבוצות ווטסאפ, כשאנחנו לומדים על הכשרת מורים אנחנו יודעים, אנחנו נכנסים לכיתה, אנחנו יודעים אחרי 10 דקות לזהות כיתה חדשה – מי הבולטים שלנו, מי החלשים, מי צריך לחזק, מי יש לו בעיה חברתית.

<מיכל דולב-כהן: כשאנחנו מגיעים לקבוצות ווטסאפ, כשיש לי ילדים שכותבים 500 הודעות במהלך היום ואני ורוב המורים משתיקים, ואני מגיעה בערב וקוראת, אם אין שם קללות מאד חמורות, משהו שראיתי, מריבה, משהו, אני מתעלמת.

<מיכל דולב-כהן: בשוטף אני מתעלמת.

<מיכל דולב-כהן: מה קורה?

<מיכל דולב-כהן: אם לא עברתי את ההכשרה המתאימה למשל, אני מפספסת אינטראקציות חברתיות שזה לא קללות, אבל שבכיתה לא הייתי מוכנה לתת להן יד.

<מיכל דולב-כהן: התעלמות מכל מיני ילדים.

<מיכל דולב-כהן: אני משמרת מצבים שלא הייתי רוצה.

<מיכל דולב-כהן: איך אני יודעת?

<מיכל דולב-כהן: אני צריכה ללמוד.

<מיכל דולב-כהן: אני צריכה ללמוד את זה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע מהילדים, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תצטרפו.

<ענבר אדמון גולדשטיין: חברת הכנסת, אני ענבר גולדשטיין, אני מרכזת גם את הקבוצה, אז אולי רגע לפני שהילדים ידברו אני אתן כמה מילים כדי שתקבלו את הקונטקסט לפעילות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ענבר אדמון גולדשטיין: עמותת תפוח קיימת למעשה קרוב ל-20 שנה ומה שאנחנו עושים זה פועלים לצמצום של הפער הדיגיטאלי בפריפריה – גם החברתית וגם הגיאוגרפית, עד היום עם למעלה ממיליון מוטבים בפריסה ארצית.

<ענבר אדמון גולדשטיין: בהקשר של אינטרנט בטוח אנחנו פועלים בשני צירים מרכזיים.

<ענבר אדמון גולדשטיין: הציר הראשון זה הנושא של הכשרות מורים.

<ענבר אדמון גולדשטיין: דיברנו על הנושא של פדגוגיה חדשנית וכו' וכו', וצריך להבין שבלי הכלים הללו, למורים גם לא יהיו כלים להתמודד גם עם בריונות ברשת.

<ענבר אדמון גולדשטיין: זאת אומרת ברגע שלמורה אין בכלל חשיפה לאותן פלטפורמות דיגיטאליות וכו', הוא לא יוכל להתמודד גם עם הבעיות שנוצרות שם.

יפעת שאשא ביטון: זה ברור, אבל שם אין לנו בעיות, כי את זה הם כבר מקבלים כתורה סדורה.

<ענבר אדמון גולדשטיין: אז אנחנו נמצאים גם שם, גם בנושא של הכשרות מורים לנושא של התמודדות עם בריונות ברשת; והמקום הנוסף שאנחנו נמצאים זה הכשרות לבני נוער.

<ענבר אדמון גולדשטיין: אחת מהתכניות המרכזיות שלנו בנושא הזה, זו תכנית נט"ע, שפועלת היום ב-21 יישובים, עם 1,700 משתתפים בשנה.

<ענבר אדמון גולדשטיין: ובאמת, מי שהגיעו לפה זה הנציגים של התכנית, שאני אשמח מאד שיוכלו לספר גם קצת על חוויות אישיות שלהם וגם על מה הם עושים במסגרת שבוע האינטרנט הבטוח ובכלל לאורך כל השנה.

<ענבר אדמון גולדשטיין: כדי לסבר את האוזן, לאורך יום האינטרנט הבטוח, המשתתפים של התכנית שלנו יוזמים ומפעילים פעילות התנדבותית בנושא הזה של בריונות ברשת, שנוגעת בלמעלה מ-10,000 מכותבים בפרישה ארצית.

<ענבר אדמון גולדשטיין: הפעילות קורית גם בבית הספר וגם מחוצה לו, במתנ"סים, בתנועות נוער, בקהילה עצמה, בשילוב עם הדרכות והפצת חומרי הסברה, קמפיין הסברתי וכו' וכו'.

<ענבר אדמון גולדשטיין: אני אשמח לתת את רשות הדיבור לתלמידים, לחניכים שלנו, של התכנית שלי.

<ענבר אדמון גולדשטיין: אני אשמח אם תרצי.

<שלי קוזלוביץ: שמי שלי קוזלוביץ ואני חניכה וגם מדריכה בתכנית נט"ע.

<שלי קוזלוביץ: אני גרה בירושלים ואני בת 16.

<שלי קוזלוביץ: אני שמעתי פה הרבה והרבה דובר פה על הכשרה של מורים ואז גם היה את השיח הולם, לא יודעת איך ניסחתם את זה, ואז זה באמת שתי בעיות.

<שלי קוזלוביץ: איך התלמידים מדברים בין עצמם ואיך המורים מסתכלים על זה מלמעלה.

<שלי קוזלוביץ: ואז נראה לי שזה קצת מתבלבל פה.

<שלי קוזלוביץ: בקשר לאיך תלמידים מדברים אחד עם השני, אני ראיתי הרבה בעיות בנושא הזה.

<שלי קוזלוביץ: אני יכולה לשתף סתם לגבי מקרה אישי בשנה שעברה.

<שלי קוזלוביץ: בטיול השנתי מתחלקים לפי אוהלים ואז נוצרה קבוצה של אוהל 6, ככה הם קראו לעצמם ואז הם גם פתחו כמובן גם קבוצה בווטסאפ.

<שלי קוזלוביץ: התפתח מצב שהם נותנים לכל בת, נגיד, שם קוד כזה ומדברים עליה.

<שלי קוזלוביץ: ואז גם בבית הספר אפשר לדבר עליהם לפי שם הקוד, כי אף אחד לא יבין במי מדובר.

<שלי קוזלוביץ: אני באמת רואה את זה כבריונות באמת.

<שלי קוזלוביץ: והמורים היו מודעים להם והם מודעים לזה וזה נחלש.

<שלי קוזלוביץ: כמובן החלישו את זה, ביקרו את זה.

<שלי קוזלוביץ: אני מאמינה לפחות שהמורים אצלי בבית הספר, בית ספר בויאר, קיבלו הכשרה ראויה ובאמת מתמודדים עם זה טוב.

<שלי קוזלוביץ: למה אני זוכרת, כי אני כתלמידה קיבלתי הרבה הכשרות בנוגע לזה.

<שלי קוזלוביץ: אני חושבת גם שהרבה מהשיח הזה בא מאיך שהילדים ראו את המבוגרים מדברים.

<שלי קוזלוביץ: אני חושבת שעד כמה שאפשר להגיד למישהו – אל תדבר בצורה הזאת ואל תתייחס כזה, תתייחס טוב לבנות ותתייחסי טוב לבנים ואל תדברי ככה ואל תדבר ככה; ותחצה את הכביש במעבר חצייה.

<שלי קוזלוביץ: אם אני עכשיו רואה את דוד שלי לא עובר במעבר חצייה, אז איך שהוא יעבור לי קצת, אוקיי, אולי זה לא כזה נורא.

<שלי קוזלוביץ: ואז השיח הזה, שאמור להיות כל כך נכון וכן מטפטפים אותו וכן מספרים עליו וכן מדברים עליו, אני חושבת שיכול להיות הרבה יותר משמעותי לתלמידים ולילדים ובני נוער, כשהוא יבוא אולי ממשהו יותר אישי.

<שלי קוזלוביץ: מדוגמאות.

יפעת שאשא ביטון: נכון, הדוגמא האישית היא מאד חשובה.

<שלי קוזלוביץ: אם ילדים שחוו משהו כזה או אפילו מבוגרים, או כל בן אדם שמוכן באמת לספר אולי קצת, זה יהיה הרבה יותר משמעותי.

<שלי קוזלוביץ: גם אני חשבתי על זה, אם אני הייתי מקבלת סוג של אפילו הרצאה, סתם, דיון לגבי זה, עם מישהו שעבר משהו כזה, אז אני חושבת שזה היה הרבה יותר משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שהשיח התבלבל, כי אני חושבת שאת בהחלט קשרת אותו בדוגמא שאת נתת, אבל אני אשמח אם תחדדי.

יפעת שאשא ביטון: את דיברת על סיטואציה שבה בעצם נפתחה קבוצה, זה יצר איזו שהיא תחושה קצת לא נוחה בקרב כלל הכיתה והמבוגרים התערבו ובעצם החלישו את מה שהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: זו השפה שאת השתמשת בה.

יפעת שאשא ביטון: איך זה הגיע בכלל לידיעת המבוגרים?

יפעת שאשא ביטון: הם הבחינו בזה לבד?

יפעת שאשא ביטון: אתם ניגשתם אליהם?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת מה היה שם בהתרחשות שאפשר בעצם למבוגרים להתערב ולתקן את הסיטואציה הזו?

<שלי קוזלוביץ: אני באמת לא יודעת איך באמת המורים גילו, אבל לדעתי זה היה מתוך שהם לבד שמו לב לזה.

<שלי קוזלוביץ: אני לא מאמינה ששום תלמיד בא ואמר הנה תסתכלי.

<שלי קוזלוביץ: אני באמת מאמינה שזה מורים ששמעו איך שהוא אומרים אוהל 6, או שמעו - - -

יפעת שאשא ביטון: והיו רגישים בעצם לניואנסים של מה שקורה שם.

<שלי קוזלוביץ: הייתה להם אוזן רגישה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יפה, זה חשוב.

יפעת שאשא ביטון: קרו או את מכירה סיטואציות נוספות שבהן בעצם נוצרו חרמות או מקרים של פגיעה בילדים ברשת והמבוגרים התערבו?

<שלי קוזלוביץ: אני יכולה לספר גם על מקרה שבו המורים לא הייתה להם התערבות הולמת.

<שלי קוזלוביץ: למשל חברה טובה שלי בסוף כיתה ח', שזה היה לפני כמה שנים, היא התאשפזה בעקבות אנורקסיה, אבל היא לא סיפרה לכולם.

<שלי קוזלוביץ: היא לא רצתה שכולם יהיו מודעים לזה שהיא חולה ואז התחילו שמועות בכל בית הספר – אולי היא בהריון, אולי היא זה, אולי.

<שלי קוזלוביץ: אף אחד באמת לא ידע.

<שלי קוזלוביץ: אולי כמה חברות קרובות שגם לא הפיצו את זה שהיא אנורקטית, בגלל שהיא לא רצתה.

<שלי קוזלוביץ: דברים התגלגלו לכך שהיא לא רצתה אפילו לצאת מהאשפוז שלה, בגלל שהיא לא רצתה לחזור לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<שלי קוזלוביץ: והמורים כן היו מודעים לזה.

<שלי קוזלוביץ: זה היה בית ספר אחר, זה לא היה בית ספר שלי.

<שלי קוזלוביץ: בסוף היא עברה לבית ספר בויאר בעקבות זה, בשביל באמת לפתוח דף חדש.

יפעת שאשא ביטון: את היית מצפה שמורים בסיטואציה כזו יתערבו ויתנו איזו שהיא תמיכה, יעשו סדר בכל השמועות האלה?

יפעת שאשא ביטון: יש לך ציפייה מעולם המבוגרים שיתערב בסיטואציה כזו?

<שלי קוזלוביץ: אני הייתי מצפה והייתי מקווה שמורים קודם כל יתחילו לדבר עם הילדה עצמה.

<שלי קוזלוביץ: שבאמת יספרו לה איך הם רואים את המצב, איך הם רואים את זה מלמעלה, כי אי אפשר להתעלם מדבר כזה, שילדה לא נמצאת כמה חודשים טובים בבית ספר לאורך כמה שנים ומין הסתם רצות שמועות.

<שלי קוזלוביץ: זה יכול להיות אפילו סוג של עובדה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מה שחשוב לי לדעת ומה שחשוב לי שיהיה כאן

יפעת שאשא ביטון: במרכז החדר, זה שאת אומרת – אנחנו כן צריכים אתכם, את עולם המבוגרים, שתעזרו לנו להתמודד עם הסיטואציות האלה, שזאת אמירה חשובה.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק אותה אוזן רגישה של אוהל 6, אגב.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

<ענבר אדמון גולדשטיין: חברת הכנסת, אני אשמח אם ניתן יהיה לעוד משתתף לדבר.

יפעת שאשא ביטון: בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, אתה רוצה עכשיו או לשמוע עוד ילד?

מסעוד גנאים: כן, שני משפטים.

מסעוד גנאים: תחילה, בכל העניין של העידן החדש, אני מסכים עם אלה שאמרו שצריך להכשיר את המורים ואת המבוגרים איך להתנהג איתו, איך להתנהג עם הילדים שלהם, משום שהילדים שלנו והתלמידים שלנו – וגם אני הייתי מורה.

מסעוד גנאים: אני אומר תלמידים, כי הייתי גם מורה לשעבר.

מסעוד גנאים: הילדים שלנו הם יותר מתוחכמים, הם מודעים יותר לכל הטכנולוגיה החדשה, לכל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: לכן אם אנחנו לא נהיה כמבוגרים, גם מוכשרים לזה ונכשיר את עצמנו ויכשירו אותנו, אנחנו לא נדע באמת איך להתנהג ואיך לטפל בעניינים האלה ואיך לפחות לעקוב אחריהם.

מסעוד גנאים: בקשר לבתי הספר, כן, זה דבר טוב שמישהו מבוגר ישגיח לפחות מה קורה בקבוצות האלה, משום שבפתאומיות לפעמים אתה בא לבית הספר והמורים מספרים לי, פתאום מהבוקר איזה חיכוך, איזו קטטה, על מה?

מסעוד גנאים: כי בלילה היה איזה ויכוח על ווטסאפ או על פייסבוק ולא המורה ולא ההורים יודעים מזה.

מסעוד גנאים: לכן אני עם זה, משום שבסוף הגלישה בעולם הדיגיטאלי או בעולם האינטרנט או בפייסבוק או בווטסאפ, זה כמו לשחות בים וצריך לדעת איך לשחות כדי לא לטבוע.

מסעוד גנאים: טוב שהמבוגרים כמורים, או כהורים, יהיו משגיחים גם ויידעו איך להתנהג.

מסעוד גנאים: זה מה שיש להם עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת גנאים על הדברים.

מסעוד גנאים: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עוד ילד.

<עומר צרויה: כן, אני רוצה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עומר צרויה: שלום, קוראים לי עומר צרויה, אני שנה ד' חניך בנט"ע במסלול יזמות.

<עומר צרויה: אני מתעסק בכל העניין של יזמות.

<עומר צרויה: לפי דעתי צריך לפני שזה קורה בכלל, לעשות את זה.

<עומר צרויה: זאת אומרת שאני יכול כהורה להתקין איזו שהיא אפליקציה שיכולה לזהות את התמונה, לפני שהאיש בכלל שולח אותה, אם היא תמונה מינית או לא.

<עומר צרויה: ואז לחסום את זה לפני בכלל שהוא שולח את הווטסאפ.

<עומר צרויה: זאת אומרת שאפשר למנוע את זה בכלל לפני שזה קורה ולא לדבר על כל העניין.

<קריאה: זה לא ניתן טכנולוגית.

<עומר צרויה: יש אלפי אלגוריתם בשוק שבאמת עובדים והם מוצאים אם התמונה היא פוגענית או לא.

<עומר צרויה: אז בואו נמנע את זה לפני בכלל שזה קורה.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע איפה נמנע את זה עוד לפני?

יפעת שאשא ביטון: שבכלל התמונה הזו לא תישלח.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע איפה נמנע את זה עוד לפני?

יפעת שאשא ביטון: כשאנשים יבינו שכשהם מצטלמים בדבר הזה, זה לא רק שלהם.

יפעת שאשא ביטון: בשנייה שזה בתוך המכשיר זה כבר נחלת כולם, גם אם לא שלחנו את זה לאף אחד.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הנגישות שיש לאתרים השונים – אתם רואים את זה דרך האפליקציות שאתם מאשרים כל פעם עם גישה לתמונות, גישה לאנשי הקשר ואנחנו עושים – אשר, אשר, אשר, כי אנחנו רוצים את האפליקציה.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך נתמודד עם כל ההשלכות של זה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת התהליך הבסיסי הוא עוד הרבה הרבה קודם ואתה צוד, כשאנחנו תמיד מגיעים לקצה – איך אנחנו מתמודדים עם מה שכבר קרה.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים להיות רגע לפני, איך אנחנו מונעים בעצם, איך אנחנו מעלים למודעות את כל ההשלכות של מה שאנחנו עושים עם המכשירים הדיגיטאליים האלה.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו לא באמת מודעים.

יפעת שאשא ביטון: כמה מאיתנו חושבים שאם הם יצטלמו במכשיר הזה זה יהיה רק שלהם?

יפעת שאשא ביטון: כולנו, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשלח את זה לאף אחד, זה לא יהיה נחלת כולם.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו רואים גם מבוגרים, לא רק ילדים שהמכשירים שלהם נפרצו או החומרים שלהם הועברו מיד ליד בלי שהם שלחו את זה לאף אחד, והנה אנחנו בבעיה.

יפעת שאשא ביטון: אז על אחת כמה וכמה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: בכלל, אני חייבת להגיד פה שאני לא מבינה את כל התרבות הזאת של להצטלם בעירום.

יפעת שאשא ביטון: גם המודעות של ילדים, שנדרשים על ידי מישהו שהם לא מכירים לעשות את זה והם נותנים בו אמון, זה משהו שאנחנו צריכים לעבוד איתם עליו.

יפעת שאשא ביטון: בין אם זה במערכת החינוך, בין אם זה עם ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש פה התנהגויות בסיסיות שאנחנו מגיעים אליהן ואני חושבת שאנחנו צריכים לטפל בהן.

יפעת שאשא ביטון: וזה חלק מהסיפור של להיות מוכשרים לדבר על הדברים האלה בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: להיות מסוגלים לדבר על זה בקרב ההורים.

יפעת שאשא ביטון: וכאן אני מסכימה שהגיוס של ההורים הוא מאד מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: וזה הרבה יותר מורכב ממה שאנחנו מנהלים כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם אנחנו נאריך את זה בעוד שעה, אנחנו נגלה שזה עוד יותר מורכב ממה שאנחנו גם מדברים עליו עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: ולכן בעיני צריך לשבת ולפרק את הסיפור הזה ולראות איך אנחנו שמים את הכלים הנכונים בידיים של מי שנמצא עם הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לפחות על ההיבט של המניעה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לעורך הדין מאיר אסרף ואחר כך אנחנו נאפשר לעוד ילדים.

<מאיר אסרף: אני מייצג את הסתדרות המורים.

<מאיר אסרף: בעצם הסתדרות המורים הקימה לשכת קשר עם הכנסת.

<מאיר אסרף: בעצם מה שאני שומע כאן – תפקידו של עובד ההוראה זה להיות מעורב גם במה שקורה מעבר לשעות בית הספר ויש גם חוזר מנכ"ל בנושא.

<מאיר אסרף: יש כמה בעיות חוקיות שצריך לטפל בהן, כדי לאפשר לעובד ההוראה להתערב ולבצע את התפקיד הערכי שלו כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: להיות מחנך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שכחנו שמורים הם קודם כל מחנכים.

יפעת שאשא ביטון: הם אנשי חינוך.

<מאיר אסרף: ברמה הערכית.

<מאיר אסרף: עובדי הוראה חייבים לדאוג לתלמידים שלהם.

<מאיר אסרף: יפה בן דוד שמה את זה על השולחן ואמרה שאחד הדברים שאנחנו נעשה זה נוביל שינוי לא רק בתחום של יחסי עבודה - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מיחצנים פה עכשיו אף גורם כזה או אחר, עם כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: בואו נדבר לגופו של עניין, ברשותך.

<מאיר אסרף: גברתי, לגופו של עניין, חוזר המנכ"ל הולך דרך פתלתלה סביב סוגיות של פרטיות, סביב סוגיות של זכויות של עובד הוראה, זכויות של ילדים.

<מאיר אסרף: אני חושב שראוי לחוקק ואני קורא לגברתי לחוקק תיקונים נדרשים בחוק הגנת הפרטיות.

<מאיר אסרף: כמו שיש חוק זכויות התלמיד, צריך להיות גם חוק זכויות המורה, שיכלול בתוכו גם את מתן האפשרות להביא לידי ביטוי את הערך של להיות מחנך ולא רק לעסוק בעולם משפטי של זכויות וחובות.

יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה לחוקק?

יפעת שאשא ביטון: הערך של מחנך הוא מקדמת דנן, זה משהו שהונהג.

יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה לחוקק את זה?

<מאיר אסרף: לא, לא, אנחנו נמצאים בהיבט - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומרים על הפרטיות של הילד כשאנחנו עומדים מולו בכיתה?

יפעת שאשא ביטון: באמת אני שואלת עכשיו.

<מאיר אסרף: גברתי, חוזר המנכ"ל מתייחס לזה מפורשות והוא מדבר על הצורך לשמור על פרטיות ועל כל מיני דברים שמגבילים מאד את היכולת של עובד ההוראה להיות נוכח שם בכלל.

<מאיר אסרף: למשל, לפי הוראות חוזר המנכ"ל, עובד הוראה – ומנהלת בית הספר גם ציינה את זה – לא יכול לבקש מתלמיד להזמין אותו לקבוצת ווטסאפ כיתתית.

<מאיר אסרף: אסור לו.

<מאיר אסרף: גם אסור לו לקבל בקשה.

<מאיר אסרף: המזל הוא שווטסאפ לא מצריך - - -

<רוני דיין: איפה זה כתוב, אדוני עורך הדין?

<מאיר אסרף: אני אקריא לך.

<רוני דיין: אני כתבתי את זה, אז אני יודע.

<מאיר אסרף: אוקיי, אני אקריא לך.

<מאיר אסרף: יש כאן סעיף שאומר את זה.

<מאיר אסרף: יכול להיות שצריך לתקן את חוזר המנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מצליחה להבין את זה.

יפעת שאשא ביטון: המורה מבקש את הרשות להיכנס לכיתה?

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה כיתה.

יפעת שאשא ביטון: אם נפתחה לי פה קבוצה שכל תלמידי הכיתה נמצאים שם ומועברת אינפורמציה שקשורה למהלך הלימודים, שיעורי בית, אני יודעת מה קורה שם.

יפעת שאשא ביטון: גם לי יש כמה כאלה, גם של הילדים וגם של המבוגרים ואני כן מכניסה את עצמי לשם ומי שרוצה שיתבע אותי, אני מוכנה להתמודד.

יפעת שאשא ביטון: וזה לא עניין של הגנה על פרטיות.

יפעת שאשא ביטון: כל עוד שאני לא פוגעת בילד, כל עוד שאני לא מזמינה את הילדים לעשות דברים שהם לא חוקיים או לא ערכיים או לא מוסריים, או לא משנה, כל אחד בהגדרה שלו.

יפעת שאשא ביטון: פה אני מרשה לך לתת הגדרה רחבה.

יפעת שאשא ביטון: ואני צופה מהצד כדי לראות שהדברים מתנהלים כמו שצריך, זה בדיוק כמו שאני יוצאת איתם לטיול שנתי ואני משגיחה שהכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני נמצאת איתם במסיבת כיתה ואני משגיחה שהכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני נמצאת בתוך הכיתה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני לא מבינה למה אנחנו לוקחים את זה למקום כזה.

יפעת שאשא ביטון: כי זה נוח?

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו לא רוצים להתמודד עם זה?

<רוני דיין: יושבת הראש, אני יכול להעיר הערה?

<מאיר אסרף: יש כאן בעיה - - -

<רוני דיין: גברתי יושבת הראש, אני חייב לתקן פה משהו שהוא מעוות ומעוותים אותו כבר שנים רבות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואני אתן לך להמשיך, עורך הדין מאיר אסרף.

<רוני דיין: כתוב שם שאסור למורה, לחשבון הפרטי שלו, להכניס את הילדים.

<רוני דיין: לחשבון הפרטי שהוא מנהל עם בני משפחתו, עם חבריו.

<רוני דיין: לשם הוא לא יכניס תלמידים.

<רוני דיין: אף אחד לא אמר - - -

<מאיר אסרף: זה לא ברור.

<מאיר אסרף: זה לא מה שכתוב.

<רוני דיין: תקרא היטב את מה שכתוב.

<מאיר אסרף: זה לא מה שכתוב.

<רוני דיין: אף אחד לא אמר שאי אפשר להזמין את המורה לקבוצה של הווטסאפ.

<מאיר אסרף: גברתי, זה לא מה שכתוב בחוזר.

<רוני דיין: אני מוכן להתווכח איתך ואני אראה לך שאתה טועה.

<קריאה: אולי מישהו יעלה את זה ויקרא מה כתוב.

<מאיר אסרף: עכשיו אתה אומר את זה לפרוטוקול ויש לזה חשיבות.

<רוני דיין: אני ניסחתי את זה.

<מאיר אסרף: זה לא מה שכתוב וגם המנהלת לא הבינה את זה.

<רוני דיין: אז יש לך בעיה של הבנת הנקרא.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מה שכתוב באמת.

יפעת שאשא ביטון: תקראו ותראו.

<מאיר אסרף: המנהלת שיושבת כאן - - -

יפעת שאשא ביטון: כי זה הפרשנויות שנותנים וזה מה שאנחנו מכניסים למורים לראש.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק כמו שאנחנו הרבה פעמים אומרים למורים אל תעשו ככה ואל תעשו ככה.

יפעת שאשא ביטון: וחברים, אנחנו מעקרים את ההוראה מהחינוך.

יפעת שאשא ביטון: ותגיד לגברת בן דוד ולכל מי שמתמודד, שהדבר הראשון שהם צריכים לעשות, כי בעיני הם הנזק הכי גדול למערכת ההוראה, זה להחזיר את החינוך לבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: להפסיק להפחיד את המורים שאם הם יעשו ככה אז יתבעו אותם, ואם הם יעשו אחרת יתבעו אותם ושלא יעשו מעבר למה שהם מקבלים על השקל.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אני הייתי שם.

יפעת שאשא ביטון: אני מרשה לעצמי להגיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: חינוך זה לא הגדרה של מסגרת שעות קונקרטית.

יפעת שאשא ביטון: זה לא נגמר כשאנחנו נועלים את הכיתה ויוצאים הביתה ואנחנו לא מחליטים באיזה מרחב אנחנו משגיחים על המרחב הזה.

יפעת שאשא ביטון: אם המרחב הזה נכנס פנימה, אנחנו שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כי אנחנו חלק מהכיתה – גם במרחב הפיזי וגם במרחב הווירטואלי.

יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי שמורה ייכנס לקבוצה של בנות שפתחה לה עכשיו איזו מסיבה או אני לא יודעת מה, ולא ביקשתי שייכנסו לקבוצה של בנים שהחליטו שהם פותחים קבוצה משלהם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש לי ווטסאפ כיתתי – אני שם.

יפעת שאשא ביטון: אני חלק מהכיתה?

יפעת שאשא ביטון: אני שם, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שצריך להיות ותאמין לי, זה יחסוך 50%, אם לא יותר מזה, מהדברים שקורים.

<מאיר אסרף: זה לא כתוב.

<רוני דיין: הוא פותח פרופיל חינוכי והוא יכול להיות שם.

<רוני דיין: תקראו את מה שכתוב כמו שצריך.

<מאיר אסרף: איפה זה כתוב.

<מאיר אסרף: זה לא כתוב בחוזר.

<רוני דיין: אתה עורך דין, תלמד לקרוא.

<מאיר אסרף: לא כתוב.

<מאיר אסרף: אתם הולכים מסביב מסביב, בלי להגיד למורה תעשה כך וכך.

<רוני דיין: אף אחד לא הולך מסביב מסביב.

<רוני דיין: אנחנו ישרים, אנחנו ישירים וחד משמעיים למורים.

<מאיר אסרף: אתם לא אומרים את זה.

יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה להגיד לו תעשה כך וכך?

יפעת שאשא ביטון: באמת.

<מאיר אסרף: כדי שהם לא יצטרכו להסתמך על - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא בית משפט שם.

<מאיר אסרף: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא בית משפט.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, הסגנון הזה שאנחנו צריכים להגיד למורה כל דבר ברחל בתך הקטנה – איפה הגדלת הראש?

יפעת שאשא ביטון: איפה התפיסה החינוכית הרחבה?

יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו ממשיכים ללכת ולהעביר את ההוראה לתוך איזה שהוא פרוזדור צר, שבסופו של דבר אנחנו לא מפיקים ממנו יותר מדי.

יפעת שאשא ביטון: הנה, יש בית ספר, שאמר אנחנו רוצים לקחת אחריות והם דואגים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז לא אני אבקש, אז הילדים יכניסו אותי פנימה.

יפעת שאשא ביטון: למרות שאני בכלל לא מבינה למה זה צריך להיות ככה.

<מאיר אסרף: זה כתוב.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שכתוב.

<מאיר אסרף: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: כתוב שאני בפייסבוק שלי לא יכולה לבקש חברות מתלמיד בפרופיל האישי שלי ולהיות חברה שלו.

יפעת שאשא ביטון: זה פסול.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, יש מורים שעושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבלי שום קשר משפטי, גם אם מערכת המשפט מאשרת לי, ערכית זה לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש קבוצת ווטסאפ כיתתית שאני לא אהיה שם?

יפעת שאשא ביטון: בטח שאני אהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: ואם יש קבוצות ווטסאפ בתוך הכיתה שלי ואני רוצה לדבר עם התלמידים ולברר מה קורה בקבוצות האלה כדי לשמור עליהם, בטח שאני אהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בשם ההגנה על הפרטיות וההתחסדות שלנו והפחד שלנו ממשפטים, מפקירים את הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בתחום הזה, בעוד תחומים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: יושבים פה ילדים ואומרים לכם – חברים, אנחנו צריכים אתכם.

יפעת שאשא ביטון: אומרים לנו – אנחנו צריכים אתכם.

יפעת שאשא ביטון: כשאתם שומעים משהו, אוזן רגישה, תקשיבו.

יפעת שאשא ביטון: תהיו שם בשבילנו.

יפעת שאשא ביטון: תעשו אתם את הצעדים, גם אם לא באנו אליכם.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו אומרים לא, כאילו זה לא מתאים כי אולי יתבעו אותנו, אולי אנחנו חדרנו יותר מדי לפרטיות.

יפעת שאשא ביטון: די.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

<מאיר אסרף: זה מה שהחוזר אומר.

יפעת שאשא ביטון: אוי, נו, באמת.

<מאיר אסרף: כן.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

<רוני דיין: בוא ניפגש במקום מסודר ונדון על זה בצורה נכונה ותראה לי איפה אתה רואה פגיעה שהחוזר הזה עושה עם המורים.

<מאיר אסרף: אוקיי.

<רוני דיין: עד עכשיו שמענו רק דברים טובים מהמורים ואני מתפלא שאתה, כנציג של ארגון מורים, תוקף אותנו.

<רוני דיין: ממש מפליא אותי.

<מאיר אסרף: אני תוקף אותך?

<מאיר אסרף: אני מתפלא על זה שאתה מרגיש מותקף.

<מאיר אסרף: אני פשוט אומר שצריך להבהיר את זה ואני אומר - - -

<רוני דיין: לא, חלילה וחס.

<רוני דיין: אני שלם עם כל התכניות החינוכיות שאנחנו עושים והמורים עושים במערכת עבודה נפלאה.

<רוני דיין: ואתה כנציג שלהם פתאום בא ומציג צד לא ברור ותמוה לחלוטין.

<מאיר אסרף: אז סליחה שאני לא מצטרף למסע התודות, אבל אני רק רוצה להגיד שכשאתה כותב חוזר, אתה עושה את זה בהתאם למצב החוקי.

<מאיר אסרף: אנחנו איתרנו כאן כמה נקודות שמצריכות תיקון.

<רוני דיין: אז תביאו אותן לידיעתנו, אם איתרתם.

<רוני דיין: למה אתה צריך להגיע לוועדה כזאת?

<מאיר אסרף: אנחנו נביא אותן, בהחלט.

<רוני דיין: היית צריך לעשות את זה כבר קודם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני רק רוצה לדעת וצריך להסדיר את זה, אם זה לא, למרות שגם אני מכירה את הסוגיה הזאת ואני מכירה את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה נולד בעצם בעקבות כל הסיפור של הפייסבוק ושל כל החברויות.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה משם גם את ההיסטוריה הזו.

יפעת שאשא ביטון: אין שום מניעה שמורה יהיה חבר.

יפעת שאשא ביטון: לא רק שאין מניעה, אני חושבת שזה חשוב וצריך לכוון לכך שמורים יהיו חלק מקבוצות הווטסאפ הכיתתיות.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה אותו מרחב.

יפעת שאשא ביטון: תפסיקו.

יפעת שאשא ביטון: המנהלת הציגה את זה פה בצורה מאד מאד יפה.

יפעת שאשא ביטון: מספיק לעשות כבר הפרדה בין המרחבים האלה.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מההוויה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להיות שם, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני כל הזמן אומרת להורים תהיו, תשגיחו על הילדים שלכם גם במרחב הזה.

יפעת שאשא ביטון: לא כשהם יוצאים בתשע בערב לפגוש חברים אז אנחנו נפחד מה יקרה להם בסמטאות.

יפעת שאשא ביטון: הסמטאות הן גם כאן.

יפעת שאשא ביטון: תהיו גם בסמטאות האלה ותשגיחו על הילדים שלכם גם במרחב הזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואנחנו נתכנס לסיכום.

<יהונתן רוידלנד: אוקיי, שלום.

<יהונתן רוידלנד: שמי יהונתן רוידלנד, אני מבאר שבע, חניך בשנה ג' של נט"ע.

<יהונתן רוידלנד: בין היתר, מכל הדברים שאני שומע פה אני בא בתור תלמיד ועכשיו אומר – אתם לא מנסים לברר איתנו מה קורה.

<יהונתן רוידלנד: אתם מסתכלים מנקודת מבט מאד גבוהה.

<יהונתן רוידלנד: צריכים לרדת בעצם לשטח ולשאול תלמיד.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אתה כאן.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק לדבר איתכם.

יפעת שאשא ביטון: קיבלתם ואם היה זמן גם היו מקבלים יותר.

<יהונתן רוידלנד: כן, מן הסתם.

<יהונתן רוידלנד: אני אומר על המורים, על הסגל המורה.

<יהונתן רוידלנד: אמנם לי יש, זכיתי במחנך מדהים ביותר, שכן מתעניין בנו בלי סוף, אבל לא כולם.

<יהונתן רוידלנד: לדוגמא אני שומע מחברה בשכבה שלי, חברים בכיתה לידי – אין להם את זה.

<יהונתן רוידלנד: הם לא מרגישים את הביטחון הזה מהמחנך, שאני מקבל ואז אתה לא מבין מה קורה.

<יהונתן רוידלנד: אני אישית, בתור תלמיד, לא מבין מה עובר על הילד עצמו, שם.

<יהונתן רוידלנד: המורים יחסית די מנותקים מאיתנו וזה משהו שצריך לעבוד עליו.

<יהונתן רוידלנד: אני לא יודע איך.

<יהונתן רוידלנד: יש מיליון ואחד דברים שהחברה המדהימים פה באמת עושים, אבל בכל זאת, המורים עדיין מנותקים מתוך אני לא יודע מה.

<יהונתן רוידלנד: פחד, אי רצון.

<יהונתן רוידלנד: באמת שאני לא יודע, אבל פשוט הם צריכים להיכנס לעולם של הילדים, כי בלי זה הם לא יבינו אותנו.

<יהונתן רוידלנד: כי בלי זה הם לא יבינו מאיפה כל דבר פועל ואם הם לא ייכנסו לעולם הזה, אז לא ישתנה שום דבר לדעתי.

<יהונתן רוידלנד: זו הנקודה העיקרית פה, שהם צריכים להיכנס אלינו ולבוא ולדבר איתנו ולהתעקש על זה.

<יהונתן רוידלנד: לא רק לבוא – אה, מה קורה פה?

<יהונתן רוידלנד: צריך להתעקש לשבת על התלמיד.

<יהונתן רוידלנד: כי תלמידים הם נורא ביישנים בכל זאת, כי מדובר באדם מבוגר, גם אם הוא המחנך שלי.

<יהונתן רוידלנד: אני לא מרגיש איתו פתוח כמו שאני ארגיש עם ההורה שלי.

<יהונתן רוידלנד: הוא צריך ליצור את הסביבה הבטוחה הזאת, ואם זה לא בא ממנו, אז זה לא יבוא מאף אחד אחר.

<יהונתן רוידלנד: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הישיבה נעולה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם היה אפשר לסכם את זה יותר מזה ואתה צודק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים ומתווכחים בינינו המבוגרים – הילדים כן רוצים אותנו שם, לא רוצים אותנו שם, אנחנו כן צריכים להתערב, לא צריכים להתערב.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהקריאה שעלתה כאן מבני הנוער, וזה לא בני נוער שהם פאסיביים.

יפעת שאשא ביטון: הם אקטיביים.

יפעת שאשא ביטון: הם חלק בעצם מתכנית שמאד מעצימה אותם, נותנת להם את הביטחון במרחב הווירטואלי, ועדיין הם אומרים לנו פה בצורה הכי ברורה שיכולה להיות, אנחנו זקוקים לכם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו זקוקים לכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לכם שכל עוד שאנחנו לא שם, אנחנו מסובבים להם את הגב ואני חושבת שהמשימה שלנו כאנשי חינוך, זה לראות איך אנחנו באמת יוצרים את הקשר הזה בלי לפחד.

יפעת שאשא ביטון: בלי לפחד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתמודד אחר כך עם כל משפט.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה להיות בכל - - -

<מאיר אסרף: לא, לא, למרות שהישיבה נעולה ובטח הפרוטוקול סגור - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, הישיבה לא נעולה.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה ב - - -

<מאיר אסרף: לא, אמרת שהישיבה נעולה, אז אני רק רוצה להגיד שסעיף 6.1.3 לחוזה - - -

יפעת שאשא ביטון: זו הבעיה של עורכי הדין.

יפעת שאשא ביטון: הכל ככה.

<מאיר אסרף: הסעיף אומר כך: איש צוות חינוכי לא ייזום תקשורת עם תלמידים ברשת חברתית, לא יציע להם לחברות ולא יאשר חברות שיקבל מהם.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: ברשת חברתית, זה נולד מהפייסבוק.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אבקש ממנו ב - - -

<מאיר אסרף: הוא לא יקבל מהם.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אבקש ממנו בקבוצה הפרטית - - -

<רוני דיין: הוא יכול לפתוח זהות של בית ספר ואז הוא יכול להשתתף בכל הדברים, אבל לא באישי.

<צביקה כספי: אה, זה נתקע?

<צביקה כספי: תקפו את זה כבר?

<צביקה כספי: יש צדק במה שהוא אומר, אל תתעלמו.

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע.

<מאיר אסרף: רק תבהירי.

<מאיר אסרף: אנחנו פונים אלייך בבקשה שתבהירי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבהיר, תנו לי לדבר.

<צביקה כספי: יש סדר.

<צביקה כספי: זה לא ממוקד.

יפעת שאשא ביטון: לא, צביקה, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא, כשיש אתר של בית ספר או כשיש ברשת החברתית של בית הספר, פותחים נניח קבוצת פייסבוק או משהו, מותר להם להיות?

יפעת שאשא ביטון: מותר להם להיות, כי זה כיתתי וזה מוגדר נכון.

יפעת שאשא ביטון: אותו דבר, לא ביקשתי שהוא יהיה בקשר באיזו קבוצה פרטית שלו ואני חידדתי את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש קבוצת ווטסאפ כיתתית שנפתחת, אז אין שום ספק שהמורה צריך להיות שם ואם צריך אנחנו נחדד ונכתוב את זה ברחל בתך הקטנה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, בהרבה בתי ספר המורים פותחים את קבוצות הווטסאפ והמורים נמצאים שם ואף אחד לא תבע אותם, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: והם נמצאים שם כמבוגר אחראי ואני מברכת על זה שהם נמצאים שם.

יפעת שאשא ביטון: ושוב אני אומרת, אם צריך לחדד, אנחנו נבקש בהמלצות גם שיחדדו את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, מה שאתה מקריא נולד – ההיסטוריה של הפסקה הזו היא מתקופת הפייסבוק שפרץ ואני מסכימה עם זה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אין לי מה להיות חברה בפרטי עם תלמידים שלי, עם כל זה שאני אוהבת אותם מאד, אבל אנחנו צריכים גם, אתה יודע, בשביל הנושא של הסמכויות, שקצת אנחנו מאבדים אותו, לדעת לשמור על הקווים בצורה ברורה.

יפעת שאשא ביטון: אבל במרחבים הכיתתיים אני חושבת שאין שום מניעה.

<אורית בש: שמי אורית בש, אני מנהלת תחום אקטיביזם חברתי בנט"ע, למעשה של כל הילדים המקסימים האלה שהגיעו מכל הארץ.

<אורית בש: אני רוצה רק להגיד כמה דברים, גם מהניסיון שלי בתכנית וגם כאמא לילדים בכל הגילאים.

<אורית בש: אני חושבת שאחת ממילות המפתח, כמו שאמרת, זה הנושא של האוזן הרגישה.

<אורית בש: כי נגיד שתיפתר סוגיה משפטית כזו או אחרת לגבי הווטסאפ, אז המורים יהיו שם, אבל לכל אחד מהילדים שלי וגם בטח מהילדים בו, יש קבוצת ווטסאפ כיתה ט' עם המורה וכקבוצת ווטסאפ כיתה ט' בלי המורה וגם בקבוצות האחרות.

<אורית בש: ולכן רק הסוגיה הזאת, גם היא תפתור חלקית.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זו ההכשרה שאנחנו מדברים עליה.

<אורית בש: בדיוק, ובאוזן והרגישה.

<אורית בש: אני חושבת היוזמה שלך לצרף לשולחן עצמו את החברה - והם אמרו את זה בעצמם - השיח לא יכול להיעשות למעלה.

<אורית בש: אנחנו גם לא מספיק מכירים את השפה.

<אורית בש: אנחנו צריכים את התרגום ואת התרגום הזה רק בני הנוער יעשו לנו.

<אורית בש: אני חושבת שכמו שבזמנו – אני לא בקיאה בהיסטוריה של משרד החינוך – אבל כשהוחלט שכל בית ספר חייב שתהיה בו מועצת תלמידים או חייב שתהיה ועדת – לא זוכרת.

<אורית בש: בתקופתי זה היה עם אלה של מכבי האש וכאלה.

<רוני דיין: היום יש חיים ברשת.

<אורית בש: אז אני חושבת שפשוט אם אפשר אפילו לחוקק את זה או לקבוע את זה באיזה שהוא תקנות, של קבוצת מועצת נאמני רשת.

יפעת שאשא ביטון: נאמני רשת, כן, כתבתי את זה כאן.

יפעת שאשא ביטון: זה קורה בחלק מהמקומות.

<אורית בש: אז כיוונתי, יופי.

<אורית בש: ופשוט לשבת איתם באופן קבוע, הנהלת בית הספר עם הילדים.

<אורית בש: אנחנו לא נדע עד שאנחנו – גם אני בתור אמא ואני עובדת בארגון נוער וארגון נוער טכנולוגי מנהיגותי – אבל עד שאני נכנסתי לפייסבוק ושמחתי שהילדים הפרטיים שלי – יש פה נציגה אחת שלהם – הכניסו אותי לפייסבוק, הם כבר לא היו בפייסבוק.

יפעת שאשא ביטון: ברור, הם בורחים.

יפעת שאשא ביטון: אז זה לאינסטגרם - - -

<אורית בש: כל כך הייתי גאה, לכבוד יום ההולדת שלי.

יפעת שאשא ביטון: ואת באה לאינסטגרם והם כבר קפצו למערכת חדשה.

<אורית בש: לסנאפצ'ט, בדיוק.

<אורית בש: ולכן אני אומרת, לא תהיה לנו ברירה אלא – וזו גם יכולה להיות הזדמנות טובה לשיח, לעשות את זה יחד עם הילדים בפורומים קבועים בכל בתי הספר, גם ביסודיים וגם בעל יסודיים, בטח בתנועות הנוער ולשבת איתם.

<אורית בש: לבקש מהם עזרה בתרגום, כי אנחנו לא נוכל לנחש את זה אף פעם, ולראות יחד איך עושים, עם עצות שלהם.

<אורית בש: הם גם יהיו עם הסנסורים הכי רגישים לדברים האלה, כי רק לחייב אותם או לייצר כאלה דברים שניכנס לווטסאפ, יש ווטסאפים – השמות של הווטסאפים הם יצירתיים בפני עצמם, אבל אנחנו חייבים להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של נאמני הרשת, מעבר להיבט של ללמוד דרך הילדים, הוא גם העניין שיותר קל לילדים לתקשר עם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת דווקא במקומות שבהם ילדים יחששו או יתביישו להגיע למבוגר בבית הספר, הם יגיעו לנאמן רשת ונאמן הרשת יתווך את זה לעולם המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: אבל שוב, כאשר זה הגיע לעולם המבוגרים, עולם המבוגרים צריך שיהיו לו כלים להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: והרבה פעמים זה מגיע ואופס, לא באמת יודעים איך להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: לא כי לא רוצים, כי באמת לא יודעים, כי אין את הכלים.

יפעת שאשא ביטון: וכשאתה לא יודע להתמודד עם משהו, אז הדרך הכי טובה זה או לשים אותו בצד או לתת איזה שהוא משהו שהוא בדיוק אנטי תזה למה שהילדים האלה צריכים באותו רגע ואנחנו יכולים לעשות יותר נזק מאשר תועלת.

יפעת שאשא ביטון: זה עוד אחד היתרונות, אני אתייחס לזה בסיכום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש חייבים לסיים.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לך ממש משפט.

<צביקה פרור: התייחסות קצרה, כן.

<צביקה פרור: שמי צביקה, אני מארגון צוות גמלאי צה"ל, שנרתם לבקשת חברת הכנסת סויד לנושאים שהיא מטפלת בהם במסגרת השדולה.

<צביקה פרור: נושא של חינוך של ילד הוא מעגלים.

<צביקה פרור: מעגל שמתחיל מחינוך בגיל צעיר וגם מסתיים בכלים כמו שהתלמיד ציין, שהם סוג של חסמים טכנולוגיים, שאני חושב שהם גם חלק מהחינוך.

<צביקה פרור: לעניות דעתי, כשאומרים להיות דיגיטאלית עד כאן, הסברנו לך, דיברנו איתך, יש לנו גם כלים אחרים של פטיש לעצור אותך.

<צביקה פרור: אבל בגילאים הקטנים, יש כלים בסיסיים ביותר שמחדירים לילד בראש, בשגרת היום שלו, שהנושא הזה של ההתנהגות שלו ברשת בכלל, היא בראש סדר העדיפויות.

<צביקה פרור: אני אתן דוגמא.

<צביקה פרור: סטודנט מתחיל במכללה מייצר שומר מסך.

<צביקה פרור: שומר מסך פשוט.

<צביקה פרור: זה דבר קל מאד לסטודנט שלומד קורס, שנה א' במחשבים.

<צביקה פרור: שומר מסך שנעים בו שניים-שלושה שקפים, שמחנכים את הילד למה מותר ומה אסור.

<צביקה פרור: שומר המסך הזה נהיה שומר מסך מחייב לכל בתי הספר.

<צביקה פרור: כל כיתות המחשבים.

<צביקה פרור: נכון, זה לא שיעור, זה לא מורה, זה לא בקרה, אבל ילד יושב שם בשיעור הזה, בכל מיני מסגרות והעיניים שלו רצות על המסך כשמורה מדבר והוא רואה את זה רץ לו מול העיניים.

<צביקה פרור: בעברי בצבא השתמשנו בכלי הזה להחדיר לחיילים נושאים שראינו בהם רופפות משמעת מכל מיני היבטים.

<צביקה פרור: מדים, הגעה בזמן וכדומה.

<צביקה פרור: תתפלאו איזו ירידה בבעיות משמעת זה הביא.

<צביקה פרור: שומר מסך, בלי לומר להם אף מילה.

<צביקה פרור: דוגמא אחת.

<צביקה פרור: דוגמא שנייה - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אין לנו זמן, אז ממש במשפט, כי אנחנו צריכים לנעול את הישיבה.

<צבי פרור: משפט אחד.

<צבי פרור: יש WIFI בבתי הספר.

<צבי פרור: ילדים מגיעים, מתחברים וגולשים.

<צבי פרור: בכמה בתי ספר, כשהוא מבקש להתחבר ל-WIFI, הוא חייב לעבור דרך האתר הבית ספרי ולכתוב – אני מסכים לתנאים, אני נכנסתי לרשת.

<צבי פרור: נכון, זה לא פותר את כל היום שלו כשהוא בבית, אבל בבית הספר הוא חתם אני מסכים.

<צבי פרור: אם מחר-.

<צבי פרור: אגב, משפטית, בכל העולם זה ככה.

<צבי פרור: אם הוא חתם אני מסכים לתנאים של גלישה, אפילו בבית מלון – אני מסכים – כשהוא בא ומקבל WIFI חופשי, אם הוא עושה משהו שפוגע בשם בית המלון, הוא יכול להיתבע.

<צבי פרור: כלומר יש כלים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי צביקה, הדברים שלך הם חשובים והם נכונים, אני מסכימה עם כל מילה, אלא שאנחנו כרגע לא עוסקים באיך אנחנו מחנכים את הילדים להתנהגות נכונה ברשת, שזה נושא חשוב מאין כמותו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו עליו גם מספר דיונים וגם יש פעילויות שנעשות בתוך בית ספר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל עוד נמצאים במקור.

יפעת שאשא ביטון: עוד לפני שזה מגיע לילד, איך אנחנו מגיעים למבוגר שאמור לתווך את כל הסיפור הזה עבור הילדים.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני רוצה להתמקד בנושא של הכשרות המורים ואיך אנחנו מסייעים למורים בכלים שיעזור להם להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אז אם אתה רוצה ממש משפט סיכום, לא דוגמאות ולא כלום - - -

<צבי פרור: כן, משפט לסיכום, שתי הדוגמאות - - -

יפעת שאשא ביטון: לסיפור של המורים.

<צבי פרור: כן, בשתי הדוגמאות שנתתי, אפשר להכשיר מורים בחשיבה מקורית ובכלים פשוטים, כן להחדיר לילדים מודעות יומיומית שגרתית לנושא הזה.

<צבי פרור: עד כאן.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה צביקה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני רוצה להודות לכל הנוכחים בדיון.

יפעת שאשא ביטון: הדיון הוא גם סוג של סיעור מוחות, גם סוג של לומר מה הקשיים שאיתם אנחנו מתמודדים ובעיקר לנסות לצאת מכאן עם משהו שהוא באמת אופרטיבי.

יפעת שאשא ביטון: אני עדיין, מה זה עדיין?

יפעת שאשא ביטון: אני יותר משבאתי הנה בתחושה שאנחנו צריכים לעשות משהו בהכשרת המורים כדי לתת למורים שלנו כלים, אני חושבת עכשיו שזה אפילו צורך עוד יותר חזק.

יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את התלמידים שלנו, את הילדים שלנו אומרים לנו בואו תהיו איתנו ואני לא בטוחה שתמיד יש לנו את הכלים של איך להיות איתם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה להתחיל ככה: ראשית, שכן תהיה חשיבה על לבנות מודולה.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי שעוברות לי כל מיני מחשבות תוך כדי דיון.

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה, זה אפילו לא חייב להיות קורס שלם.

יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות מודולה בתוך קורס שאנחנו ממילא מלמדים באוריינות או בכל הכלים הפדגוגיים.

יפעת שאשא ביטון: להכניס את כל הנשוא של האתגרים ברשתות החברתיות.

יפעת שאשא ביטון: זה ההתמודדויות עם סוגיות שהעלינו כאן בהקשר של הווטסאפ, זה התמודדויות של הפצה של חומרים, של להגן על החומרים שלנו - תמונות או כל מיני מידעים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: התמודדות עם הנושא של פדופיליה ברשתות החברתיות.

יפעת שאשא ביטון: גם כשמעלים את זה כמודעות פעם אחת בקרב המורים, אבל פעם שנייה גם נותנים להם את הכלים הייעוצים, פסיכולוגים להתמודד עם זה.

יפעת שאשא ביטון: כשילד בא ופונה אלי עם בעיה מסוימת – מה אני עושה?

יפעת שאשא ביטון: אל מי אני יכול להפנות אותו?

יפעת שאשא ביטון: לדעת את כל הגופים, כמו שאנחנו יודעים לגבי מישהו שנפגע מינית, לצורך העניין למי אנחנו אמורים להפנות אותו ומי ייתן לו את הסיוע המקצועי, אז גם, להכיר בעצם את כל אותם גופים שיכולים לתת לנו סיוע, בין אם זה בתוך בית הספר, בתוך מערכת החינוך ובין אם זה מחוצה לה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבעיקר צריך להתמקד בהתמודדות היום יומית.

יפעת שאשא ביטון: וההתמודדות היא יום יומית.

יפעת שאשא ביטון: להיות נוכחים.

יפעת שאשא ביטון: החשיבות של להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: להבין שהכיתה זה לא רק אותה כיתה פיזית, שאני נכנס אליה, אלא גם אותו מרחב וירטואלי שהכיתה שלי נמצאת בו.

יפעת שאשא ביטון: להרחיב בעצם את החשיבה, את המיינד של אותם פרחי הוראה וכמובן במקביל לעשות את זה, כמו שאתם אומרים, גם בתוך המערכת עצמה - המורים שכבר נמצאים בשטח ולראות איך אנחנו מכשירים גם אותם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח אם תשבו, תחשבו.

יפעת שאשא ביטון: צריך אנשי מקצוע פה.

יפעת שאשא ביטון: צריך פסיכולוגים, צריך יועצים חינוכיים, צריך אנשים שבאים מהשטח.

יפעת שאשא ביטון: אולי גם אנשים שעוסקים בכל הנושא של עיצוב התנהגות.

יפעת שאשא ביטון: לשבת איתם ולראות איזה כלים פרקטיים אנחנו יכולים באמת לתת למורים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: הדבר הנוסף זה ללכת לכיוון של נאמני רשת לא באופן וולונטרי.

יפעת שאשא ביטון: קבוצות של ילדים, פעם אחת זה מעלה את המודעות בתוך בית ספר, פעם שנייה זה מאפשר כתובת לאותם תלמידים, שלא פונים למבוגרים מכל מיני סיבות שהן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שהמחקרים מראים שיותר קל להם לפנות לקבוצת השווים שלהם, שהם יתווכו.

יפעת שאשא ביטון: הם יתווכו למבוגרים את מה שבעצם קורה ברשתות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, לא בהכרח חייבים להיות נוכחים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק העניין של הנוכחות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נהיה נוכחים בווטסאפ הכיתתי, אבל אנחנו יודעים שיש עוד הרבה קבוצות אחרות שנפתחות.

יפעת שאשא ביטון: זה שאנחנו ניצור סביבה או אוויר בתוך הסביבה שאנחנו נמצאים בה, שבה הילדים יוכלו לבוא ולספר לנו על מה שקורה בקבוצות האחרות שאנחנו לא נמצאים, אנחנו גם יכולים להיות מאד משמעותיים שם.

יפעת שאשא ביטון: בידיים שלנו לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת את זה מתוך ניסיון.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא פנטזיה, זה משהו שהוא באחת בר קיימא.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, זה עניין של הפרקטיקה, איך אנחנו יוצרים סביבות כאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח שבמודולה שדיברנו עליה, ואגב, בהכשרת מורים יש את כל הנושא של בטיחות בדרכים שהם חייבים לעבור ועזרה ראשונה שהם חייבים לעבור.

יפעת שאשא ביטון: שגם יהיה הנושא של בטיחות באינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: עצם זה שיש דבר כזה זה כבר מכוון לשם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתכנים צריכים להיות שם וזה באמת להכיר את הגופים שיכולים לסייע, זה הפרקטיקה בטיפול בפניות.

יפעת שאשא ביטון: זה היכולת שלנו להפוך את עצמנו למבוגרים רלוונטיים.

יפעת שאשא ביטון: זה נשמע כאילו פשוט, שאנחנו ברגע יכולים להפוך את עצמנו למבוגרים רלבנטיים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא פשוט.

יפעת שאשא ביטון: זה עבודה וזה תהליך שאנחנו צריכים ליצור בשטח.

יפעת שאשא ביטון: בהתחלה נעבוד על זה קשה, אחר כך הילדים שנכנסים לתוך המערכת כבר נכנסים לתוך אווירה שנבנתה, אז הרבה יותר קל.

יפעת שאשא ביטון: ואמרתי, יצירה של סביבה שמאפשרת שיתוף ואני בטוחה שיש עוד דברים נוספים, שאם אתם תשבו עם אנשי מקצוע, הם יעלו אותם.

יפעת שאשא ביטון: בחוזר מנכ"ל יש התייחסות לפייסבוק, אז לחדד בחוזר המנכ"ל את ההתייחסות למעורבות של מבוגר אחראי בקבוצות הווטסאפ הכיתתיות, בין אם הן של ההורים ובין אם הן של הילדים עצמם.

יפעת שאשא ביטון: וזהו.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שייכתב גם בתחילה של המסקנות וגם בסיום של המסקנות, שהילדים פה באו בקריאה מאד מאד ברורה: אנחנו זקוקים לכם, המבוגרים האחראים בתוך הסביבה הוירטואלית שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהחובה שלנו היא להיענות לקריאה הזו ולהבין כמה היא חשובה ומשמעותית.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכולכם ואני אשמח אם אנחנו נקיים פה דיון שבו אנחנו נראה איזה מודולה נכנסת להכשרת מורים.

<קריאה: ולפיתוח המקצועי.

יפעת שאשא ביטון: ולפיתוח המקצועי, אני מסכימה איתך לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: זו פלטפורמה מצוינת ואני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההערה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכניס אותה לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.