ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 398, 2017-05-08 12:30

דוד אמסלם: צהריים טובים לכולם, שיהיה לנו בעזרת השם גם מושב פורה ומוצלח.

דוד אמסלם: גם לחברים שלי, עבדאללה, באמת, התגעגעתי אליך.

דוד אמסלם: שיהיה לנו מושב פורה ומוצלח, וכמובן לכל המשתתפים.

דוד אמסלם: ברשותכם, אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה.

דוד אמסלם: הנושא: הצעת חוק חניה לנכים (תיקון - הקצאת מקום חניה לנכה סמוך למקום מגוריו), התשע"ו-2016, פ/3242/20.

דוד אמסלם: זו הצעת חוק להכנה לקריאה ראשונה.

דוד אמסלם: קרדיט למשה בר, שהוא בעצם הכניס אותי ללופ, וזו הצעת שבעצם הוא גיבש, וביקש ממני לקדם.

דוד אמסלם: משה, שאפו על כל המאמץ בנושא הזה.

<לירון אדלר מינקה: הצעת החוק בעצם קובעת חובה לרשות המקומית להקצות לנכה שמתגורר בתחומיו שיש לו תג נכה - אנחנו נקריא את זה גם אחר-כך בנוסח - לתת לו מקום חניה סמוך לכל האפשר למקום המגורים שלו, במרחק שלא עולה על 250 מטר ממקום המגורים.

<לירון אדלר מינקה: לסמן את המקום הזה בתמרור שמציין את מספר הרכב.

<לירון אדלר מינקה: ההצעה קובעת שנכה או אדם שמתלווה לנכה, ונוהג באותו רכב יכול להחנות באותו מקום בלי תשלום.

<לירון אדלר מינקה: יש כאן איזשהו פטור שנתנו - הרשות המקומית לא חייבת להקצות, או אם לנכה יש מקום חנייה ששייך למקום שבו הוא מתגורר, זאת אומרת, מוצמדת בעצם לדירה שלו בין אם הדירה בבעלותו ובין אם הוא שוכר אותה, ואם אין מקומות חנייה מוסדרים בטווח של 250 מטר, זאת אומרת, אם יש רחובות שבהם הרחובות צרים, רחובות שבהם יש רק נתיבי נסיעה, או דברים כאלה, ושאין בעצם בכלל שום אפשרות להחנות בסמוך למגורים, לרשות המקומית לא תהיה חובה להקצות את המקום.

<לירון אדלר מינקה: עשינו כאן כמה תיקונים קטנים בנוסח.

דוד אמסלם: לא, תהיה חובה, אבל רק במרחק, מה שנקרא מעבר ל-250 מטר, הרי אם זה יהיה 300 מטר?

דוד אמסלם: הרי הרעיון הוא שלנכה יהיה מקום חנייה.

דוד אמסלם: אנחנו בוודאי רוצים כמה שסמוך לביתו, הוא לא צריך ללכת עם כיסא הגלגלים ולהתחיל לעלות מדרכות, ולרדת מהמורות.

דוד אמסלם: בוודאי שהרעיון הוא כמה שסמוך למקום מגוריו, כפוף להתניות שאמרנו - שאין לו מקום חניה בבית, וכו'.

דוד אמסלם: כמובן, מעבר ל-250 אם אין, אז נמצא לו, עדיף מ-400 מאשר בכלל לא.

דוד אמסלם: הרי הוא עצמו לא ירצה.

דוד אמסלם: אני אומר מבחינת החובה, בסוף אנחנו חייבים להקצות לו מקום חנייה, ואם זה יהיה 280 מטר אז לא ניתן לו?

<לירון אדלר מינקה: לא, זה כמובן יכול להיכנס.

<לירון אדלר מינקה: יכול להיות שאולי שווה לעשות עוד איזשהו טווח, אבל מעבר לטווח מסוים אז הוא מקבל מקום חניה שהוא לא סמוך בעצם למקום המגורים.

דוד אמסלם: אבל הוא לא ירצה.

דוד אמסלם: עד 500 מטר נשמע לי סביר שהוא יסכים, מעבר לזה זה חצי קילומטר, אני לא רואה אותו הולך, זה לא משרת את המטרה.

<משה בר: זה עוד יותר קשה עם הקביים.

דוד אמסלם: הרעיון הוא שאין.

דוד אמסלם: השאלה היא כרגע, משה, בטווח של ה-250 מטר שדיברנו.

דוד אמסלם: נניח שאין במסגרת ה-250 מטר אפשרות – כביש צר, מדרכות, כל הבתים נמצאים על קו אפס, טכנית אין.

<משה בר: אז עדיף לתת.

<משה בר: עדיף לתת במקום שיש והרשות נתנה לו.

דוד אמסלם: השאלה היא כמה – עד איזה גבול.

דוד אמסלם: נניח, שתי קילומטר – לא שייך.

<משה בר: תלוי גם לפי הנכה.

<משה בר: הבעיה היא פה שאם נכה שהולך על קביים או הולך עם מקלות יש לו בעיה עם למרחקים, על כיסא ממונע פחות יש לו בעיה.

<משה בר: הבעיה שצריכים שני דברים לחשוב - לא רק החניה, צריכים גם לחשוב כשהנכה יורד שבאותו מקום את המדרכה לעשות - - -

דוד אמסלם: עכשיו אתה נכנס לסיפור אחר.

<משה בר: לא, אחרת אתה לא עשית כלום.

דוד אמסלם: עכשיו אתה נכנס לכל התהליך, תכנון ערים.

דוד אמסלם: שים את זה בצד, זה לא בחוק, זה בכלל יש חובת הנגשה.

דוד אמסלם: הייתי רוצה לשמוע את העמדה שלך בעניין, במסגרת ה-250 מטר, אנחנו קבענו שהוא משהו טנטטיבי, ככה, אתה יודע באופן טנטטיבי 250 מטר.

יוסף ג'בארין: אבל הוא אומר שזה רחוק מדיי.

דוד אמסלם: עכשיו אני מול משה.

דוד אמסלם: עכשיו קבענו את ה-250 מטר, זה יכול להיות 200 מטר, יכול להיות 300 מטר, אבל קבענו 250 מטר משהו שרירותי.

דוד אמסלם: השאלה היא כזאת, מה קורה כשאין במסגרת ה-250 מטר, ואני כפוף למה שאתה אמרת.

דוד אמסלם: בוודאי שיש הבדל בין נכה שהולך עם קביים, לבין נכה שממונע, לבין נכה שיש לו כיסא גלגלים לא ממונע.

דוד אמסלם: בוודאי שיש כל מיני סוגים של אנשים, או בן-אדם שמתקשה בהליכה הוא נכה ומתקשה, גם בלי זה, גם בלי זה, לא חשוב.

דוד אמסלם: השאלה היא כזו, אנחנו בסופו של דבר רוצים לתת איזשהו משהו אפקטיבי, אמתי, לא איזה חניה ליד השוק ארבעה קילומטר בגלל שמצאנו שם.

דוד אמסלם: לכן אני שואל, 250 מטר קבענו.

דוד אמסלם: איזה טווח, לדעתך, אפשר להרחיב את זה מעבר ל-250 מטר במקרה ואין במסגרת ה-250 מטר?

<משה בר: לפי דעתי, לעשות את זה על 250 מטר, עם חריגה עד 400 מטר במקרה שאין מקום ל-250 מטר.

דוד אמסלם: כן, אנחנו מדברים.

דוד אמסלם: אם אין במסגרת ה-250, לדעתך עד ה-400 מטר.

יוסף ג'בארין: אני מציע משהו אחר.

דוד אמסלם: אני מכיר את העיר, תאמין לי, בירושלים, במקומות הישנים, יש רחובות שהבתים בנויים על קו אפס, והרחוב הוא מאוד צר, ואין חניות בכלל ברחוב.

דוד אמסלם: לכן, יש כאלה, סמוך עליי.

יוסף ג'בארין: אבל מה שאני אומר, שאם אנחנו הולכים על החרגה, אז למה להתחיל ב-250?

יוסף ג'בארין: הרי בכל מקרה יש החרגה, אז פשוט להתחיל ממרחק קטן יותר – נגיד, מקסימום 200 מטר, 150 מטר, הרי בכל מקרה יש החרגה, וההחרגה הזו תוכל לטפל במקרים החריגים.

<משה בר: אני אגיד לך למה.

<משה בר: ברגע שאתה תעשה את זה בצורה לא חתוכה כמו שצריך, אז כל ראש עיר יחליט משהו אחר.

יוסף ג'בארין: אז תגיד 200 מטר, 150 מטר.

<משה בר: 200, אני לא יודע אם זה יהיה כל כך סביר.

יוסף ג'בארין: אבל בינינו יש החרגה, מה הבעיה?

דוד אמסלם: אני אסביר.

דוד אמסלם: יש מה שנקרא את השלב הראשוני, ויש את מה שנקרא החרגה, ההחרגה היא בשטח.

דוד אמסלם: אם היינו עושים את זה עד 400 מטר, אז יכול להיות שזה היה המצב הראשוני.

דוד אמסלם: אומרים לנכה, החוק אומר עד 400 מטר, יש ליד הבית שלך, אבל לא נוח לנו, ניתן לך 400 מטר.

דוד אמסלם: לכן אנחנו לא רוצים את זה.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים שזה יהיה כמה שיותר.

דוד אמסלם: בעצם בהצעת החוק שמשה הגיש לי, אז נקבע, אמרתי, זה באופן שרירותי 250 מטר, יכול לקבוע גם 200 מטר, אין בעיה.

דוד אמסלם: אני חושב שבמסגרת ה-250 מטר, מה שהוא אומר, זה בערך נשמע טווח שהוא סביר, ולכן אני שאלתי את ההחרגה, קיבלתי את התשובה שלו עד 400 מטר.

דוד אמסלם: הרי מה יקרה?

דוד אמסלם: נגיד, עכשיו אנחנו משאירים את זה כמו זה, העירייה תגיד לו, תשמע, בחוק כתוב עד 250 מטר, אין, אז אין לנו, אז לא מגיע לך כלום.

דוד אמסלם: יגיד להם, אבל חבר'ה, יש עוד 50 מטר, יגידו לו, תשמע, כתוב 250 מטר.

יוסף ג'בארין: תומר, תשקול יחד על 200 ועוד 200 מטר.

דוד אמסלם: בסדר, לא חשוב לי.

דוד אמסלם: אין בעיה 200 מטר ו-200 מטר.

<אבנר עורקבי: אני מארגון הנכים המיוחד.

<אבנר עורקבי: הפעילות שלנו בעיקר מתרכזת בילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<אבנר עורקבי: אני לא שמעתי פה התוויית חנייה לילדים נכים גם.

<אבנר עורקבי: זה צריך להיות מותווה באופן ברור, כי באיזשהו מקום ההתניה הזאת תוכל לעבור לראשי רשויות.

דוד אמסלם: אתה רוצה שאנחנו נדגיש בהצעת החוק.

עבדאללה אבו מערוף: אין צורך בזה.

<אבנר עורקבי: יש צורך בזה.

יעל גרמן: נכה או אדם המתלווה אל הנכה.

<תומר רוזנר: הם מקבלים תג נכה.

יעל גרמן: - - - או ברכב.

<תומר רוזנר: ברגע שמקבלים תג נכה זה אוטומטי.

יעל גרמן: זה כולל.

דוד אמסלם: בדיוק.

דוד אמסלם: החנייה היא נדרשת לרכב.

דוד אמסלם: ברגע שלרכב יש תו נכה, לרכב, נקרא לו לרכב, בסדר, אז אתה חייב, לא משנה מי נוסע ברכב.

דוד אמסלם: לכן אתה חייב להקצות לרכב, זה לא משנה כרגע.

דוד אמסלם: יש מספר רכב, יש שלט, שימו את מספר הרכב, ומקצים לו את החנייה הספציפית.

<אבנר עורקבי: גם ביחס להחרגות - אני מדבר על ילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<אבנר עורקבי: גם ילדים כאלה שלא מסוגלים, שאם אתה מוציא אותם מהאוטו, תיק, נעלם לך ישר לתוך הכביש.

<אבנר עורקבי: אלה ילדים בעלי צרכים מיוחדים, אוטיסטים, בעלי נכות קשה, יש להם תווי חנייה.

<אבנר עורקבי: לא הייתי רוצה לראות ילד שבמרחק של 250 מטר בגלל שאמא שלו לא הספיקה לתפוס אותו חזק ירוץ לכביש, ואז יקרה מקרה חס ושלום.

<תומר רוזנר: ואם הוא ירוץ לכביש ליד הבית?

דוד אמסלם: מה ההצעה?

<אבנר עורקבי: כמה שיותר לקרב את מקום החניה.

יעל גרמן: אם יש אז - - -

<לירון אדלר מינקה: הצעת חוק חניה לנכים (תיקון – הקצאת מקום חניה לנכה סמוך למקום מגוריו), התשע"ו–2016 הוספת סעיף 4ג 1.

<לירון אדלר מינקה: בחוק חניה לנכים, התשנ"ד–1993 , אחרי סעיף 4ב יבוא: 4ג.

<לירון אדלר מינקה: "הקצאת מקום חניה לנכה סמוך למקום מגוריו (א) רשות מקומית תקצה לנכה המתגורר בתחומה" – אנחנו מוסיפים כאן, ושניתן לו תג נכה – "מקום חניה אחד סמוך ככל האפשר למקום מגוריו, ובמרחק שאינו עולה על 250 מטרים מביתו" – אנחנו נתקן את זה ל-200 מטר.

<לירון אדלר מינקה: כתוב "מביתו", אנחנו מציעים לתקן ממקום מגוריו, שיהיה ברור שהכוונה לאותו מקום.

<לירון אדלר מינקה: מציעים להוסיף גם – הרשות המקומית תקצה את מקום החנייה כאמור בתוך 60 ימים, מיום שהוגשה לה בקשה לכך.

<לירון אדלר מינקה: (ב) "רשות התמרור המקומית תציב" – ניסינו לשנות ל"תסמן", אבל העירו אנשים יותר נכון "תציב", נחזור ל"תציב".

<לירון אדלר מינקה: "רשות התמרור המקומית תציב במקום החניה שהוקצה כאמור בסעיף קטן (א), על חשבונה, בתמרור המייחד את מקום החניה לרכב המזכה אחד של הנכה, אשר על פרטיו יודיע לה הנכה והם יצוינו על התמרור".

<לירון אדלר מינקה: (ג) "נכה או אדם המתלווה אל הנכה והנוהג עבורו ברכב רשאי להחנות את הרכב המזכה שפרטיו צוינו בתמרור כאמור בסעיף קטן (ב) במקום החניה שהוקצה כאמור בסעיף קטן (א) ללא תשלום" – אנחנו מציעים להוסיף כאן – "למעט הזכות לחנייה, לא תהא לנכה כל זכות אחרת או נוספת במקום החניה האמור".

<לירון אדלר מינקה: (ד) הוראות סעיף קטן (א) לא יחולו – (1) "אם בבעלותו של הנכה מקום חניה במגרש שבו בנוי ביתו; לעניין זה, "בעלות" – לרבות חכירה לדורות וזכות להירשם כבעלים או חוכר לדורות; או זכות שכירות".

<לירון אדלר מינקה: אנחנו בעקבות ההערות שקיבלנו, מציעים לשנות את הסעיף הזה.

<לירון אדלר מינקה: במקום להגיד, "אם בבעלותו של הנכה מקום חנייה במגרש", לכתוב, אם הוצמד לבית מגוריו של הנכה מקום חנייה, זאת אומרת, החנייה שמוצמדת לדירה, בין אם הדירה היא בבעלותו, או בחכירה לדורות, או משהו כזה, או בין אם הדירה מושכרת לו.

<לירון אדלר מינקה: (2) "אם אין מקומות חניה המוסדרים על ידי הרשות המקומית, במרחק שאינו עולה על 250 מטרים מביתו של הנכה.

<לירון אדלר מינקה: " – אנחנו נוסיף כאן, שבמקרה כזה תקצה הרשות מקום חנייה עד 400 מטר ממקום מגוריו.

<לירון אדלר מינקה: תחילה 2.

<לירון אדלר מינקה: "תחילתו של חוק זה שישה חודשים מיום פרסומו".

אורי מקלב: בגלל שאתם החרגתם פה במקרה שיש מקום חנייה מוצמד לדירה או למקום מגוריו.

אורי מקלב: מה היום נהוג בבתים משותפים שיש מקומות חנייה?

אורי מקלב: נניח שיש שמונה מקומות חנייה, ובו יש שמונה דירות, והן לא מוצמדות דווקא, לבניין הזה תשעה דיירים, תשעה מקומות של חנייה.

דוד אמסלם: אני אסביר.

דוד אמסלם: אנחנו לא באים כרגע להסדיר של הנושא של החניות הפרטיות.

דוד אמסלם: אנחנו גם לא באים להסדיר את הנושא הקנייני.

דוד אמסלם: לרוב, היום, בוודאי היום, חניות בדרך כלל גם מוכרים אותם בכסף.

דוד אמסלם: אין דבר כזה משאירים לבניין 20 חניות, ואומרים לדיירים – תסתדרו, אתה אפילו משלם על החניה.

יעל גרמן: אם זה לא צמוד, אז החוק חל.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על המרחב הציבורי.

דוד אמסלם: במרחב הציבורי אין דבר כזה, גם אם אתה לפעמים רואה שלט, כתוב החניה הזאת של בית זה וזה, במרחב הציבורי זה שייך לכלל הציבור.

דוד אמסלם: לכן שם צריך להסדיר את זה, רק שם.

אורי מקלב: גם אם יש מקומות חנייה לבניין, אבל זה לא מוצמד במידה כזאת על הרשות יהיה עדיין את החובה לתת.

אורי מקלב: אנחנו באים מזווית הנכה.

אורי מקלב: אם לו עצמו אין מקום חנייה - - -

אורי מקלב: יגידו לך בבניין שלך יש מקומות חנייה.

יעל גרמן: לא, אבל הוא לא צמוד לו.

דוד אמסלם: בדרך כלל זה לא קיים.

אורי מקלב: אתה אומר כיום.

אורי מקלב: אנחנו מסתכלים עדיין שבבניין יש כמה מקומות חנייה.

יעל גרמן: להבנתי, החוק חל.

יעל גרמן: אם זה לא צמוד, החוק חל.

אורי מקלב: כדאי לחדד את זה.

דוד אמסלם: הרעיון הוא שיהיה לו מקום חנייה ספציפי שלו.

אורי מקלב: הוא לא צריך לריב על זה, יהיה לו תמיד את המקום.

יעל גרמן: אורי, זה כתוב במפורש.

יעל גרמן: אם בבעלותו של הנכה, אז זה ברור.

יעל גרמן: "עניין זה בעלות, לרבות חכירה לדורות, זכות להירשם כבעלים".

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם, בבקשה.

דוד אמסלם: אני אעשה עכשיו סבב קצר.

דוד אמסלם: בבקשה, חבר הכנסת עבדאללה.

עבדאללה אבו מערוף: הערה קטנה.

עבדאללה אבו מערוף: אם בבעלותו של הנכה מקום חניה במגרש שבו בנוי ביתו.

עבדאללה אבו מערוף: אני יודע שזה בבעלותו, צריך להוסיף כאן - או מקום שמאפשר חנייה ששייך לו.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו נתקל בבעיות בבתים, לא רוצה להטיל ספק במישהו, יש לנו בבית מקום חניה, אבל הוא אומר זה לא שלי, זה לא בבעלותי.

עבדאללה אבו מערוף: הוא יחנה את הרכב, ייאלץ את הרשות שתעשה לו מקום חנייה, והמקום שלו בשטח יישאר פתוח לרכב של השכן שלו.

יעל גרמן: הרכב של אשתו.

עבדאללה אבו מערוף: גם של אשתו.

<תומר רוזנר: זה ניצול לרעה.

עבדאללה אבו מערוף: אני יודע.

עבדאללה אבו מערוף: לכן כאן צריך עוד לחדד אם יש מקום חנייה לא רק בבעלותו, מקום חנייה שמתאפשר לו להחנות, אז שיאפשרו לו להחנות.

עבדאללה אבו מערוף: לצערי, יהיה ניצול לרעה, לצערי.

דוד אמסלם: מה שעבדאללה אומר, נגיד שיש שמונה דירות בבניין - - -

<תומר רוזנר: הבנתי מה שהוא אומר.

<תומר רוזנר: אנחנו נוסיף - שבו מתאפשרת חנייה ייחודית לנכה, מספיק שזה מתאפשר.

<לירון אדלר מינקה: שיש לו חנייה באופן קבוע הצמודה לדירתו.

דוד אמסלם: אגיד כזה דבר.

דוד אמסלם: אם החנייה לכאורה היא וולונטארית נניח בבניין, וכל אחד יכול להחנות, אני מניח שיש סידור ביניהם.

דוד אמסלם: אבל אם יש שמונה חניות ב- - -

יעל גרמן: בשמונה דירות.

דוד אמסלם: בשמונה דירות, אז סביר להניח לכל דירה יש חנייה.

דוד אמסלם: אז יכול להיות המצב כפי שעבדאללה אומר, שהנכה יש לו חנייה, אבל הוא רוצה גם לסדר לאשתו חנייה, אז יגיד, פה אשתי חונה כאן, זה לא צמוד לדירה שלי, אז אני רוצה גם בחוץ, את זה אנחנו רוצים למנוע.

עבדאללה אבו מערוף: אפילו לא לשמונה חניות או שמונה בתים או עשר.

עבדאללה אבו מערוף: אפילו בתים בכפרים, אנחנו צריכים את זה, זה טוב.

עבדאללה אבו מערוף: אז יגיד, אני אחנה ליד הרציף, ליד המדרכה, בבית יש חצר, אני לא אחנה שם.

עבדאללה אבו מערוף: אבל אם יש לו בבית אפשרות להחנות, אז שיחנה בבית.

יעל גרמן: מה דעתך לתת לרשות את האפשרות, ולכתוב - ובלבד שהרשות תשתכנע שאכן אין לו מקום חנייה.

<תומר רוזנר: זו בעיה.

<תומר רוזנר: כמו שאת מכירה את הרשויות, יערימו עליו קשיים כאלה.

<תומר רוזנר: אנחנו נכתוב שבמגרש שבו נמצא מקום מגוריו מתאפשרת לו חנייה ייחודית, שזה ברור שהחנייה מתאפשרת לו באופן ייחודי, או שזה מוצמד באופן קנייני בדרך כזאת או אחרת.

יעל גרמן: זה ברור.

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן.

יעל גרמן: אני הייתי רוצה לוודא שהנכה, בוא נאמר נכה שיוצא לעבודה, שבשעות האלה שהוא יוצא מהעבודה התאפשר גם למישהו אחר להחנות.

דוד אמסלם: איך נעשה את זה?

יעל גרמן: שזה לא יעמוד ריק.

דוד אמסלם: אין בעיה, אני הבנתי מה שאת אומרת.

דוד אמסלם: השאלה היא כזאת, מה נגיד לו?

יעל גרמן: לא, אני לא אגיד לו.

דוד אמסלם: איך נעשה את זה?

יעל גרמן: אם הנכה בעצמו בא ואומר, תראו, אני בשעות האלה והאלה נעדר, לא נמצא בביתי, אם הוא אומר.

<תומר רוזנר: אפשר לעשות אם הוא מבקש.

<תומר רוזנר: הרי יש אפשרות היום ברשויות המקומיות לבקש מקום חנייה ייחודי לנכה ליד מקום העבודה, זאת אומרת, משעה עד שעה.

<שמחה בניטה: ואז כותבים משעה עד שעה.

יעל גרמן: ואז זה רק באמת - - -

דוד אמסלם: שמחה, בבקשה.

<תומר רוזנר: אז אני אומר, אם הוא מבקש כזה – אם הוא מבקש גם ליד מקום העבודה, אז יהיה כאילו שעות –

יעל גרמן: ספציפיות.

<תומר רוזנר: ספציפיות במקום העבודה, ושעות ספציפיות ליד הבית.

<שמחה בניטה: ואם הוא בחופש הוא חולה בבית?

דוד אמסלם: חברים, בבקשה.

דוד אמסלם: אני מבין שחזרנו אבל יש פה כללים.

דוד אמסלם: אני מבקש לא להתפרץ, אנחנו לא פה בשוק.

דוד אמסלם: בבקשה.

<תומר רוזנר: אני רוצה להגיד שלפני מספר שנים בעקבות בעיה שהתעוררה במספר רשויות מקומיות, נקבעה הוראה מפורשת לפקודת התעבורה שאוסרת הגבלה של שעות חנייה בחנייה של נכה, למעט בשני מקרים – מקרה אחד, ליד מקום עבודתו, או מקומות חנייה שהוקצו במקום ציבורי.

<תומר רוזנר: אם תחליטו שאתם רוצים לאפשר הגבלת שעות, כמו שמבקשת חברת הכנסת גרמן, גם במקום המגורים, נידרש לתיקון.

דוד אמסלם: חבר'ה, לא כל הערה כולם מתלהבים.

דוד אמסלם: אמרתי, בואו נתקדם.

דוד אמסלם: שמענו, הכוונה רצויה, אבל הביצוע הוא בעייתי.

יוסף ג'בארין: אני אשתף אתכם רק בחשש יותר מהבחינה הכלכלית.

יוסף ג'בארין: למשל, מצב שרשות מקומית באשכולות הנמוכים של המדד הסוציו-אקונומי, הגישו עכשיו בקשות, יהיו לה מאות בקשות כאלה, היא צריכה גם תמרור, גם צבע, וכל הדברים הללו.

יוסף ג'בארין: אני חושש ממצב שרשויות כאלה התקשו לבצע את זה.

דוד אמסלם: זה לא עולה הרבה כסף.

יוסף ג'בארין: לרשות חלשה זה כסף קטן, נגיד 200 בקשות, עם התמרור, זה יעלה בכל זאת כסף.

דוד אמסלם: יוסף, אני מכיר את הנושא.

יוסף ג'בארין: אתה מכיר, ואני גם מכיר.

יוסף ג'בארין: אני בא מיישוב שכל שקל אתה צריך להתרוצץ כדי שבאמת יושקע.

דוד אמסלם: אני מכיר, בגלל שאני הצעתי את התמרורים הרבה שנים.

יוסף ג'בארין: כמה יעלה, אנחנו יודעים כמה יעלה?

דוד אמסלם: בקטנה, עזוב.

דוד אמסלם: אמרתי, כסף קטן, תתקדם, זה לא הרעיון.

יוסף ג'בארין: אגב, אני לא בטוח.

יוסף ג'בארין: הניסיון שלי אומר שאני לא בטוח.

יוסף ג'בארין: אי אפשר להעריך כמה זה עולה, להציב את התמרור הזה?

דוד אמסלם: לא, זה לא עולה הרבה כסף.

דוד אמסלם: מדובר במאות שקלים, אבל לא משנה.

יוסף ג'בארין: 500 שקל כפול 200 – 100 אלף שקל.

דוד אמסלם: מאה אחוז, הכול בסדר בשביל הנכים.

יוסף ג'בארין: לא, זה מצוין, רק שהרשויות לא - - -

דוד אמסלם: אין בעיה.

דוד אמסלם: יוסף, אחרי שתהיה רשות כזאת, תבוא אליי, נראה איך אנחנו נעזור לה.

דוד אמסלם: בבקשה.

אורי מקלב: תודה כפולה, קודם כיוזם החוק, וגם שאתה עומד בראש הישיבה, מה שנקרא - מושב טוב פתחת עם חוק שהוא מאוד חברתי, ומאוד מוסרי מדרגה ראשונה, ואתה מכיר את זה גם מהתפקידים הקודמים שלך כמה יש לזה חשיבות.

אורי מקלב: אז יש לזה חשיבות פרקטית, כפי שמובן, מלבד זה יש גם אמירה חשובה מאוד.

אורי מקלב: מי שהיה ברשויות המקומיות יודע שלפעמים גם לשים תמרור לנכה, יש התנגדות של שכנים, ולפעמים קורה שנכים באים לגור, ודיירים חדשים בגלל דירת מגורים בקומת קרקע.

אורי מקלב: זה קורה לפעמים עם ילד נכה.

אורי מקלב: אני במו עיניי ראיתי איך שמשפחה הגיעה לגור.

אורי מקלב: זוג צעיר, נולד להם ילד נכה, היו צריכים לעבור לקומה נגישה, והרשות כן שמה תמרור, ובמאבקים עם השכנים פתאום נעלם להם איזה מקום וחצי בחנייה בגלל העגלה, הילד נכה מאוד.

אורי מקלב: אני אומר לנו, חוץ מהנושא הפרקטי, יש גם אמירה מוסרית שצריך לתת מקום לנכה, זה בחוק צריך לתת את זה, זה לא רק רצון טוב של הרשות.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על נכים - וזה אני שואל אותך תומר - בנכים של ניידות שהם זקוקים לכיסא.

אורי מקלב: בתעודת נכה יש כמה מדרגים - בנושאים האלה יש גם לגבי הנכה שהוא באמת מחייב, וזה מכריח אותו.

אורי מקלב: באופן אמתי, אם אנחנו נותנים 250 מטר מרחק, אני לא רוצה להיכנס, רק אני מעלה את זה, שיכול להיות גם כגודל הנכות, או חוזק אחוז הנכות שלך גם הקדימות, בגלל שיכול להיות איזה מצב שמישהו נמצא, או מופעל לחץ יותר, ואחרי זה שולחים את הנכה שהוא נכה יותר קשה, אבל דווקא לו ייתנו מקום יותר רחוק.

אורי מקלב: אני רוצה לסמוך על שיקול דעת של הרשות שתעשה את זה תמיד באופן ישר, ובאופן שוויוני.

אורי מקלב: אני לא יודע, אבל לקראת שנייה ושלישית לתת לזה קדימות, בגלל שהנכים ודאי יודעים יותר טוב ממני שיש בזה כמה דרגות של נכות.

<תומר רוזנר: השאלה היא שאלה קשה.

<תומר רוזנר: קודם כל כפי שאמרת אתה צודק, זה חל על מגוון רחב של סוגי נכויות, כפי שמוגדר בחוק חנייה לנכים.

<תומר רוזנר: כאן תתעורר שאלה קשה, האם חולה סרטן שנזקק להנשמה הוא יותר קשה מאשר נכה משותק גפיים.

דוד אמסלם: תומר, אנחנו קצרים בזמן.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לזה.

<תומר רוזנר: רק אני רוצה להגיד, שקבענו את העיקרון שמקום החנייה צריך להיות ככל האפשר קרוב למקום המגורים ותג נכה.

יעל גרמן: ותג נכה, זה - - -

אורי מקלב: צריך כמה.

<תומר רוזנר: יש, ודאי שיש, אין ספק.

<תומר רוזנר: השאלה מי יקבע - - -

דוד אמסלם: לא, יש לנו את הפרקטיקה של החיים.

דוד אמסלם: אנחנו מקווים שבאותו בניין לא יהיו באמת שבעה נכים כדי שנוכל.

דוד אמסלם: אני רוצה לומר, הרי הלכה למעשה, בסוף אין בעיה לרוב הנכים לשים להם ליד הבית שלהם מול הבניין, זה החיים.

דוד אמסלם: לכן אתה נכנס למקרה קצה, עזוב אותם, אני לא שם.

<דורון יהודה: אני רוצה לגעת בנקודה שאולי לא דיברו עליה.

<דורון יהודה: יש נכים שיכול להיות שיש להם חנייה בבניין, אבל עם הרכב שלהם הם לא יכולים להיכנס לחנייה.

דוד אמסלם: בבקשה, חבר הכנסת עבדאללה, בוא תחליף אותי.

דוד אמסלם: תודה.

יעל גרמן: זה, דרך אגב, הערה חשובה מאוד.

יעל גרמן: יש נכים שיש להם מקום חנייה אבל הם לא יכולים בגלל שהרכב שלהם גבוה, והם לא יכולים להיכנס.

יעל גרמן: צריך להוסיף - ובלבד שהוא יכול להיכנס עם הרכב למקום החנייה.

יעל גרמן: יש לו מקום חנייה, אבל הוא לא יכול להיכנס למקום החנייה עם הרכב.

<דורון יהודה: בגלל הגובה.

עבדאללה אבו מערוף: בואו נעשה סדר, בבקשה.

<דורון יהודה: אני קיבלתי את רשות הדיבור.

<דורון יהודה: הנכה לא יכול להיכנס לחנייה בגלל הגובה של האוטו, וגם אם הוא נכנס בגובה של האוטו הוא צריך להוציא מעלית מהצד.

<דורון יהודה: המעלית תופסת מטר וחצי, והוא צריך רדיוס סיבובי.

<דורון יהודה: זאת אומרת, החנייה לא יכולה להתאים לו בבניין, הוא חייב שיהיה לו חנייה על הכביש בגלל הגבוה, ולפעמים גם בגלל המעלית שהיא תופסת מקומות.

<דורון יהודה: ולכן אני אומר, צריך לאפשר לאותם נכים, למרות שיש חנייה בבניין על שמו, לאפשר לו גם להחנות בחוץ.

יעל גרמן: החניה גם אם היא צמודה - ובלבד שהיא נגישה לו ומתאימה לצרכים שלו.

עבדאללה אבו מערוף: נוסיף את ההערה הזאת שהחנייה תהיה מתאימה לצרכים של הרכב.

<מירה סלומון: אני מהמרכז לשלטון המקומי.

<מירה סלומון: אנחנו מבקשים בראש ובראשונה להביע מחאה על הדיון שנערך עד כה על ההתייחסות לרשויות המקומיות כאילו הן מתנכלות לציבור האנשים עם המוגבלות.

עבדאללה אבו מערוף: אף אחד לא אמר את זה, ואף אחד לא העלה בכלל את המשפט הזה.

<מירה סלומון: הדברים משתמעים מהדיון, ואני אסביר למה הכוונה, אני אסביר, ברשות אדוני היושב ראש, למה הכוונה.

<מירה סלומון: כאשר נאמר שרשויות מקומיות לא מקצות מקומות חנייה לנכים, או מקצות ואחר כך מעלימות מקומות חנייה לנכים.

עבדאללה אבו מערוף: אף אחד לא העלה את זה.

<מירה סלומון: או שיש חשש, אדוני, שאם ייקבע 200 מטר, ואז יהיה במרחק של 280 מטר, אז הרשות המקומית תגיד, אני לא מקצה, זו אמירה שמשתמע ממנה שלרשות המקומית אין רצון לתת שרות לציבור בעלי המוגבלות.

<מירה סלומון: אנחנו מבקשים למחות על המשמעויות שנותר לנו.

עבדאללה אבו מערוף: יש לך הערה לנוסח החוק עצמו?

<מירה סלומון: אני ביקשתי לדבר עוד לפני שהוקרא החוק.

עבדאללה אבו מערוף: נתנו לך לדבר.

עבדאללה אבו מערוף: בבקשה.

<מירה סלומון: ברשותך, אדוני, אני ביקשתי לדבר עוד לפני שהוקרא החוק.

<מירה סלומון: אנחנו סבורים שקודם כל הרשויות המקומיות עושות כמיטב יכולתן באמצעים שקיימים, ושיש לפניהן מבחינת צפיפות חנייה, מבחינת אוכלוסיות שונות שיכולות להחנות במרחב הציבורי.

<מירה סלומון: עושות כמיטב יכולתן לתת מענים ושירותים לצרכים של אנשים עם מוגבלות.

<מירה סלומון: אנחנו סבורים שכאשר מדובר באנשים עם מוגבלות שצריכים מקום חנייה שסמוך למקום מגוריהם, צריך שהדבר הזה יהיה מוגבל לאנשים שיש להם בעיות בניידות, ולא לכלל האנשים עם המוגבלות, מכיוון שבכל זאת מדובר במרחב הציבורי.

<מירה סלומון: אנחנו סבורים שכאשר יש מקום חנייה, למשל, בהתייחס להערה של מקום חנייה שהוא לא מונגש, אבל הוא עדיין מוצמד לדירה, מקום חנייה כזה יכול להימכר, להיות מושכר לאדם אחר, ובתמורה לסכומים האלה אפשר לרכוש מקום חניה אחר מונגש.

עבדאללה אבו מערוף: זה כבר לא בחוק.

<מירה סלומון: גם הערה של מקום חניה מונגש לא בחוק.

עבדאללה אבו מערוף: ההערה ברורה.

<מירה סלומון: לדעתנו, זה צריך לצאת מהתחולה.

<מירה סלומון: עוד משפט אחרון.

<מירה סלומון: כמו שאמרתי, ההגדרה של הנכה בחוק חניית נכה היא הגדרה מאוד רחבה.

<מירה סלומון: האוכלוסייה של האנשים שמקבלים תג נכה, הם לאו דווקא אוכלוסייה שיש להם מגבלה של ניידות.

<מירה סלומון: אנחנו, וגם ועדת - - -

עבדאללה אבו מערוף: יש מאות, עשרות אלפים שמקבלים תג נכה והם לא מתאימים לזה?

<מירה סלומון: הם אינם מוגבלים בניידות.

<מירה סלומון: ועדת השרים לענייני חקיקה, וזה המשפט האחרון, אדוני.

<מירה סלומון: ועדת השרים לענייני חקיקה כשהיא בחנה את הצעת החוק, היא בהחלט התייחסה לסוגיה של מוגבלות בניידות, ולא כלל האנשים עם המוגבלות.

<מירה סלומון: תודה.

<מירה סלומון: אם אפשר, בבקשה, לתת לנציג עיריית תל-אביב להמשיך את דבריי.

<שמחה בניטה: אלה המכה הכי גדולה.

<שמחה בניטה: אתה לא יודע איך הם מטפלים שם.

דוד אמסלם: בבקשה, שמחה.

בן שושן: תודה, צהריים טובים לך, אדוני, וצהריים טובים לחברי ועדת הפנים.

בן שושן: שמחה, גם אני אוהב אותך.

בן שושן: אני מלא הערכה גם לנושא, והנושא הוא בהחלט רגיש ולא פשוט.

בן שושן: אנחנו חושבים מעבר לדברים שנאמרו פה על-ידי מירה, המשאב הציבורי הוא משאב מאוד מצומצם, בוודאי משאב החנייה.

בן שושן: הדבר שאנחנו צריכים להבטיח, ואני חושב אדוני, שלזה הייתה כוונתך, שמי שיקבל מקום שכזה הוא אך ורק מי שבאמת מאוד מוגבל בניידות שלו.

בן שושן: היום כולנו יודעים, והדברים גם קיבלו ביטוי בדיונים פה בכנסת, כולל את הדוחות של מרכז המחקר של הכנסת על הזילות שקיימת במתן תגי החנייה של תגי הנכים.

דוד אמסלם: בבקשה, אשר.

<אבנר עורקבי: אבל זה לא הדיון.

דוד אמסלם: אבנר, אם תפריע עוד פעם, אני אוציא אותך.

דוד אמסלם: אשר, אנחנו מכירים את הכול.

דוד אמסלם: תענה לי מה ההצעה?

בן שושן: המתכונת היום של הצעת החוק כפי שהיא שלא עושה הבחנה כלל - - -

דוד אמסלם: מה אתה מציע?

דוד אמסלם: עזוב.

בן שושן: תרשה לי, אדוני, לסיים כמה משפטים.

בן שושן: אני אציע לך גם הצעה.

בן שושן: אני היום בעיריית תל-אביב, אני רוצה להבהיר ולסבר את האוזן את מה שאני מניח שאתה גם יודע.

בן שושן: בעיריית תל-אביב, בלי חוק, בלי חוק כמדיניות לכל דבר ועניין, אנחנו בעיר תל-אביב קיימים כיום כ-1,400 מקומות חנייה ייעודיים שאנחנו הקצנו לחניות נכים.

אורי מקלב: מתוך כמה.

בן שושן: מה שאני חושב שצריך להנחות את כולם פה בשל המשאב המצומצם, הוא לייצר מצב שבו אנחנו נותנים אך ורק למי שיש לו בעיה של ניידות קשה.

בן שושן: לנו יש מודל לצורך העניין, ואנחנו נותנים אוטובוס שקוף לחלוטין.

בן שושן: קח לדוגמה.

בן שושן: אנחנו נותנים תו חנייה למקום חנייה לכל מי שיש לו תג נכה עם עגלת נכים, זה אנחנו נותנים אפילו שני מקומות חנייה - אחד ליד הבית, ואחד ליד מקום העבודה.

בן שושן: דבר שני, ישנה אוכלוסייה שאנחנו מקצים להם מקום חנייה אחרי שהיא עברה ועדת ניידות של משרד הבריאות שהכירה בצורך של הגמלה ושל הניידות, ולכן אנחנו לא נגד, ההיפך, אנחנו בעד.

<נתי ביאליסטוק כהן: אתם מאוד נגד.

בן שושן: סליחה, תרשה לי אדוני, אני לא קטעתי אותך.

דוד אמסלם: אשר, בבקשה.

בן שושן: תרשה לי אדוני.

דוד אמסלם: לא, אני לא ארשה לך, ואל תגיד לי תרשה לי.

דוד אמסלם: אני כבר בנושא הזה הרבה זמן.

דוד אמסלם: תזכור שאנחנו מכירים את הנושא מספיק טוב.

דוד אמסלם: לכן תגיד לי מה ההצעה.

דוד אמסלם: אני לא צריך את הנאומים לאומה.

בן שושן: אני לא נואם, אני מציע בשל העובדה שהמשאב נמצא בחסר, אני מציע לאמץ ולייצר מצב שנותנים את מקום החנייה אך ורק למי שמוגבל באופן קשה בניידות שלו.

בן שושן: הווה אומר, זה יכול להיות שתי אוכלוסיות לטעמי.

בן שושן: אחת – זו אוכלוסייה שמקבלת תג נכה עם עגלה.

בן שושן: שנית, מי שעבר ועדת ניידות של משרד הבריאות.

בן שושן: ברשותך, אני רוצה לסיים בדבר אחד.

בן שושן: אפילו עמותת הנגישות לישראל הגישה הצעה ב-2015 על מצב שבו מדובר על מצב של זילות במתן תגי החנייה.

בן שושן: אנחנו לא נגד הנכים.

בן שושן: בסיטואציה הקיימת שיש לנו במרחב הציבורי, צמצום, ומי כמוך מכיר אותו, ואילוצים.

בן שושן: אנחנו בעצם צריכים לייצר פה איזשהם איזונים.

בן שושן: הצעת החוק לטעמנו כפי שהיא כיום שלא עושה הבחנה בין כל ציבור הנכים, לא מייצרת את האיזון הראוי, וכל מה שאנחנו מציעים וחושבים היא לא נגד, ההיפך – אלא באמת לייצר את העדיפות הראויה לאוכלוסייה שבאמת נזקקת.

דוד אמסלם: תודה, אשר.

דוד אמסלם: רות פרמינגר, בבקשה.

<רות פרמינגר: אני מארגון נפגעי פעולות איבה.

<רות פרמינגר: קודם כל אני רוצה רק להגיד למה שאמרת אדוני, לנכים יש המון ועדות, אנחנו לא צריכים עוד אנשים שיבדקו.

<שמחה בניטה: היא גם נכה?

יעל גרמן: - - - אבל היא לוביסטית.

<רות פרמינגר: לא, אני לא.

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני מנהל כאן את הדיון.

יעל גרמן: אני רציתי לדעת אם היא לוביסטית.

דוד אמסלם: לא, אז אחרי זה אני אתן לך את רשות הדיבור לשאול אותה.

יעל גרמן: - - - אם היא לוביסטית, שתגיד שהיא לוביסטית.

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני מנהל - - -

<שמחה בניטה: אבל היא - - -

דוד אמסלם: שמחה, בבקשה.

דוד אמסלם: אני מחליט מה באולם הזה כאן - - -

יעל גרמן: היא צריכה להגיד - - -

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן.

יעל גרמן: ודאי שכן.

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני לא רוצה לקרוא לך לסדר פעם ראשונה, אל תפריעי לי בדיון ואל תתפרצי.

דוד אמסלם: אתה רוצה את זכות הדיבור, גם שאלה, תצביעי, אני אתן לך את רשות הדיבור.

יעל גרמן: אני מבקשת לדעת אם היא לוביסטית - - -

דוד אמסלם: רק שנייה, דקה, תמשיכי רות.

יעל גרמן: השאלה שלי היא - - -

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, אני קורא לך לסדר פעם ראשונה.

דוד אמסלם: בבקשה, רותי.

<רות פרמינגר: מה שאני רוצה לשאול זה לעניין של חנייה בבית שאין הגדרה של חנייה בתוך השטח, אבל זה שטח שלכאורה אם מתעקשים אפשר לשים שם או לקבוע שם חנייה.

<רות פרמינגר: האם החוק קובע שבעלים של שטח שיש לו שטח בבית בבעלותו, יכולה העירייה לבוא ולהגיד, אנחנו לא נאפשר לכם חנייה בחוץ, תעשו בפנים לכפות עליו?

<תומר רוזנר: כן.

דוד אמסלם: למה לא?

<רות פרמינגר: לא, כי אז הוא משתמש בשטח שלו לצורך החנייה, והוא יכול לא להשתמש.

דוד אמסלם: רותי, אני אסביר.

דוד אמסלם: אנחנו הרי באים לתת לו פתרון למציאות של החיים שלו שאין לו חנייה.

דוד אמסלם: בוודאי שאנחנו מעדיפים שיהיה לו חנייה בתוך ביתו, וגם שתהיה צמודה לבית שלו, בוודאי, ואז אנחנו פטורים מהעניין.

דוד אמסלם: הרי מה יקרה בפועל?

דוד אמסלם: אם יש לו חנייה בתוך הבית, בני ביתו השתמשו בחנייה הזאת, והוא השתמש בחוץ, הרי זה לא העניין, לנו אין עניין להסדיר למשפחה שלו חנייה.

דוד אמסלם: רק במקרים שאין, אנחנו צריכים לפתור לו את הבעיה, זה הסיפור.

דוד אמסלם: אנחנו מבקשים לפתור לו את הבעיה, לא לייצר רווחה לבני משפחתו.

<משה בר: אני רוצה להעלות משהו שנציגת השלטון המקומי העלתה, אתה היית בדיוק למעלה, שהרשויות דואגות לנכים, נותנים לנכים, עושים לנכים, שזה הכול בולשיט.

<משה בר: אני יודע שביום שישי, ברחוב שלי בבת ים, באו כגנבים עם רכב לא של העירייה, פרקו את השלטים.

<משה בר: כשאני ניגשתי ביום ראשון, ואמרתי שאני אגיש תביעה נגדם, ביקשו סליחה, שעשו טעות, שסגן ראש העיר נתן הוראה להוריד את כל השלטים של הנכים.

<משה בר: זה לא נכון, אם לא יהיה החוק הזה, אנחנו אבודים.

<משה בר: אנחנו לא צריכים להיות שייכים לרשויות, אנחנו צריכים שיהיה חוק מלמעלה.

דוד אמסלם: תודה, משה.

<ג'אברין תיסיר: אני מעמותת נכה למען נכה, וגם נציג למען הנכים.

דוד אמסלם: אתה תומך בהצעה של מי?

<ג'ברין תיסיר: של אשר.

<ג'ברין תיסיר: אפילו אם אתה עכשיו תלך לחניון של הכנסת, תמצא אנשים.

<ג'ברין תיסיר: נכון יש לו תו נכה, אבל לא בלי עגלה גם בלי קביים, ויושב על נכה שהוא צריך עם מעלית.

<ג'ברין תיסיר: אני לא מצאתי מקום בחנייה.

<ג'ברין תיסיר: שאלה שנייה, האם מי שיש לו רכב פרטי, חנייה פרטית הרשות או העירייה חייבת לשים לו סמל או לא?

דוד אמסלם: לא, פרטי.

<איתן עמרם: אני עו"ד איתן עמרם, יושב ראש הוועדה לקידום זכויות אנשים עם מוגבלויות בלשכת עורכי הדין.

דוד אמסלם: דרך אגב, איתן גם פועל מולי הרבה בנושא הזה, אני רק חייב להגיד.

דוד אמסלם: הוא מדבר איתי אחת לשבוע, שבועיים בנושא של הנכים כמעט בכל נושא, גם בנושא הזה.

דוד אמסלם: בבקשה, איתן.

<איתן עמרם: אני מתנגד למה שהועלה כאן לגבי אפליה בין תג נכה כזה או אחר.

<איתן עמרם: לפי מה שנאמר כאן, אני, שאין לי תג נכה עם כיסא לא אמור לקבל חנייה, ואני רוצה לומר לכם, שרק מי שמכיר את הבעיות של הנכים, יודע עד כמה הנכים זקוקים לאותם רכבים, ועד כמה זה חייב להיות בקרבת מקום.

<איתן עמרם: אני גם רוצה להוסיף.

<איתן עמרם: ה-250 מטרים שאתם קובעים, אתם צריכים להבין, שה-250 מטרים האלה בשבילי הם 400 מטרים, בשביל אנשים כמוני.

דוד אמסלם: הורדנו ל-200 מטר.

<איתן עמרם: גם 200 מטר זה המון.

דוד אמסלם: מה אתה מציע?

<איתן עמרם: אני מציע קודם כל לקבוע שיהיה - - -

דוד אמסלם: העיקרון הוא בסמוך למקום מגוריו ככל האפשר.

<איתן עמרם: אגיד לך מה זה ככל האפשר – במקום עבודה שלי, או במקום ליד ביתי, העירייה שמה שם חניות לאופנועים.

<איתן עמרם: מה זה ככל האפשר?

<איתן עמרם: אתה תזרוק אותי 200 מטר אחורה?

<איתן עמרם: ככל האפשר זה בעדיפות קודם אני, אחר כך אתה תקצה את החניות כרגיל - זה ככל האפשר.

<איתן עמרם: אבל אם אנחנו ניתן את הפרשנות הזאת לעירייה, אז הם יגידו, אין בעיה, ככל האפשר - יש חנייה 200 מטרים, 199 מטרים יש חניה ציבורית, זה ככל האפשר.

<אסנת ברוקנטל: אני מאגף התנועה.

<אסנת ברוקנטל: אנחנו מקדמים בברכה את החוק, ומבקשים להוסיף הבהרה, שהרשות המקומית במסגרת השיקולים שלה תיקח בחשבון את בטיחות המשתמשים בדרכים.

<אסנת ברוקנטל: חייב להיות ברור כדי שהיא לא תחשוב שהיא מחויבת, אם זה מדרכה, אם זה כביש ראשי, אם זה מעבר בטוח של אנשים שנמצאים בדרך, זה טריוויאלי, ואנחנו מבקשים שיוסף כהבהרה למען הסר ספק.

<שחר פרלמוטר: - - -

דוד אמסלם: בבקשה, שחר, אל תפריע לי.

<נתי ביאליסטוק כהן: אני מנכ"ל המרכז לעיוור בישראל.

<נתי ביאליסטוק כהן: קודם כל, אני רוצה להזכיר לפורום המכובד, שמדינת ישראל חתומה על אמנת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות.

<נתי ביאליסטוק כהן: בין יתר הסעיפים שמדינת ישראל חתמה ואישררה אותם, זה שאין להפלות בין נכים מסוג אחד לנכים מסוג אחר.

<נתי ביאליסטוק כהן: המגמה הזאת של אפליה בעיניי פסולה, וגם המדינה מחויבת להימנע ממנה.

<נתי ביאליסטוק כהן: הדבר הנוסף שרציתי לומר, כאשר מפנים אותך לכל מיני כללים קיימים בנושא של ניידות, מפלים מיד את העיוורים, משום שמדובר אך ורק באלה שנמצאים בהסדר הניידות שבין הביטוח הלאומי לבין משרד האוצר.

<נתי ביאליסטוק כהן: הם אלה שיקבלו את תווי נכה עם עגלה, והם אלה שיקבלו ועדת ניידות במשרד הבריאות.

<נתי ביאליסטוק כהן: לעומת זאת, עיוורים שהמדינה מכירה בהם כמוגבלים בניידות, וקבעה להם קצבה מסוג אחר שממומנת ממקום אחר דמי הליווי לא יהיו שם ולכן הם גם הם יפלו.

אורי מקלב: זה לקראת רכב אוטונומי?

<נתי ביאליסטוק כהן: אינשאללה, שיבוא רכב אוטונומי, אני אחנה גם על מדרכה - - -

יעל גרמן: לא, מי שנוהג עבורם הוא - - -

<נתי ביאליסטוק כהן: אבל מישהו נוהג עבורנו, סליחה.

<נתי ביאליסטוק כהן: לכן, לקבוע כל מיני מגבלות וסייגים והסתייגויות ומבחנים שאנשים שלא מבינים על מה הם מדברים קובעים - - -

יעל גרמן: - - -

<תומר רוזנר: - - -

דוד אמסלם: שנייה, נתי, חברת הכנסת גרמן, את מפריעה לי פעם שנייה.

יעל גרמן: מה אתה אומר?

<נתי ביאליסטוק כהן: שאנשים שהם לא מבינים - - -

דוד אמסלם: את יודעת מה, פעם שלישית, אני מבקש להוציא אותה החוצה.

יעל גרמן: אני אצא.

יעל גרמן: אין בעיה.

יעל גרמן: מפני שמעירים פה הערות, ומבקשים בקשות.

יעל גרמן: אתה דיקטטור בלתי נסבל.

דוד אמסלם: בבקשה, החוצה.

דוד אמסלם: בבקשה, תמשיך.

<נתי ביאליסטוק כהן: בזה שמבקשים מהאנשים שלא מבינים מהי ניידות, ומיהו נייד, ומה אומרת מגבלה מסוג כזה, ומוגבלות מסוג אחר, לקבוע את ההבדל בין חופש לכליאה עבור אדם עם מוגבלות, זה רעיון פסול.

<נתי ביאליסטוק כהן: לכן, אני מאוד מבקש מהוועדה שתאשר את החוק כפי שהוא.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, שמואל.

<שמואל חיימוביץ': הנציבות תומכת בהצעת החוק כפי שהיא מוצגת כאן.

<שמואל חיימוביץ': היא מבקשת להעיר כמה הערות, להציע כמה הצעות לשיפור הניסוח בתוך גוף ההצעה.

<שמואל חיימוביץ': סעיף 4ג(א) אנחנו מציעים להתייחס לאדם עם מוגבלות, ולא אל נכה - - - חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ולכתוב - לאדם עם מוגבלות בעל תג נכה.

<שמואל חיימוביץ': נכון שאנחנו היינו מצפים גם שישנו את ההגדרה תג נכה, במקום זה שיהיה כתוב – תג מזכה בזכות חניה, או משהו כזה, אבל זה לא רוח הדיון כרגע.

<שמואל חיימוביץ': זו הצעה שיכולה להועיל מאוד מבחינת הנראות של החקיקה יחד עם חוק השוויון.

<שמואל חיימוביץ': לגבי המרחק – אני חושב שבכלל לא צריך לכתוב שום דבר על מרחק, זה צריך להיות ברור שזה צריך להיות כמה שיותר קרוב למקום המגורים, אין טעם להגבלה הזאת של המרחק.

<שמואל חיימוביץ': אם זה אפשרי, או לא, אני בעד קביעת נורמות ומבחנים לגבי הנושא מול מצבים אחרים, זה בלתי אפשרי, למרות שיש חניות.

<שמואל חיימוביץ': ברור שאם יש חניות, אז צריך להקצות אותן.

<שמואל חיימוביץ': בסעיף (ב) אני מציע שיהיה ברור שהסימון של החניות יהיו בהתאם לתקן ישראלי 1918 חלק 2 בסעיף 2.7 הדן במקומות חנייה נגישים, ובהתאם לסוג הרכב אם רגיל ואם גבוה.

<שמואל חיימוביץ': הנמכת המדרכה, או שיפוע עלייה למדרכה, תבוצע - - -

דוד אמסלם: שמואל, יש לי רעיון.

דוד אמסלם: היות ואנחנו בקריאה ראשונה, אני מציע שתגיש את ההערות לייעוץ המשפטי של הוועדה, ואיפה שאנחנו מוצאים לנכון ברמה המהותית.

דוד אמסלם: אלה שאלות טכניות כעיקרון.

<שמואל חיימוביץ': עוד דבר באותו עניין בסעיף (ג) – "אדם עם מוגבלות או אדם המתלווה אליו", ובהמשך "לא תהא לנכה כל זכות אחרת במקום לנכה, משהו כזה.

דוד אמסלם: לא, אתה ממשיך להקריא לי.

דוד אמסלם: הסברתי.

דוד אמסלם: תרשום בכתב את ההערות.

דוד אמסלם: הערות שלך ברובן הן טכניות, לכן אנחנו הבנו את המהות.

<שמואל חיימוביץ': אני מציע לשקול אפשרות בהזדמנות זו גם לטפל בבעיית חנייה בקרבת מקום העבודה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: תעביר לתומר, לדעתי, עוד היום או מחר, בגלל שאני מתכוון לסיים את זה בתקופה הקרובה ביותר, כך שאם תבוא עוד שבוע, לדעתי כבר גמרתי את החוק.

<יוסי בנישתי: אני ממשרד הפנים.

<יוסי בנישתי: אנחנו סבורים שנכון להתייחס לאוכלוסייה שמוגבלת בניידות, ולראות את החוק הזה כמענה לצורך ולא כהטבה.

<יוסי בנישתי: מי האוכלוסייה בתוך מוגבלי תנועה, אני לא יודע להגיד, אבל מה שאנחנו חוששים ממנו, שיהיו אוכלוסיות שמקבלות תו נכה, אבל הן לא מוגבלות בניידות.

<תומר רוזנר: למה הם מקבלים תו נכה?

<תומר רוזנר: למה הם מקבלים?

<שחר פרלמוטר: אם הוא לא מוגבל, זה יכול לשמש אותם לצורך החניה הכלליים במרחב הציבורי, זה אותו דבר.

<תומר רוזנר: למה המחוקק חושב שהם צריכים לקבל - - -

דוד אמסלם: השאלה היא כזאת ברמה העקרונית, אני מבין את החשש שלך.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול שאלה עקרונית, מה ששאל תומר.

דוד אמסלם: הרי בן-אדם מקבל תו נכה, אני לא קבעתי מי.

דוד אמסלם: מדינת ישראל קבעה והגדירה מי זה נכה.

דוד אמסלם: דרך אגב, לא כל נכה, יש נכה שלא מקבל תו נכה לאוטו.

דוד אמסלם: היא החליטה תו נכה לרכב, כנראה שהיא החליטה שהבן-אדם הזה צריך תו נכה לרכב, זה לא רק להודיע לציבור שיש פה מישהו שיש לו מוגבלות, זה לא מעניין.

דוד אמסלם: היא נתנה לו מקומות ציבוריים שמיועדים לנכים.

דוד אמסלם: לכן היא בעצם אפשרה לו, היא הבינה את הצורך, לא אני, אני גם לא הגדרתי מי, המדינה כבר הגדירה, אם היא רוצה, שתשתלם את ההגדרה שלה.

דוד אמסלם: אנחנו באנו כרגע להסדיר משהו אחר.

דוד אמסלם: להסדיר את אותו נכה שהמדינה הכירה בו כנכה, ונתנה לו את התו, ואמרה לו, אם אתה בא למרכז העיר, אין שם כמעט חניות, אבל אתה, שמרנו לך חניה, רק לך ושכמותך.

דוד אמסלם: אז אנחנו באנו להסדיר גם את זה ליד הבית, אותו אחד.

דוד אמסלם: זה הסיפור.

<שחר פרלמוטר: הנושא מאוד מורכב.

<שחר פרלמוטר: עד כה החוק עסק בהקצאה כללית של מקומות חנייה.

<שחר פרלמוטר: הסימון של הנכה, או לחילופין שזה בחוק הזה, המצבים שבהם אפשר להחנות, הגם שזה מקום חניה אסור.

<שחר פרלמוטר: לצרכים האלה, אנחנו כמשרד הפנים, אנחנו לא אחראים על הסדרת התו, ואין לנו שליטה על ההגדרה.

<שחר פרלמוטר: יחד עם זאת, בסוגיה הספציפית הזאת שהמשמעות היא הקצאת מקום חנייה פרטי לכל נכה, אחד, על זה שזה חובה.

<שחר פרלמוטר: המשמעות של זה מבחינת הניהול של המרחב הציבורי, הגריעה של מקום החניה זה ממקום אחר.

<שחר פרלמוטר: אנחנו חושבים שזה כן עניין שצריך להיעשות בצמצום, לא כי זה צמצום לשם הצמצום, אלא כי זה באמת צריך להיות למי שצריך את זה.

<שחר פרלמוטר: זה אומר שיכול להיות שנכה שמקבל תו חנייה לנכה, יכול להיות שהתו הזה הוא בסדר לעניין החניה הכללית, אבל אני לא רוצה לציין פה סוגים שונים, אבל מי שהוא לא מוגבל בתנועה, אנחנו חושבים שהסוגיה הספציפית הזאת שיש לה משמעויות כבדות על המרחב הציבורי - - - אני מביע את עמדת הממשלה, הנדון נדון.

<שחר פרלמוטר: אשמח אם משרד המשפטים יוכל להרחיב.

<יפעת רווה: אני לגמרי מבינה את שני הצדדים.

<יפעת רווה: אני רק אומרת, החלטת ועדת שרים לענייני חקיקה, אני מקריאה: "בכפוף לביצוע החקיקה בהסכמה עם משרד הפנים ועם המשרדים הרלבנטיים תיוחד למוגבלי תנועה בלבד".

<יפעת רווה: זאת ההחלטה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: חוות הדעת שאני קיבלתי כאן מהיועץ המשפטי, מוגבלי תנועה זה לא מוגבלי ניידות.

דוד אמסלם: יש בן אדם שיש לו בעיה בלב, והוא מוגבל תנועה.

דוד אמסלם: אמרתי.

דוד אמסלם: דרך אגב, בן אדם שהוא כבד ראייה והוא מוגבל תנועה.

דוד אמסלם: לא כל נכה מקבל תו חנייה לרכב.

דוד אמסלם: אחד שהוא חירש, אני לא בטוח שהוא מקבל תו חנייה.

דוד אמסלם: אני לא בא לפתוח את הדיון מיהו נכה, מי נקרא נכה.

דוד אמסלם: שמחה, פעם אחרונה שאני מעיר לך.

<עדי מרלה: אני מעמותת נגישות ישראל.

<עדי מרלה: שתי נקודות קטנות.

<עדי מרלה: אני חושבת שחייבים לעשות איזושהי הגדרה ברורה מי מקבל תו נכה, ומי זכאי פה להגדרה.

<תומר רוזנר: החוק מגדיר, כידוע לך.

<תומר רוזנר: אני מניח שאת מכירה את החוק.

<לירון אדלר מינקה: אבל יש הגדרה בחוק.

<עדי מרלה: בסדר.

<עדי מרלה: לעניין הספציפי הזה צריך להגדיר, מאחר ויש לקרובי משפחה ולאחים ולדודים וכיוצא בזה גם רכבים.

<נתי ביאליסטוק כהן: פה כתוב בחוק הזה, רכב מזכה אחד.

<תומר רוזנר: אני מבין שעמותת נגישות ישראל מבקשת לצמצם את תחולת הצעת החוק?

<עדי מרלה: לא לצמצם, אלא להגדיר מי זכאי.

<תומר רוזנר: להגדיר, להרחיב את ההגדרה, לצמצם?

<תומר רוזנר: מה היא מבקשת להגדיר.

<עדי מרלה: אנחנו מבקשים לצמצם.

<תומר רוזנר: אה, לצמצם.

<תומר רוזנר: כן, עמותת נגישות ישראל מבקשת לצמצם את הצעת החוק.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: דרך אגב, לא כל אחד חייב לדבר ולא לחדש, גם אם הוא מסכים עם חברו.

<עדי מרלה: אז אני רוצה לחדש.

<עדי מרלה: אני רק רוצה לבקש בבקשה, שהחנייה בסעיף 4ג(ב) תסומן לפי התקן הישראלי, כמובן בהתאם לאיזה סוג רכב של כל אדם עם מוגבלות.

<עדי מרלה: זאת אומרת, אם יש לו רכב גבוה, שזה יסומן כרכב גבוה.

<תומר רוזנר: מה זאת אומרת, אני לא מבין.

<תומר רוזנר: בפקודת התעבורה יש לוח תמרורים.

<תומר רוזנר: האם בלוח התמרורים - - -

<עדי מרלה: לא, יש תקן ישראלי.

<תומר רוזנר: לא, תקן ישראלי הוא לא תקן מחייב, גברתי.

<תומר רוזנר: יש לוח תמרורים, לוח תמרורים לא מכיר רכב גבוה, רכב נמוך, רכב צידי ורכב - - -

<עדי מרלה: חבל שתהיה חנייה שהיא מוצמדת, אבל היא לא תהיה מתואמת לרכב שאותו אדם - - -

<שמואל חיימוביץ': לוח התמרורים מאפשר הצבת שני שלטים.

<שמואל חיימוביץ': אחד – 437, ומתחתיו נציב עוד - - -

דוד אמסלם: אני כרגע לא בא להסדיר את כל סוגיית החניות של הנכים והתקנים.

דוד אמסלם: יש היום במרחב הציבורי, בלי קשר לחוק הזה, יש תקן, יש תמרור, יש גודל מקום החנייה, האורך, הרוחב, יש תקנים, אני לא נכנס לזה כרגע.

<תומר רוזנר: אם התקן מחייב, אז הוא מחייב.

<חן כהן: אני ממשרד התחבורה.

<חן כהן: בעיקרון, החוק הזה הוא חוק אכן מוסרי, אבל מכל מה שהועלה פה, אנחנו לא יותר מדיי מתמחים במוגבלות של אנשים.

<חן כהן: אבל כדאי כן לבחון את העניין הזה של הניידות כדי שלא תהיה הצפה במקומות החניה, כי אנחנו גם מודעים לבעיית הנגישות.

<חן כהן: בנוסף, מה שהועלה קודם לגבי חניות, עוד משהו כדי לעזור למען הדבר הזה.

<חן כהן: הועלה פה העניין שאם יש חנייה בבניין שהיא לא מוצמדת, יש הרי בבניינים ישנים מספר חניות שהוא קטן גם ממספר הדירות.

<חן כהן: אם אפשר אולי לתת לרשות המקומית סמכות שבכל זאת, אפילו שזה מגרש פרטי כן להצמיד את אחת החניות, זה יכול להקל על המרחב הציבורי.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<טליה דוד: אני חברת הוועדה בלשכת עורכי הדין.

<טליה דוד: אדוני, בהיותי דיירת בירושלים, גרתי 20 שנה בתל-אביב, אני רוצה להצביע על בעיה שלצערי לא באה לידי ביטוי בהצעת החוק.

<טליה דוד: נכה שהוא עובד, וגם הוא נכה לרוע מזלו, לא יכול לקבל במקרים שהוא מבקש תו חנייה באזור מקום העבודה.

<טליה דוד: למה אני מרמזת, למה אני אומרת.

<טליה דוד: אני גרתי בתל-אביב 20 שנה, וקיבלתי תו חנייה באזור המגורים.

<טליה דוד: אבל לרוע מזלי עבדתי באזור תעשייה בתל-אביב.

<תומר רוזנר: היה לך תג נכה?

<טליה דוד: יש לי תו נכה.

<תומר רוזנר: תג נכה יכול להחנות בכל אזור חניה.

<טליה דוד: ואין, מקומות החנייה שם, ליד דינמומטר או באזורים אחרים בעייתיים, ולא הייתה שם חנייה לעולם כמעט, אלא אם כן הייתי באה בשש בבוקר.

<טליה דוד: אני פניתי לעיריית תל-אביב ובכתב בבקשה לאשר לי מקום חניה במקום העבודה על פי שעות העבודה באישור המנכ"ל שאני עובדת שם.

<טליה דוד: עיריית תל-אביב סירבה מן הטעם שנכה יכול לקבל מקום חניה אחד וזה בבית.

<טליה דוד: אני מבינה, כאשר אני ביקשתי את זה, זה היה לפני 15 שנה, והתפיסה הייתה אז אולי שמרבית הנכים לא עובדים.

<טליה דוד: אדוני, אני מבקשת בהצעת החוק הזאת, יהיה ביטוי שאם נכה מבקש או זקוק, נכה עם בעיית ניידות, במקום העבודה ואין חנייה במקום העבודה, לא כמו שהיום אני עובדת בעיריית ירושלים והעירייה מספקת.

<טליה דוד: במקום, באזור תעשייה, באזור מסחרי, באזור כזה שאין חניות נכה, שהעירייה לא תטען שהוא לא זכאי לחניית נכה בגלל שהוא קיבל מקום המגורים, שלא תתנה.

דוד אמסלם: בגדול, אני אשקול את מה שאת אומרת.

דוד אמסלם: אני מסכים עם מה שאת אומרת.

דוד אמסלם: נכה שמגיע למקום עבודתו, ואין לעבודה מקום חנייה מוסדר, בוודאי הוא נקלע לאיזושהי בעיה, צריך להסדיר לו אותה גם שם.

דוד אמסלם: לפעמים זה יותר חמור אפילו מאשר בבית.

דוד אמסלם: לכן אני כרגע לא רוצה לחתוך את העניין, מפני שההצעה המקורית היא הייתה ההצעה הזו.

דוד אמסלם: אני אומר לתומר שיכניס כרגע את זה בדברי ההסבר בגלל שאני אשקול את העניין, אני אתייעץ שוב פעם עם מספר גורמים כדי לחשוב האם בסופו של דבר להכניס את זה לתחולת החוק הזאת, או בסופו של דבר, להפריד אותה מהחוק הזה, ולהגיש אותה אולי כהצעה אחרת.

דוד אמסלם: את צודקת.

<טליה דוד: אבל איזה הזדמנות יותר טובה לאדוני מההזדמנות הזו?

דוד אמסלם: את שומעת מה קורה פה.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס כרגע לשיקולים שלי, אבל את צודקת, תני לי לחשוב על העניין.

דוד אמסלם: כרגע, כדי שנוכל לדבר על זה, כדי שאני אוכל להחליט בישיבה הבאה להצבעה הבאה.

<לירון אדלר מינקה: דודי, עוד דבר קטן, אנחנו גם נכניס התייחסות.

<לירון אדלר מינקה: הנושא של הפטור כאן אם אין מקומות חנייה במרחק שאינו עולה על 250 מטר, אנחנו נחשוב לקראת שנייה ושלישית אם צריך קצת להבהיר פה יותר את הנוסח, כדי שזה יהיה ברור מה המקרים.

<רות פרמינגר: אדוני, 200 לא 250.

דוד אמסלם: את צודקת.

דוד אמסלם: רבותיי, אני מביא את החוק הזה להצבעה בנוסח כפי שהקריאה אותו לירון עם התיקונים שהיו.

דוד אמסלם: מי בעד החוק שירים את ידו, נגד אין.

דוד אמסלם: בעד – רוב

דוד אמסלם: <

דוד אמסלם: הצעת חוק חניה לנכים (תיקון - הקצאת מקום חניה לנכה סמוך למקום מגוריו), התשע"ו-2016, נתקבלה.

דוד אמסלם: >

דוד אמסלם: אני בעצם קובע שהצעת החוק עברה בקריאה ראשונה.

דוד אמסלם: אבל אני ער לכל מה שאמרתם כאן, כולל עיריית תל-אביב וכו'.

דוד אמסלם: אני אקיים איזשהו דיון פנימי אצלנו.

דוד אמסלם: אני אחשוב גם את מי אני רוצה להזמין לדיון, לא שידעתי על זה, אבל בסופו של דבר אתם צודקים ולא צודקים בעניין הזה.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר, בוודאי כל מקום חנייה שהקצנו לנכה, אז בוודאי שזה נגרם מהציבור.

דוד אמסלם: אני רוצה רק לומר, רוב התושבים הם לא גרים במרכז העיר, הם גרים בעיקר בשכונות.

דוד אמסלם: לכן, אני אחד שעסק בנושא הזה הרבה מאוד שנים, דווקא בנושא הספציפי הזה, אני יודע מה המשמעויות – גם הכספיות, כמה עולה.

דוד אמסלם: לכן לא צריך להרחיב את הבעיה ולהעצים אותה ולהגדיל אותה.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, יש נכים שהם לא נכי גפיים אבל יש להם בעיית תנועה מכל מיני סיבות.

דוד אמסלם: יש אחד שיש לו בעיה בהליכה, בגלל סיבות אחרות בגוף שלו, לא רק בגלל שהרגליים שלו לא מתפקדות.

דוד אמסלם: בגדול, נשקול את העניין ונקדם.

דוד אמסלם: זה החוק הכי מוסרי שאני הבאתי בכנסת.

דוד אמסלם: עם כל הכבוד, תמיד הייתי אומר לכל אחד אחרי שהוא מתנגד, אם הוא היה רוצה להתחלף מה הוא היה אומר, אם הוא היה בצד השני מה הוא היה אומר.

דוד אמסלם: הרבה פעמים אני שומע את אלה שעם כיסא הגלגלים, ואני מכבד אותם מאוד, מאוד, אבל לפעמים הם רוצים את העדיפות הפנימית שלהם, כי זה יותר נוח שלא יתפוס איזה נכה אחר שהוא - - איך הוא אמר?

דוד אמסלם: היום באתי לכאן, לא היה לי מקום חנייה.

דוד אמסלם: אני מסתכל על זה מהצד, אני מכיר את הנושא.

דוד אמסלם: נתקלתי בהרבה מקרים שלא יכולתי לעזור לבן-אדם, הוא צדק, הייתי שם, ראיתי אומה.

דוד אמסלם: ומה הוא מבקש?

דוד אמסלם: – כלום, כולה להגיע הביתה, מה הוא רוצה.

דוד אמסלם: לכן אני אומר צריך להסתכל על זה במידת הרחמים, לא במידה של עוד מקום חניה, עוד 100 שקל - עזוב.

בן שושן: הרי אתה יודע שזה לא העניין.

דוד אמסלם: אני אומר, השאלה מאיפה אתה בא, זו נקודת ההסתכלות שלך.

בן שושן: אני בא בדיוק מאותו מקום כמו ראש העירייה שלי.

דוד אמסלם: היות ואני מכיר את הנושא כפי שאמרתי, מה שנקרא, הלכה למעשה, מהצד שהייתי נותן את השרות הרבה מאוד שנים, אני מכיר את כל האבסורדים שיצרנו.

דוד אמסלם: באמת, הקב"ה זימן אותי, ומשה העלה את זה בפניי לתקן את זה.

דוד אמסלם: מפני שאני באמת חושב שנכים קשה להם גם ככה בחיים.

דוד אמסלם: מאוד קשה להם, כמעט בכל נושא שאני עוסק בו – עשינו דיון לגבי חניות על המדרכה שנכים גם עם כיסא גלגלים, וגם נכים עם עזרים אחרים שהם חונים להם בחנייה והם נאלצים לרדת לכביש, לפעמים כמעט דורסים אותם.

דוד אמסלם: יש להם אין ספור בעיות, כשאתה תשב איתם, כמעט בכל תחומים.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, אם אנחנו יכולים להקל עליהם טיפה גם על חשבוני, גם על חשבונך, גם על חשבון האנשים הבריאים – אחלה, אני חושב שזה האיזון הנכון, ולשם אני מושך.

בן שושן: שם הייתי רוצה לראות איפה נקודת האיזון נמצאת.

דוד אמסלם: באמת, יכול להיות שאני אקרא גם לך, אשר, לאיזו שיחה קטנה - אתה, אני ותומר.

דוד אמסלם: באמת, נעשה איזשהו משהו.

דוד אמסלם: בסוף אנחנו רוצים לעשות דבר - צודק נכון ומוסרי, זה מה שאנחנו רוצים.

דוד אמסלם: אני מניח שאין מחלוקת בינינו על העניין.

דוד אמסלם: אם נבוא עם לב רחב, תאמין לי, הכול יהיה בסדר.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.