ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 389, 2017-03-21 10:30

דוד אמסלם: בוקר טוב.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח ישיבה משותפת של ועדת הפנים והגנת הסביבה וועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא טיפול במחסור החריף בכוח אדם סיעודי במוסדות גריאטריים, ישיבת מעקב.

דוד אמסלם: אני אתן איזשהו מצע קצר לדיון.

דוד אמסלם: אני קיימתי בוועדת הפנים, רק כוועדת פנים, לדעתי בין שניים לשלושה דיונים בנושא במהלך השנה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אלאלוף בוועדה שלו, אני הוזמנתי לפחות לישיבה אחת, גם קיים מספר ישיבות.

דוד אמסלם: ברקע ראינו את תחקיר הטלוויזיה שזעזע אותנו.

דוד אמסלם: לא שזה שינה את המציאות אלא רק חשף אותה לציבור הרחב.

דוד אמסלם: אני לא רוצה לדבר על הנושא עצמו וכמה הוא חשוב אלא מציע שנלך קדימה.

דוד אמסלם: אני הוצאתי מכתב למנכ"ל משרד הבריאות, משה בר סימן טוב, שאני רואה אותו כפיבוט של הנושא.

דוד אמסלם: אני רואה את משרד הבריאות כאבן הראשה של האירוע.

דוד אמסלם: כמובן שיש את משרד הפנים, צריך להביא עובדים וכולי, אבל זה חונה בחניה שלך, משרד הבריאות.

דוד אמסלם: אני ביקשתי שגם לגבי הנושא של האחיות תיכנס לתמונה ותיתן להן פתרונות לגבי 800 האחיות, זה המספר בו הם נקבו כחסר להם, וגם לגבי העובדים הזרים.

דוד אמסלם: אני גם אמרתי לך שאני אעשה ישיבה בנושא הזה כי בדרך כלל אני עוקב אחרי מה שאני כותב.

דוד אמסלם: כבר אמרתי לך בישיבה שאת סיפור משרד הפנים, אם יש בעיה, זה התפקיד שלי להביא אותם ואני אירתם לעניין.

דוד אמסלם: הם גם כאן והם גם יודעים מה עמדתי בעניין.

דוד אמסלם: אני גם דיברתי עם שר הפנים ואני כרגע לא רואה שם את הבעיה, בשלב הזה.

נחמן שי: איפה אתה לא רואה את הבעיה?

דוד אמסלם: במשרד הפנים.

דוד אמסלם: דרך אגב, תביאו החלטת ממשלה.

דוד אמסלם: בדרך כלל הדברים האלה עובדים בהחלטת ממשלה.

דוד אמסלם: כשמישהו רצה להביא עשרים אלף עובדים סינים, הביא את זה להחלטת ממשלה.

דוד אמסלם: לא שהביאו אותם, אבל הביא קודם כל להחלטת ממשלה.

דוד אמסלם: לכן אני מצפה משר הבריאות, זה הדיווח שאנחנו רוצים לשמוע כאן, שישבתם, דיברתם, ישבתם עם המוסדות, הבנתם מה הפערים ואיך אנחנו מתקדמים קדימה.

דוד אמסלם: לפני כן, נעביר את זכות הדיבור לחבר הכנסת אלי אלאלוף.

אלי אלאלוף: תודה ידידי יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה דודי אמסלם.

אלי אלאלוף: אני רוצה לומר שגם אנחנו בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ב-8 בפברואר 2017 קיימנו דיון על ההיבטים הבריאותיים של הנושא של הסיעוד.

אלי אלאלוף: בדיון עלו שני נושאים – הראשון, אנחנו רוצים לעזור להביא עובדים זרים לנושא של הסיעוד, והשני, לאור הדיווח שקיבלנו ממך, מנכ"ל משרד הבריאות, הנושא של הכשרת האחיות המעשיות.

אלי אלאלוף: כמו שנאמר קודם לכן, בשני הדברים היינו רוצים לעזור כדי שהם יצאו לפועל, שתי המשימות הגדולות האלה כדי לשפר בצורה משמעותית את השירות בתחום הסיעוד.

דוד אמסלם: ביקש ממני רוני, יושב ראש א.ב.א., לומר כמה מלים כי הוא צריך לצאת.

<רון עוזרי: אחרי המנכ"ל.

<משה בר סימן טוב: תודה לכם על הדיון, גם על הדיונים שקיימתם כל אחד בוועדה שלו בנפרד וגם הדיונים המשותפים.

<משה בר סימן טוב: ברשותכם, באופן קצת יותר רחב אני אומר לכם איזה צעדים אנחנו כבר נמצאים בהליכי הביצוע וניגע גם בשני הצעדים שאתם דיברתם עליהם.

<משה בר סימן טוב: צריך לדעת שאנחנו תגברנו בכוח אדם כבר על חשבון המשרד, בסיוע שנתנה לנו הנציבות, כדי שאנחנו נכפיל את מספר הבקרות שנעשות.

<משה בר סימן טוב: אם היום נעשות 600 בקרות בשנה, שתי בקרות במוסד, אנחנו נוסיף עוד שתי בקרות פתע בכל מוסד, בשעות לא שגרתיות, במחוזות סמוכים, כלומר, שיהיה כמה שפחות אפשרות להעביר מידע או הכרות מקדימה עם המוסד או משהו אחר.

<משה בר סימן טוב: אנחנו פועלים בהרבה מאוד מישורים כדי שהביקורות תהיינה באמת איכותיות.

נחמן שי: כמה אנשים באגף עוסקים בפיקוח?

<משה בר סימן טוב: יש לנו סדר גודל של שמונים אנשים בשישים משרות.

<משה בר סימן טוב: אנחנו בתהליך של הוספה של עוד עשרים תקנים, עשרה כבר פחות או יותר אוישו ועשרה נוספים גם הם יאוישו בקרוב, אבל כבר אנחנו בפעילות בהיקפים מאוד גדולים של תוספת בקרות וזה כבר מתבצע.

<משה בר סימן טוב: דוקטור אהרן כהן יוכל לספר מה היה בשבועות האחרונים בעניין הזה.

<משה בר סימן טוב: התחלנו בתהליכים עם בתי אבות ספציפיים שאנחנו רואים שיש שם בעיות קשות, לא רק הפסקת אשפוז אלא עד כדי סגירה.

<משה בר סימן טוב: אם כן, זה דבר ראשון.

<משה בר סימן טוב: הדבר השני, מצלמות.

<משה בר סימן טוב: דיברתם על זה בפעמים הקודמות.

<משה בר סימן טוב: יש עבודת מטה משותפת עם היועץ המשפטי לממשלה שנתן אמירה עקרונית שהוא מוצא את הנושא כראוי וצריך לראות איך אנחנו נותנים מענים להגנה על הפרטיות אבל גם הדבר הזה מתקדם.

נחמן שי: יהיה פיקוח על המצלמות?

<משה בר סימן טוב: המצלמות יהיו באחריות בית האבות.

<משה בר סימן טוב: לבית האבות תהיה את היכולת.

<משה בר סימן טוב: ראשית, עצם הצבת המצלמות הוא אפקט מרתיע בפני עצמו.

<משה בר סימן טוב: אנחנו לא יכולים לראות מה קורה ב-25 אלף מיטות שנמצאות שם אבל זה אמצעי של המוסד הגריאטרי ובמידת הצורך, כשקורה אירוע, אנחנו גם נוכל לראות מה קורה.

<משה בר סימן טוב: כלומר, יהיו הנחיות כמה זמן צריך לשמור ואיך צריך לתעד.

דוד אמסלם: זה לא נושא הדיון שלנו.

<משה בר סימן טוב: אני חושב שבכל זאת צריך ברשותכם לתת כאן מידע.

<משה בר סימן טוב: אני אגיע גם לדברים האחרים כאשר הנושא הבא הוא הנושא שלכם.

<משה בר סימן טוב: דבר נוסף הוא שאנחנו מתקציב המשרד כבר נגדיל את התקינה של כוח האדם.

<משה בר סימן טוב: ניתן להם יותר כסף כדי שיעסיקו יותר כוח אדם.

<משה בר סימן טוב: בשלב הראשון חצי תקן למחלקה נוסיף כבר השנה.

<משה בר סימן טוב: לא לבית אבות.

<משה בר סימן טוב: זה עולה לבד עשרים מיליון שקלים ואת זה עשינו.

<משה בר סימן טוב: אנחנו במגעים עם האוצר.

<משה בר סימן טוב: אנחנו לא יכולים לעשות דברים בהיקפים יותר גדולים מהתקציב שלנו.

נחמן שי: לעג לרש.

<משה בר סימן טוב: זה לא לעג לרש.

<משה בר סימן טוב: כל דבר זה משהו.

<משה בר סימן טוב: צריך יותר.

אלי אלאלוף: חצי תקן למה?

<משה בר סימן טוב: חצי תקן למחלקה.

אלי אלאלוף: בבית אבות?

<משה בר סימן טוב: בבית אבות.

דוד אמסלם: אתה מתקנן אותו תקציבית בעוד חצי תקן.

<משה בר סימן טוב: נכון, שזה עולה עוד עשרים מיליון שקלים.

דוד אמסלם: מה בעצם אמור לעשות חצי התקן הזה?

<משה בר סימן טוב: לתגבר את כוח האדם הטיפולי.

דוד אמסלם: יכול להיות שהם יביאו עוד איזו פקידה או שומר.

<משה בר סימן טוב: לא.

<משה בר סימן טוב: כוח אדם טיפולי.

<משה בר סימן טוב: אין כוונה לשום דבר אחר.

דוד אמסלם: יכול להיות שהם יביאו מישהו שיטפל במצלמות.

<משה בר סימן טוב: לא.

<משה בר סימן טוב: אנחנו מדברים על כוח אדם טיפולי.

<משה בר סימן טוב: כוח אדם סיעודי.

<משה בר סימן טוב: הכשרנו מאתיים אחיות מעשיות.

<משה בר סימן טוב: אנחנו יצרנו קשר בין בתי אבות לבין האחיות כדי שיוכלו להעסיק אותן.

נחמן שי: מתי הכשרתם מאתיים אחיות?

<משה בר סימן טוב: הכשרנו בשני מחזורים.

<משה בר סימן טוב: המחזור השני סיים לדעתי באמצע פברואר ואנחנו נכשיר עוד, כמה שהם ירצו.

<משה בר סימן טוב: אמרתי, צריכים 800 ואנחנו נכשיר 800.

<משה בר סימן טוב: הדבר הבא שאנחנו עושים יחד אתם זה להתאים את ההכשרה שלהן כדי שנוכל לתת לאחיות שמגיעות לשם את הסמכויות הטיפוליות הנדרשות ושזה יהיה אפקטיבי.

<משה בר סימן טוב: גם את הדבר הזה לקחנו על עצמנו.

<משה בר סימן טוב: נמצאת כאן האחות הראשית, דוקטור שושי גולדברג, והיא תוכל לפרט על זה.

<משה בר סימן טוב: אנחנו מבחינתנו רוצים לתת לדבר הזה מענה שלם.

אלי אלאלוף: מצליחים למצוא כוח אדם?

<משה בר סימן טוב: עד עכשיו הכשרנו מאתיים.

<משה בר סימן טוב: כן.

<משה בר סימן טוב: זה מאפשר לנו לפנות לקהלים נוספים.

<משה בר סימן טוב: זה לא יחליף אחיות מוסמכות וזה לא צריך להחליף.

<משה בר סימן טוב: אנחנו נרצה לשמור על תמהיל כי צריך בסוף - - -

נחמן שי: זה כוח עזר.

<משה בר סימן טוב: זה בין כוח עזר לאחיות.

<משה בר סימן טוב: זה משהו ביניים.

דוד אמסלם: כמה מועסקות בפועל?

דוד אמסלם: הרי דיווחתם לנו לפני כחודש על הסיפור הזה שיש מאתיים.

דוד אמסלם: כמה מועסקות?

<משה בר סימן טוב: שושי, אנחנו יודעים כבר כמה מועסקות?

<שושי גולדברג: אני יכולה לענות.

<שושי גולדברג: היות והיה הפער הזה בפעם הקודמת, הרכיב הזה שהיה חסר, אנחנו בעיצומו של התהליך.

דוד אמסלם: זאת אומרת, הן עדיין לא מועסקות.

<שושי גולדברג: נתנו שמות ופרטים.

<שושי גולדברג: היה אצלנו נציג בשבוע שעבר.

<שושי גולדברג: הם במשא ומתן להעסקה שלהן.

<שושי גולדברג: הם רצו לראות שבאמת אנחנו משלימים את כל התהליך.

<שושי גולדברג: אנחנו כבר בעיצומו של השלמת התהליך וכל בן אדם כזה שמראה את האישור, אפשר כבר מיד להעסיק אותו.

<שושי גולדברג: זה עניין של חודש.

דוד אמסלם: אני הבנתי שהאחיות המעשיות, אז דיברתם על מאה.

<שושי גולדברג: נכון.

דוד אמסלם: אני ישבתי עם ארגון בתי אבות והם הסבירו לי שמאה האחיות המעשיות האלה בעצם לא יכולות לתפקד באופן מעשי.

דוד אמסלם: אסור להן להזריק.

<שושי גולדברג: הן כבר יכולות.

דוד אמסלם: הן יכולות.

<שושי גולדברג: הן יכולות.

נחמן שי: זה ממש סוג של רישוי?

דוד אמסלם: בטח.

דוד אמסלם: אז היו מאה ועכשיו אתם אומרים שמדובר במאתיים.

<שושי גולדברג: לא.

<שושי גולדברג: מראש היו מאתיים.

<שושי גולדברג: המאתיים האלה, מהן יש אנשים שכבר עובדים בתוך המערכת הציבורית.

<שושי גולדברג: עשו איזשהו שדרוג בהכשרה שלהם בתוך המערכת ונותרו מאה שלא היו במערכת.

דוד אמסלם: כשאנחנו מדברים על המערכת, זאת מערכת של בתי אבות?

<שושי גולדברג: בתי אבות אבל במר"גים הגדולים במדינה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, המדינה לקחה אותם בינתיים.

<שושי גולדברג: הם עברו למעמד של אחות מעשית.

דוד אמסלם: זאת אומרת, המאה האלה בעצם עבדו כבר לפני כן אלא ששדרגנו להם את התואר.

<שושי גולדברג: במערך הגריאטרי.

דוד אמסלם: זאת לא תוספת אלא אנשים שעובדים.

<שושי גולדברג: זאת תוספת.

<משה בר סימן טוב: זאת תוספת כי אתה לוקח בן אדם ונותן לו עוד סמכויות טיפוליות.

אלי אלאלוף: כמה זמן לוקח להכשיר אותם?

<שושי גולדברג: שנה.

אלי אלאלוף: לפי הקצב הזה בעוד שמונה שנים יהיו לנו אחיות.

<משה בר סימן טוב: לא.

<שושי גולדברג: לא.

<שושי גולדברג: זה לא בעוד שמונה שנים.

<שושי גולדברג: אנחנו עושים את זה במרכז ובדרום.

<שושי גולדברג: זה לא מחליף את האחות המוסמכת שאמורה להיות אחראית המשמרת.

דוד אמסלם: את זה הבנו.

<שושי גולדברג: אבל חשוב להגיד את זה.

<שושי גולדברג: האחות המוסמכת אמורה לפקח על העבודה.

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: אנחנו קצרים בזמן בדיון.

דוד אמסלם: אנחנו לא חוזרים לדיון שקיימנו לפני שנה.

דוד אמסלם: לפני שנה שמענו רבע שעה מה זאת אחות מעשית, מה זאת אחות מוסמכת ומה ההבדל ביניהן.

דוד אמסלם: אנחנו זוכרים.

<שושי גולדברג: שני דברים מרכזיים קרו.

<שושי גולדברג: אני לא הייתי בשנה שעברה.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: כל פעם בא בן אדם אחר.

דוד אמסלם: מה נעשה?

אלי אלאלוף: אני יכול להגיד שהשינוי הוא רק לטובה.

<שושי גולדברג: נפתח המסלול.

<שושי גולדברג: אנחנו השלמנו את הפער הזה שהיה קודם בעשייה ועכשיו אפשר לגייס קודם כל באופן מיידי את המאה האלה.

<שושי גולדברג: בוא נתחיל ממה שפרקטי.

<משה בר סימן טוב: אני אקל עליכם.

<משה בר סימן טוב: שני יושבי הראש הנכבדים, אני אומר לכם דבר כזה.

<משה בר סימן טוב: ההנחיה שלי היא לפתוח.

<משה בר סימן טוב: אם יהיה ביקוש בשלושת המוקדים האלה ל-700-800, כמה שצריך – נכשיר.

דוד אמסלם: אני אגיד לך מה מפריע לי.

דוד אמסלם: אני רוצה להסביר משהו עקרוני.

דוד אמסלם: בתחום הרפואה, היות וההכשרה היא שנה, זה לא שחסרות לנו עגבניות, אנחנו מתקשרים לירדנים ומבקשים שיביאו לנו מחר עוד.

דוד אמסלם: יש כאן תכנון.

דוד אמסלם: מה שמפריע לי, אנחנו מתנהלים כאילו על הבאב אללה.

דוד אמסלם: שוק חופשי.

דוד אמסלם: יש כאן תכנון של מערכת הבריאות.

דוד אמסלם: יש חוסרים ברופאים, ואני לא רוצה להיכנס לזה, ויש חוסרים, שהם מציבים בפניכם, באחיות מעשיות.

דוד אמסלם: יושבים אתם, כמו שאני יושב אתם.

<שושי גולדברג: ישבנו אתם.

<שושי גולדברג: אנחנו יושבים.

דוד אמסלם: יושבים ומבינים מה הדלתא.

דוד אמסלם: מבינים מה תקופת ההכשרה ובונים תכנית.

דוד אמסלם: אני לא אומר מחר בבוקר כולם, אבל בטח לא כמו שאמר חבר הכנסת אלאלוף בעוד עשר שנים.

<שושי גולדברג: לא.

<שושי גולדברג: זה מה שעשינו.

דוד אמסלם: בואי תני לנו את התכנית.

<שושי גולדברג: קודם כל, התכנית הזאת מורכבת מהטווח הקצר והטווח הארוך.

<שושי גולדברג: בטווח הקצר היה צריך להשלים כדי שאחות מעשית היא אחות מעשית ותוכל לבצע מטלות.

<שושי גולדברג: גמרנו את זה.

<שושי גולדברג: בסדר?

<שושי גולדברג: יופי.

<שושי גולדברג: עכשיו אנחנו מדברים על ההיקף.

<שושי גולדברג: בהיקף הזה יש תמהיל ובתמהיל המסוים הזה צריך כמות מסוימת של אחיות מוסמכות וכאן צריך היה לעשות איזו עבודה, להבהיר את הנקודה הזאת, להסביר שאחות מוסמכת היא אחראית משמרת, לאכוף את זה, לוודא שהיא תהיה במשמרת והיא תסתכל ותראה שלא יקרה מה שראינו כולנו וכל כך הזדעזענו.

<שושי גולדברג: יש כאן גם עבודה שלהם לגייס את האחיות המוסמכות, לבנות להן יכולת להתפתח בתוך המערכת שלהם, להציע להן את ההצעה הזאת.

<שושי גולדברג: זה משהו שהם מטפלים בו.

<שושי גולדברג: הם לקחו את זה על עצמם והם מקדמים אותו.

<שושי גולדברג: אנחנו פתחנו בשלושה מרכזים את הכמות הזאת של האחיות המעשיות.

<שושי גולדברג: כמו שאמר המנכ"ל, אנחנו לא נעצור את הגיוס.

<שושי גולדברג: אנחנו נקבל כל בן אדם שירצה לבוא ללמוד בתוך המערך הזה.

<שושי גולדברג: אנחנו מניחים שבטווח הזמן הזה של השנה הזאת והשנה הבאה אנחנו ניתן מענה לצרכים.

דוד אמסלם: את אומרת שהפער של ה-700 שנשאר - - -

<שושי גולדברג: חלקו הן אחיות מוסמכות ולא רק אחיות מעשיות.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: אני מדבר בשתי הקטגוריות.

דוד אמסלם: , גם מוסמכות וגם מעשיות.

דוד אמסלם: דרך אגב, יש לכם גם תמריצים לאנשים לבוא לענפים האלה?

<שושי גולדברג: כן.

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: שכר לימוד, מלגות.

<שושי גולדברג: כן.

<שושי גולדברג: יש מלגות.

נחמן שי: על ההכשרה הם משלמים?

דוד אמסלם: אני מדבר על ההכשרה.

נחמן שי: מי משלם עבור ההכשרה?

<שושי גולדברג: המנכ"ל נתן בשנה הזו סל שלם של מלגות להכשרות האלה.

<משה בר סימן טוב: לסיעוד באופן כללי.

נחמן שי: כולן מקבלות או חלק?

נחמן שי: מי מקבל את המלגה?

<שושי גולדברג: תכנית הלימודים היא מסובסדת.

<שושי גולדברג: יש להן מלגות.

<שושי גולדברג: ההכשרה אחר כך, הבאה, שהיא ספציפית לגריאטריה היא באמצעות מלגה ואת זה עוד לא אמרתי, שאנחנו גם פועלים במישורים נוספים.

<שושי גולדברג: אנחנו רוצים להציע עכשיו מסלולים להסבות אקדמאים למערך הגריאטריה במימון מלא, בתכניות שלמות.

<שושי גולדברג: אנחנו בוחנים תכנית כזאת עכשיו בחדרה.

<משה בר סימן טוב: ברמה הלאומית יש לנו מחסור באחיות.

<משה בר סימן טוב: לאגף שבאחריות שושי, אגף מינהל סיעוד, יש יעד להגיע להכשרה של 3,000 אחיות מוסמכות או אקדמאיות בשנה.

<משה בר סימן טוב: זה כדי להתמודד עם הבעיה הלאומית שרלוונטית גם לבתי אבות ולא רק לבתי אבות.

<משה בר סימן טוב: 3,000 אחיות.

נחמן שי: בכלל המקצוע?

<משה בר סימן טוב: בכל הארץ.

יוסי יונה: ברשותך, אדוני היושב ראש, שאלה.

יוסי יונה: הכוונה היא לבוא ולהגיד שהממוצע במדינות ה-OECD - - -

<משה בר סימן טוב: כן.

<משה בר סימן טוב: כדי לעשות קצ' אפ.

<משה בר סימן טוב: רק כדי שנבין היכן היינו.

<משה בר סימן טוב: לפני כחמש שנים היינו באלף מסיימות בשנה ועכשיו עלינו קרוב לאלפיים ואנחנו שמנו יעד לעלות ל-3,000.

<משה בר סימן טוב: אנחנו משתמשים בכל האמצעים שיש לנו.

דוד אמסלם: מה ששואל פרופסור יונה, מה לדעתכם הפער.

דוד אמסלם: אתה אמרת שנה והוא שואל מה הפער שקיים בשוק.

דוד אמסלם: אני מניח שבשנה אתה לא מצליח לצמצם את כל הפער.

<משה בר סימן טוב: אתה לא קופץ בשנה אחת מאלפיים ל-3,000.

יוסי יונה: יש תכנית?

<משה בר סימן טוב: בטח.

<משה בר סימן טוב: יש תכנית.

<משה בר סימן טוב: יש לנו תכניות עבודה מסודרות עם משאבים ועם כל מה שצריך.

יוסי יונה: אני רוצה לדייק.

יוסי יונה: שאלה.

יוסי יונה: נניח אנחנו אומרים שהממוצע ב-OECD בתחום הזה הוא כך וכך למספר חולים, ואצלנו יש חסר כזה וכזה, כדי למלא את החסר יש לנו תכנית רב שנתית, בוא נאמר תכנית חומש או עשור בה אנחנו מגיעים לממוצע של ה-OECD.

יוסי יונה: האם יש תכנית כזאת שאתם הלכה למעשה מפעילים אותה ויש לכם נתונים?

<שושי גולדברג: כן.

<שושי גולדברג: התכנית הזאת היא רב משרדית.

יוסי יונה: מתי היא החלה?

<שושי גולדברג: היא ברמת תכנית לאומית.

<משה בר סימן טוב: היא החלה השנה.

<משה בר סימן טוב: אלה תכניות העבודה של 2017.

<משה בר סימן טוב: נקבע יעד להגיע ל-3,000 בתוך חמש שנים.

יוסי יונה: בעוד חמש שנים, ניתן לומר, זה יהיה המדד שאנחנו נעבוד ונבחן לראות אם זה הצליח או לא ושאכן הגענו לממוצע של ה-OECD.

<משה בר סימן טוב: לא.

<משה בר סימן טוב: אתה צריך להעלות ל-3,000, להיות כמה שנים טובות ב-3,000 כדי לעשות קצ' אפ ל-OECD.

<שושי גולדברג: אולי חשוב להגיד עוד משפט אחד.

<שושי גולדברג: כל מכסה שנפתחת באקדמיה, באוניברסיטה או במכללה, לטובת הסיעוד, לטובת הכשרת אחיות, מלאה.

<שושי גולדברג: אין היום מקומות ריקים בתוך כל המסגרות האקדמיות לטובת אחיות.

דוד אמסלם: היא הנותנת.

<שושי גולדברג: זה חלק מהיעדים שלנו.

דוד אמסלם: את יודעת, בדרך כלל בחיים במדינות דמוקרטיות אין תכנון כל כך אקדמי.

דוד אמסלם: זה לא כמו בברית המועצות לשעבר שאמרו שהשנה כולם לומדים הנדסת כבישים.

דוד אמסלם: בתחום הרפואה אתה חייב לנתב את העניין הזה.

דוד אמסלם: אין ברירה.

דוד אמסלם: כאן כוחות השוק, אתה לא יכול להשאיר אותם במה שנקרא תנודתיות של עצמם.

<שושי גולדברג: אתה צודק.

<שושי גולדברג: המנכ"ל שלנו פעל במישור הזה.

דוד אמסלם: אני אומר לך מדוע זה משמח אותי, כי אני מבין שזאת רק שאלה של פתיחת הקורס.

דוד אמסלם: לפי דבריכם, ברגע שפתחתם את הקורס, הוא מתמלא.

דוד אמסלם: לפעמים אתה פותח ואף אחד לא בא.

<משה בר סימן טוב: אנחנו מקווים שהוא יתמלא.

<משה בר סימן טוב: אנחנו בשוק עבודה עם רמות אבטלה נמוכות.

<משה בר סימן טוב: אני אומר לכם שמה ששושי עשתה, ההחלטה הזאת של המשרד כן לאפשר בתמהיל מסוים אחיות מעשיות עם סמכויות, זה שינוי מאוד מאוד עמוק.

<משה בר סימן טוב: הוא נעשה כי זה מתבקש אבל זה לא מובן מאליו.

דוד אמסלם: בגדול, מה שקרה זה שאתם בעצם יצרתם משרה של אחות מעשית שהיא לא אפקטיבית, שלידה צריכה לעמוד אחות מוסמכת, ואז מה עשינו בזה?

דוד אמסלם: עכשיו תיקנתם את זה.

דוד אמסלם: מצוין.

<שושי גולדברג: במשמרת הזאת כאחראית על הצוות של האחיות המעשיות תהיה אחות מוסמכת.

דוד אמסלם: זה בוודאי.

דוד אמסלם: אני לא נכנס לזה.

דוד אמסלם: אבל אני מניח שהתמהיל הוא שעל כל אחות מוסמכת כמה אחיות מעשיות ולא הפוך.

<משה בר סימן טוב: היינו רוצים למשוך אל זה לתמהיל של יותר אחיות מעשיות.

דוד אמסלם: הבנו לגבי הנושא הזה.

דוד אמסלם: עכשיו לגבי העובדים הזרים.

<משה בר סימן טוב: מבחינתנו נעשתה עבודת מטה במשרד.

<משה בר סימן טוב: בוצעה עבודה על ידי האגף לגריאטריה במחשבה כמה עובדים זרים צריך.

<משה בר סימן טוב: זה נובע גם מהחוסר בכוח אדם וגם מאחר שאנחנו רואים שהעובדים המטפלים בבתי האבות עושים כמעט כדרך שגרה שבע משמרות בשבוע והרבה פעמים משמרת כפולה.

<משה בר סימן טוב: אנחנו אמרנו שמבחינתנו שניים-שלושה עובדים זרים במחלקה, מתוך בין 10 ל-15 כוחות טיפול שיש במחלקה, מבחינתנו זה בסדר.

<משה בר סימן טוב: זה גוזר סדר גודל של עד 2,400.

<משה בר סימן טוב: מבחינתנו הדרישה הזאת מוכנה.

דוד אמסלם: לדעתו הצורך הוא ב-2,400 אנשים?

<משה בר סימן טוב: עד 2,400.

<משה בר סימן טוב: כן.

<משה בר סימן טוב: עד שלושה במחלקה.

דוד אמסלם: זה בעצם הצורך המקצועי.

דוד אמסלם: אנחנו שמענו על 5,000.

<משה בר סימן טוב: אנחנו חושבים עד 2,400, עד שלושה במחלקה.

<משה בר סימן טוב: יש כאן היבטים מורכבים.

<משה בר סימן טוב: אני לדוגמה הייתי במחלקה וראיתי שיש שם כמעט חצי שהם עובדים זרים.

<משה בר סימן טוב: כלומר, יש את האנשים חסרי המעמד.

<משה בר סימן טוב: זה יוצר בעיות מאוד קשות במחלקות, היכן שהתמהיל בין ישראלים ללא ישראלים.

<משה בר סימן טוב: אנחנו רוצים שאנשים ידעו עברית, אנחנו רוצים שאנשים ידעו לתקשר, אנחנו לא רוצים שייווצרו שם כל מיני מוקדי כוח, בלי חלילה שזה יישמע באיזשהו אופן גזעני או משהו אחר, שתהיה קבוצה של אריתראים, של הסודנים, של הפיליפינים ושל האחרים.

<משה בר סימן טוב: אנחנו בסוף אומרים שהתמהיל הזה של עד שלושה במחלקה, זה תמהיל סביר.

<משה בר סימן טוב: זאת הקלה מאוד גדולה עבור המחלקות.

דוד אמסלם: אין בעיה אבל אני אגיד לך איך אני חושב שצריכה להיות החשיבה.

<משה בר סימן טוב: אגב, זה גם נגזר מהצרכים.

דוד אמסלם: בדיוק.

דוד אמסלם: קודם כל צריך לגזור את הצרכים.

דוד אמסלם: קודם כל, כמה צריך.

<משה בר סימן טוב: זה נגזר מהצרכים.

<משה בר סימן טוב: הייתה עבודה מאוד מקיפה.

דוד אמסלם: אתה בעצם אומר שאם אנחנו נביא לארץ 2,400 עובדים זרים, אתה חושב שהבעיה נעלמת והכול בסדר.

<משה בר סימן טוב: צריך לעשות עוד דברים.

אלי אלאלוף: לכמה שעות עבודה ביום?

<משה בר סימן טוב: משמרת.

<משה בר סימן טוב: אנחנו רוצים שאנשים יעבדו חמש משמרות בשבוע.

דוד אמסלם: שמונה שעות.

<משה בר סימן טוב: לפי התקן של 42 וחצי שעות שבועיות.

<משה בר סימן טוב: אנחנו רואים היום אנשים שעושים שבע משמרות בשבוע.

נחמן שי: עד עכשיו זאת פריצת דרך מה שאתה אומר.

<משה בר סימן טוב: נכון.

<משה בר סימן טוב: אנחנו חושבים שזה לא מספיק, צריך גם לצד זה לקבוע שכר מינימום ענפי לעובדים במקצועות הטיפול כדי למשוך גם ישראלים, יותר ישראלים, שיבואו לשם.

<משה בר סימן טוב: יש כאן הקשר מלא שצריך להסתכל עליו.

<משה בר סימן טוב: אין כאן פתרון אחד.

דוד אמסלם: אני אגיד לך איך אנחנו מסתכלים.

דוד אמסלם: אנחנו מסתכלים קודם כל מהזווית של הלקוח.

דוד אמסלם: יש קשיש, אלה יכולים להיות ההורים שלי, שהוא בבית אבות והוא צריך לקבל שירות סביר והוגן ואנושי.

דוד אמסלם: משם אני מתחיל.

דוד אמסלם: מכאן אני גוזר את הצורך.

דוד אמסלם: בדרך כלל אני לא מתווכח אף פעם.

דוד אמסלם: אני למדתי שאני לא מתווכח עם הקליינט.

דוד אמסלם: אני גם לא מתווכח עם הבן אדם שמפעיל.

דוד אמסלם: אני שואל אותו כמה אתה צריך.

דוד אמסלם: למה אני סמוך ובטוח שהוא יעשה את החישוב הנכון?

דוד אמסלם: אם הוא אומר לי עשר, זה עשר.

דוד אמסלם: יכול להיות שהוא צריך 11 אבל הוא יגיד לי עשר, כי הוא משלם לו והרציונל שלי אומר שאתה לא משלם לבן אדם כדי שישב בחוץ ויאכל ארטיקים.

דוד אמסלם: אתה צריך אותו כדי שיעבוד.

דוד אמסלם: מי שלא עובד, אתה לא מבקש.

דוד אמסלם: אם א.ב.א.

דוד אמסלם: אומר לי שהוא צריך 5,000, אני יודע שהוא בא מזווית הצורך.

דוד אמסלם: לדעתי הוא גם נותן צורך בחסר.

דוד אמסלם: הוא צריך 5,000 כי הוא משלם להם.

דוד אמסלם: כידוע לך, כשאתה מביא עובד זר, זה יותר מורכב לטפל בו.

דוד אמסלם: צריך לדאוג לו למגורים וכולי.

דוד אמסלם: עדיף לך תמיד עובד ישראלי שגר ברחוב השני, שהוא רק חוצה את הכביש ונכנס לעבודה אבל הם לא באים.

דוד אמסלם: אני אומר שקודם כל אתה מקשיב לצורך.

דוד אמסלם: אני לא מתווכח עם הצורך.

דוד אמסלם: נמאס לי להתווכח עם הפקידים.

דוד אמסלם: בא משרד האוצר ומשכנע אותי שבחקלאות הכול בסדר ואצלם הכול בסדר.

דוד אמסלם: הכול בסדר במספרים אבל בפועל אין להם עובדים.

<משה בר סימן טוב: אני אומר את התשובה בצורה ברורה.

<משה בר סימן טוב: מי שאחראי על איכות הטיפול, זה משרד הבריאות ומי שקובע מה הן הדרישות המקצועיות שצריכות להיות, זה משרד הבריאות.

<משה בר סימן טוב: אני לא רוצה להביא טענות ל-א.ב.א חס וחלילה, אבל יכול להיות שאם איזשהו ארגון אחר או בית אבות מסוים היה שמח שכל המטפלים היו עובדים זרים וכל האחיות היו אחיות מעשיות.

<משה בר סימן טוב: אני אומר, לא אתה ולא אתה.

<משה בר סימן טוב: לא מתייחס לאף אחד מכם לגופם.

<משה בר סימן טוב: אנחנו ניתחנו את הצורך.

<משה בר סימן טוב: ראינו את החוסרים שיש בשטח.

דוד אמסלם: אתה אומר שב-2,400 נותנים את התשובה?

<משה בר סימן טוב: 2,400, זה המון.

<משה בר סימן טוב: זה נותן את התשובה.

דוד אמסלם: לא שאלתי אם זה המון.

<משה בר סימן טוב: זה לא עומד לבד.

<משה בר סימן טוב: יש עוד מהלכים לצד זה.

<משה בר סימן טוב: אם אנחנו נראה, אחרי שנעשה את הטקט הזה – זה טקט גדול, הוא דורש הסכמים בילטרליים – אנחנו נהיה במקום אחר.

<משה בר סימן טוב: מבחינתנו הגדרנו את הדרישה ואנחנו עכשיו צריכים גם את ההסכמה של משרד האוצר לדבר הזה.

דוד אמסלם: בדרך כלל דרישה מהסוג הזה, כמו שאמרתי קודם, מתחילה בהחלטת ממשלה.

דוד אמסלם: כששר האוצר רצה להביא וסוגיית הדיור בערה בו, העבירו החלטה.

<רון עוזרי: זה היה נכון לגבי 6,000 סינים.

<רון עוזרי: הם הולכים להביא 6,000 סינים ואנחנו לא יכולים להביא אלפיים עובדים סיעודיים.

דוד אמסלם: זה מה שאמרתי.

דוד אמסלם: אני מסביר.

דוד אמסלם: בזמנו ממשלת ישראל קיבלה החלטה להביא עשרים אלף סינים לענף הבנייה.

נחמן שי: גם לחקלאות.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: לא לחקלאות.

דוד אמסלם: אני אומר שאני חושב שאחרי שאתה מכיר בצורך – יש לך שר שאני מאוד מעריך אותו – שר הבריאות צריך להביא קודם כל החלטת ממשלה.

דוד אמסלם: הוא יגיד שהוא ישב עם המשרד שלו, ניתח, ישב עם הקליינטים, יש עם בתי האבות וזה הצורך המקצועי ושהוא מבקש להביא החלטה על 2,400 עובדים לענף הסיעוד.

דוד אמסלם: מזה מתחילים.

דוד אמסלם: כשאני נכנסתי לתמונה כוועדת הפנים, זה היה אחרי שעברה החלטת ממשלה והיא לא יושמה.

דוד אמסלם: אז קראנו לנקש ולכל הצוות ושאלנו למה.

דוד אמסלם: את משה נקש אני מאוד אוהב, אבל אל תגלגל אליו את הבעיה.

<משה בר סימן טוב: לא גלגלתי לאף אחד את הבעיה.

דוד אמסלם: אני מספר לך איך מתחיל הנתיב.

דוד אמסלם: אחרי שאתה מכיר את הצורך.

דוד אמסלם: אני שמח שפעם ראשונה אני שומע על המספר.

דוד אמסלם: לדעתי הוא יותר גבוה אבל אני לא רוצה להתווכח אתך.

דוד אמסלם: קודם כל, בוא נביא 2,400 עובדים סיעודיים.

דוד אמסלם: אני אומר שקודם כל תביאו החלטת ממשלה.

דוד אמסלם: אני מבקש שהשר יביא החלטת ממשלה.

אלי אלאלוף: אני מטיל ספק ב-2,400.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: אתה גם אמרת, ואני מסכים אתך, שצריך להעלות את השכר כדי להביא אנשים טובים.

דוד אמסלם: לפי הבנתי בסוף בסוף מדינת ישראל הרי הפריטה חלק מהשירות הזה והיא מתקצבת אותו.

דוד אמסלם: לכאורה היא תתקצב אותו והיא גם תשלם.

דוד אמסלם: יכול להיות שנעלה את ערך השעה ואנחנו נגיד לו שאנחנו משלמים לך 15 שקלים לשעה אבל אתה תשלם ארבעים שקלים לשעה.

דוד אמסלם: אתה מבין את חוסר ההגינות.

<משה בר סימן טוב: נעשה את זה לפי התקצוב שלנו.

דוד אמסלם: שפה אותו בהתאם.

<משה בר סימן טוב: אנחנו לא נדרוש משהו שבמודל לא מתוקצב.

<משה בר סימן טוב: לא יהיה דבר כזה.

<משה בר סימן טוב: יכול להיות שהם יגידו שזה יותר מורכב.

<משה בר סימן טוב: בסדר, זה דיון שאנחנו נעשה אתם.

דוד אמסלם: תודה רבה, משה.

דוד אמסלם: ניתן את זכות הדיבור לרוני.

<משה בר סימן טוב: ברשותכם, אני עוד מעט צריך ללכת לוועדה אחרת.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אמרת לי.

<רון עוזרי: אני אשתדל לקצר.

<רון עוזרי: בנושא של המחסור במטפלים, היטיב לציין את הבעיות מר בר סימן טוב.

<רון עוזרי: משמרות כפולות.

<רון עוזרי: לא ציינו כאן שהיום במערכת כבר קיימים אלפי – תקשיבו טוב מה אני אומר – מבקשי מקלט שעובדים.

<רון עוזרי: אנחנו לא מעסיקים אותם מתוך הנאה אלא יצטרכו לצאת מהמערכת ולהיכנס במקומם.

נחמן שי: אתה מעסיק אותם בלי אישור?

<משה בר סימן טוב: אני ראיתי בתל אביב מחלקות שכולם שם עובדים כאלה.

<רון עוזרי: עובדים באופן בלתי חוקי, מבקשי מקלט.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה מה שהייתי עושה במקומו.

דוד אמסלם: מי יחליף אצלו טיטולים?

דוד אמסלם: הוא יגיד שלא אישרו לו את העובד?

<רון עוזרי: גם לאור המראות המזוויעים שראינו בטלוויזיה, עובדים שלא ראויים – אני לא מדבר על אלה ספציפית – עדיין עובדים בבתי אבות כי אנחנו לא יכולים לפטר אותם כי אין לנו מישהו אחר במקומם.

<רון עוזרי: לכן כאן אני קורא - בהמשך למה שאמרו יושבי ראש הוועדה – למר בן סימן טוב, תעזור לנו כמו שאתה עוזר לנו בדברים אחרים, בבקשה, כמה שיותר מהר להעביר החלטת ממשלה.

<רון עוזרי: שר החקלאות רץ מהר, מעביר החלטות.

<רון עוזרי: אני בכוונה לא אאריך בזה.

<רון עוזרי: אנחנו צריכים את זה מחר, ביום ראשון הקרוב.

<רון עוזרי: עוד מעט פגרה ואני לא רוצה שניתקע בפגרה בלי האישור הזה כי אם זה יקרה, אנחנו נהיה בברוך.

<רון עוזרי: דבר נוסף.

<רון עוזרי: אני חייב להסביר את הנושא של אחיות.

<רון עוזרי: לפי ה-OECD חסרות במדינת ישראל בין עשרים לשלושים אלף אחיות.

<רון עוזרי: ארבע לכל אלף.

<שושי גולדברג: לנו יש נתונים אחרים.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: נבין את הנושא.

<רון עוזרי: חברים, לא נתווכח.

<רון עוזרי: אני לא רוצה להתווכח.

<רון עוזרי: אני אסביר היכן הבעיה.

<רון עוזרי: אנחנו נעביר לכם נתונים כפי שהבטחנו.

<רון עוזרי: אנחנו התקשרנו כמעט לכל האחיות המעשיות שעוברות הכשרה – יש לנו נתונים שאנחנו מרכזים אותם ממש בימים אלה – מתקשרים לכל אחת מאז שנתתם לנו את הפרטים, ותודה על כך, בעקבות הישיבה הקודמת.

<רון עוזרי: כמעט כולן מצאו כבר עבודה או שהן כבר עובדות, אולי כתוצאה מעבודה קודמת.

<רון עוזרי: אנחנו לא מצליחים למשוך אלינו כמעט אף אחת אלא בודדות שאפשר לספור על כף היד, וזה טוב, זה מעיד על כך שלא בזבזתם לריק את ההשתלמות הזאת ואנשים עובדים.

<רון עוזרי: כמו שאמרת, אחרי שתקבלו מאתנו את הנתונים, תנו את הטורבו על ההכשרה הזאת, אבל אני אסביר את הבעיה במינון.

<רון עוזרי: בעבר משרד הבריאות דרש מאתנו להעסיק מינימום 25 אחוזים אחיות מוסמכות.

<רון עוזרי: משרד הבריאות שינה את המינון מתוך כוונות טובות, לתת שירות טוב יותר ואז השירות לא היה גרוע ולא היו הזוועות, ומבקש שישים אחוזים אחיות מוסמכות כשאין לי אחיות מוסמכות בכלל ואני לא יכול למצוא.

<רון עוזרי: מבקשים ממני דבר שאני לא יכול לעמוד בו.

<רון עוזרי: אני אומר בפירוש שבמינהל הסיעוד נושבת רוח חיובית חדשה, ומקצת שבחה של שושי בפניה.

<רון עוזרי: אני בטוח שגם בנושא הזה נגיע להבנה, לפחות לצו שעה, שהמינון יצומצם לתקופת מעבר עד שיהיו עוד אחיות מוסמכות.

<רון עוזרי: אנחנו נשמח שכולן יהיו מוסמכות אבל תבינו, כל זה הוא לטובת אותם זקנים שכולנו נלחמים גם בתקשורת עבורם.

<רון עוזרי: אני לא יכול שלא להתייחס לשתיים-שלוש נקודות קטנות.

<רון עוזרי: מצלמות.

<רון עוזרי: אם יוחלט להציב מצלמות, אני מבקש ממשרד הבריאות, אנא, אתם תוציאו את המכרז ותציבו את המצלמות, ואני אומר למה.

<רון עוזרי: מדובר בחמישים מיליון שקלים.

<רון עוזרי: , אתם לא תשלמו אותם.

<רון עוזרי: אתם תכניסו את זה בנוהל ויש לנו ניסיון מר מאוד.

<רון עוזרי: תכניסו נוהל ממחר שכל אחד חייב לשים מצלמות, אף אחד לא ישלם את זה.

<רון עוזרי: תתמחרו את זה במאה שקלים במקום בחמישים מיליון שקלים.

נחמן שי: אתה רוצה שהמדינה תשלם עבור המצלמות?

<רון עוזרי: כי היא משלמת את האשפוז הסיעודי.

<רון עוזרי: כן.

דוד אמסלם: הוא אומר או שתיתן לו את זה בתעריף או שתיתן לי את זה במצלמה.

<רון עוזרי: אני אומר שיותר בקרה זה טוב, יותר תקן זה טוב, עוד עשרים מיליון וכולי.

<רון עוזרי: שכחנו כאן את הבסיס.

<רון עוזרי: צריך לתת את מה שמגיע, לא יותר, לאותם זקנים סיעודיים.

<רון עוזרי: יש כאן היום תעריף בחסר של שלושים אחוזים.

<רון עוזרי: אנחנו ביקשנו ממשרד הבריאות גם דרך בית המשפט בואו נסכים שבודק חיצוני או גורם חיצוני מקצועי יבדוק את הנושא.

<רון עוזרי: אני עוצם עיניים עכשיו.

<רון עוזרי: אנחנו מתחייבים לקבל כל מה שיוחלט כי אנחנו באים בידיים נקיות ובתום לב, כדי שאחת ולתמיד תיפתר אותה סאגה שכבר פעם בית משפט פסק כך וכך וזה לא נעים ולא טוב לאף אחד כי כולנו, כל אלה שסביב השולחן כאן רוצים שיהיה טיפול באותם זקנים סיעודיים ואף אחד לא רוצה שבית אבות יפסיד או שבית אבות יגנוב כסף.

<רון עוזרי: לא זה ולא זה.

<רון עוזרי: או שלא ירוויח מה שלא מגיע לו.

<רון עוזרי: אני קורא כאן, אולי אפשר למשוך עתירות.

<רון עוזרי: אני מצהיר בפני מנכ"ל משרד הבריאות.

<רון עוזרי: במידה ונגיע להבנה על גורם חיצוני שיקבע את התעריף, יש מספיק כלכלנים, אתה מכיר ואני מכיר, אני מודיע לך שנגמור עם בתי המשפט, נגמור עם הכול, ניתן לוח זמנים.

<רון עוזרי: הוא יודע כמה עולה סולר, הוא יודע כמה עולה אחות, הוא יודע כמה עולה רופא, הוא יודע כמה ארנונה, כמה שיפוצים, שכר דירה במבנה ואני מבטיח לכם לגמור את זה בחודש ימים ואז לא יהיה לאף אחד הסבר או הבנה למה בתים לחוצים או לא לחוצים.

<רון עוזרי: אלה דיני נפשות.

<רון עוזרי: אלה הזקנים חסרי הישע הסיעודיים במצב הקשה ביותר, שלא יכולים להסתדר בבתיהם, שאין להם כסף לממן.

<רון עוזרי: בואו נעזור להם ביחד.

<רון עוזרי: אנחנו אלה שמנגבים, לא רוצה להגיד את מה, אבל אנחנו אלה שעושים את העבודה הקשה ומוכנים לעשות אותה במסירות.

<רון עוזרי: תנו לנו רק את הכלים במינון סביר והוגן.

<רון עוזרי: לא להיות פרסרים לא לכאן ולא לכאן.

<רון עוזרי: אני מאמין שאם אתה תסכים, או אם הצוות המקצועי שלך, לכך, יהיה עידן חדש ונוכל לקדם ומבירא מיקתא נגיע לאיגרא רמא.

דוד אמסלם: תודה רוני.

דוד אמסלם: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

נחמן שי: תודה.

נחמן שי: אני מאוד שמח על הדיון.

נחמן שי: אני חושב שגם בעזרתכם, שני יושבי הראש, ההכרה וההבנה עד כמה הנושא הזה קריטי עולה כל הזמן.

נחמן שי: בסוף גם יבינו שרים בממשלת ישראל שאם הם רוצים להיבחר עוד פעם לכנסת, שיעבדו עם מיליון ישראלים שנמצאים כבר בשכבת הגיל הזאת ומספרם הולך וגדל והם משתתפים בבחירות.

נחמן שי: בסוף, בביזנס שלנו, הפוליטיקה מדברת.

דוד אמסלם: אתה אומר שזאת הסיבה היחידה שהם צריכים לפעול.

דוד אמסלם: חשבתי שיש טיפה מצפון.

נחמן שי: ראשית, יש.

נחמן שי: אני מקווה שיש, מוסר והכול, אבל אני אומר שבסוף בוא נהיה אנשים ריאליים.

נחמן שי: מיליון ישראלים שלא הולכים לשום מקום, שמשתתפים בבחירות ורשאים לקבל ממדינת ישראל את השירותים שהם ראויים להם.

נחמן שי: נקודה.

נחמן שי: כך צריך לדבר.

נחמן שי: אז תראה שהדברים זזים.

נחמן שי: אני מאוד שמח על התגובה של משרד הבריאות.

נחמן שי: אני מתרשם שדברים זזים אלא שלפי דעתי הם זזים לאט.

נחמן שי: משה, אתה יודע שחצי תקן למחלקה, מה אני אעשה?

נחמן שי: זה נראה לי מעט מדי ומאוחר מדי.

נחמן שי: אני לא מאשים אתכם כי זה היה מתוקצב ואתם צריכים להזיז, גמישות וכדומה, אבל אתם חייבים לעשות הרבה יותר מהר את הדברים האלה כי אותם 25 אלף אנשים, אני בטוח שראינו רק תמונה חלקית בעת האחרונה וכי זה הרבה יותר גרוע מכפי שזה נראה.

נחמן שי: אני רוצה לומר משהו.

נחמן שי: העדיפות שלי היא לראות ישראלים בענף הזה ולא עובדים זרים.

נחמן שי: אם אפשר להשקיע יותר בהכשרה, הם שלנו.

נחמן שי: הם יודעים את השפה, יודעים את התרבות אבל הם יעבדו אם הפיצוי הכספי יהיה נכון.

נחמן שי: אני יודע שבתי האבות התאהבו ברעיון של עובדים זרים, אבל זה חלק, זה חלק מהפתרון, אבל אם אפשר להגביר הכשרות ולהגדיל את השכר.

נחמן שי: ברגע שהשכר יהיה סביר, לא יהיו מיליונרים, אפשר יהיה לעשות את זה.

נחמן שי: הם מכירים את התרבות, הם מכירים את השפה, אותם אנשים שנמצאים בבתי האבות אין להם כוח לדבר בשפות אחרות, הם זקוקים לתקשורת, הבדידות היא האויב הכי גדול של האנשים האלה, אז עוד יהיה להם מטפל שאי אפשר לתקשר אתו רק מאנחות ומגניחות.

נחמן שי: מזה אי אפשר לעשות טיפול.

נחמן שי: לכן אני חושב שאנחנו בדרך הנכונה אבל אני מבקש מכם תאיצו, תלחצו ותזיזו את זה קדימה כי הזמן רץ.

נחמן שי: אני אומר לכם, הזמן פועל נגדנו בתחום הזה.

נחמן שי: כמה שלא נלך קדימה, כנראה שמספר הסיעודיים יגדל ומספר האנשים בבתי האבות יגדל ואנחנו לא נצליח לענות על הביקוש.

נחמן שי: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה נחמן.

דוד אמסלם: יוסי, בבקשה.

יוסי יונה: אדוני היושב ראש, כל אחד מאתנו יש לו אבא ויש לו אימא, יש כאלה שהיו לו.

יוסי יונה: אבי נמצא היום בבית חולים שיקומי, בפלימן.

יוסי יונה: הוא מקבל טיפול, באמת אחד הטיפולים המסורים ביותר שאני יכול להעיד עליהם.

יוסי יונה: ממש אהבה, מסירות, אכפתיות ודאגה.

יוסי יונה: זה יוצא מן הכלל.

יוסי יונה: גם כשיש נקודות של אופל ואפלה בתחום הזה, יש גם המון נקודות אור.

דוד אמסלם: חשוב לומר שזה מוסד ממשלתי.

<משה בר סימן טוב: בית חולים ממשלתי.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: זה מוסד ממשלתי והטיפול שם הוא לעילא ולעילא.

יוסי יונה: ביקרתי, בלי להזכיר שמות, במקומות כאלה אחרים והציגו בפני תמונה, מעבר למה שראינו בטלוויזיה.

יוסי יונה: אומרת לי שם הרופאה שיש לנו כאן מטפלת סיעודית על 15 חולים, צריכים לקלח אותם.

יוסי יונה: היא אומרת, אתה יודע מתי אנחנו משכימים אותם בבוקר כדי להשלים את העבודה?

יוסי יונה: היא אומרת לי שכך זה בכל בית אבות.

יוסי יונה: בשעה 3:00 לפנות בוקר מתחילים לקלח את האנשים האלה.

יוסי יונה: מוציאים אותם בכוח מתוך המיטות שלהם ומקלחים אותם כדי להספיק.

יוסי יונה: הבעיה של התקינה היא אחת הבעיות המאוד מאוד מרכזיות.

יוסי יונה: אנחנו נשים מצלמות ונעשה בקרה.

יוסי יונה: אני חושב שזה נכון, אבל כאשר המציאות היא מאוד מאוד קשה והעבודה מאוד מאוד שוחקת והתקינה היא מאוד מאוד מוגבלת, כל מצלמה שלא תשים, אתה לא תפתור בסופו של דבר את הבעיה.

יוסי יונה: זאת אומרת, בעיית היסוד כאן היא בעיה של תקינה.

יוסי יונה: זאת בעיה של תקינה וגם בעיה של שכר.

יוסי יונה: כאשר יש מספר כל כך קטן של עובדים אל מול מספר גדול של מטופלים, הרי התוצאה – ולא שאנחנו מצדיקים אותה – הרבה פעמים היא כמעט הכרחית.

יוסי יונה: המקום בו יהיו מצלמות ובקרה, לטעמי אלה בעצם מנגנונים משלימים ואני אומר את זה בצער.

יוסי יונה: אמרת ממשלתי ולא בכדי וההערה הזאת היא מאוד מאוד חשובה.

יוסי יונה: בכל זאת אני חושב – ותסלחו לי אלה מכם שהם נציגי בתי אבות וההערה שאני אומר לא תמצא חן בעיניכם – שאנחנו, המערכת הישראלית של השוק הפרטי, לא הפנימה את העיקרון המאוד בסיסי של הוגנות.

יוסי יונה: תמיד השיקול הזה של הרווח, הרבה פעמים הוא בא על חשבון השירות שנותנים שם.

יוסי יונה: זאת אומרת, יכול מאוד להיות מצב שגם כאשר אדוני כאן אמר שצריך להגדיל את התעריף לאדם בבית אבות, אבל אם אין אתוס של הוגנות, הרי בעל בית האבות ירצה למקסם את הרווח שלו על רמת השירות.

יוסי יונה: שם אכן צריכה להיות ביקורת הפתע והמצלמות, כדי להבטיח שגם בתנאים אופטימליים, אני חושב שגם בתנאים אופטימליים, בהם הרווח האפשרי פר מטופל יהיה סביר, עדיין יכולות להיות הבעיות הללו של פגיעה בחולים האלה.

יוסי יונה: לכן אני חוזר ואומר שהבעיה המרכזית שיש לנו כאן היא בעיה של תקינה.

יוסי יונה: דיברתם גם על כך ואני גם שמעתי דיווחים שבעצם המון פעמים כשעושים את עליית המדרגה הזו מבחינת ההכשרה וההתמקצעות, אז האנשים האלה שמקבלים את התואר היותר גבוה בהכשרה, הם לא המטפלים הסיעודיים.

יוסי יונה: אז בשרשרת המזון, הטיפול הסיעודי יורד דווקא לאנשים שאין להם הכשרה, שהם בתחתית שרשרת המזון של החברה הישראלית, שהם עצמם קשי יום.

יוסי יונה: לא שאני מצדיק את הטיפול הגרוע שהם עושים אבל נוצרת איזושהי מערכת יחסים כזאת שאנחנו מביאים את האוכלוסיות הכי חלשות מצד אחד, שאלה הקשישים, ומצד שני את האוכלוסיות הכי חלשות שמטפלות בהם.

יוסי יונה: שם, במפגש הזה, אנחנו רואים את כל הדברים המאוד מאוד קשים שמן הראוי שייפסקו.

יוסי יונה: אני חושב שהמשימה העיקרית כאן היא של משרד הבריאות כדי לתת את הפתרון המבני.

יוסי יונה: כפי שאמרתי בתחילת הדברים, מהו היעד, מהו הממוצע ב-OECD, מהי תכנית האב שאנחנו רוצים לגבש ולהגיד, תבואו אלינו נניח כל חצי שנה או כל שנה ותגידו לנו בבקשה שאלה יעדים מדידים, אנחנו רוצים לבדוק היכן היינו בשנה שעברה והיכן אנחנו נמצאים בשנה הזאת.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת פרי.

יעקב פרי: קודם כל, אני רוצה לברך את שני ידידיי יושבי הראש.

יעקב פרי: אני חושב שמדובר בנושא חשוב מאין כמותו.

יעקב פרי: לצערי ממשלת ישראל, ואני אומר את זה באמת בעדינות כי אני לא חושב שלמישהו יש כונה רעה, אבל הביצוע הוא ביצוע מבזה.

יעקב פרי: בוא נקרא לילד בשמו.

יעקב פרי: נורא חשוב נושא התאגיד ואולי עוד יותר חשוב להביא 6,000 עובדים סינים.

יעקב פרי: אני שמעתי בדיונים הקודמים מפי נציגי בתי האבות על מחסור של 5,000 עובדים סיעודיים.

יעקב פרי: עכשיו זה לא חשוב.

יעקב פרי: תתחילו עם 2,400 עובדים ואני אברך על זה.

יעקב פרי: כולנו נברך על זה אבל אני חושב שבלי החלטת ממשלה אי אפשר יהיה להעביר זאת.

יעקב פרי: בואו נגיד את האמת, מדובר באחת העבודות הקשות ביותר, המתישות ביותר, ומה נעשה?

יעקב פרי: ישראלים לא רוצים לעבוד בהן.

יעקב פרי: אני אומר בהכללה.

יעקב פרי: אני מניח שיש ישראלים שרוצים ואותם ישראלים שרוצים מוצאים את מקומם, אם זה במקצוע אחות סיעודית ממש או אחות מוסמכת ואם זה בכוח עזר, אבל אנחנו שמענו שמשרד האוצר – ואני מצטט מה שאני שמעתי – מוכן לתמחר את כוח העזר ביותר משכר המינימום.

יעקב פרי: זאת אומרת, העובדה שנקודת ההתייחסות גם של משרד האוצר למשיכת כביכול עובדים ישראלים לאותו מקצוע של כוח עזר, היא יותר משכר המינימום.

יעקב פרי: אנחנו יודעים כמה זה אטרקטיבי.

יעקב פרי: אני באמת רוצה לשאול את נציגי משרד האוצר ומשרד העבודה והרווחה.

יעקב פרי: אני יודע שמשרד הבריאות מנסה לעשות כמיטב יכולתו.

יעקב פרי: גם משרד הבריאות יכול במקום הזה לעשות יותר ואמרתי את דבריי, אבל אילו פעולות באמת הממשלה עושה כדי לעודד תעסוקת ישראלים בתחום הכול כך קריטי, הכול כך חשוב הזה בוודאי לכל אחד מאתנו?

יעקב פרי: כמה האוצר באמת משלם לבתי האבות ולמוסדות הסיעוד עבור העסקת העובדים בדגש על כוח עזר?

יעקב פרי: כבר שאלתי למה אפשר להביא עובדי בנייה סינים ואי אפשר להביא כוח עזר זר למצוקת כוח האדם.

יעקב פרי: קראתי את נייר העמדה של ארגון כן לזקן.

יעקב פרי: אני רוצה לשאול את השרה לשוויון חברתי למה היא לא נפגשת עם הארגון הזה.

<קריאה: המשרד כאן.

יעקב פרי: אם הוא כאן, אולי נזכה לשמוע תשובה.

יעקב פרי: יושבי הראש, אסור לנו להרפות מהנושא הזה.

יעקב פרי: אנחנו יודעים שמצב הזדקנות האוכלוסייה הוא כזה שאחת השאלות שלי היא האם 2,400 גם צופים פני עתיד.

יעקב פרי: הולכת להיות הזדקנות יחסית מבורכת בגלל הארכת תוחלת החיים של האוכלוסייה בישראל.

יעקב פרי: אנחנו צריכים לראות אם המספרים האלה גם עונים לנו על צורכי העתיד.

יעקב פרי: זה נושא קריטי, כואב.

יעקב פרי: יותר מצלמות או פחות מצלמות, אני לא נגד אבל זה לא יפתור את הסיפור.

יעקב פרי: אנחנו צריכים אנשים שיקלחו אותם, שידברו אתם, שיהיו לידם וזה נושא קריטי.

דוד אמסלם: אתה מתכוון שיהיו למצלמות מה לצלם.

יעקב פרי: נכון.

יעקב פרי: תודה אדוני היושב ראש.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: תודה אדוני היושב ראש.

דב חנין: הערכה לכם רבותיי יושבי ראש הוועדות על הנחישות שלכם בהובלת נושא הזה ובאי הרפיה מהסוגיה הזאת.

דב חנין: אני רוצה לפתוח, אדוני יושב ראש ועדת הפנים, באמירה שלך, באמירת ביניים.

דב חנין: אמרת את זה בחצי חיוך.

דב חנין: מצלמות זה דבר טוב אבל כדאי שלמצלמות יהיה את מי לצלם.

דב חנין: בסוף אנחנו צריכים עובדים בתחום הזה, עובדים.

דב חנין: בלי עובדים בתחום הזה אנחנו לא נתקדם.

דב חנין: דובר כאן רבות על האחיות, זה מאוד מאוד חשוב ואני מעריך את העבודה שנעשית כדי לצמצם את הפער, אבל קודם כל המחסור הכי קריטי הוא בעובדי סיעוד וזה פשוט מחסור קריטי.

<משה בר סימן טוב: במטפלים.

דב חנין: ובמטפלים.

דב חנין: אני מברך קודם כל על העמדה שלכם לגבי ה-2,400.

דב חנין: מבחינתי לא צריך להביא אותם.

דב חנין: יש מבקשי מקלט, תעסיקו אותם בתחום הזה.

<משה בר סימן טוב: כבר עובדים.

דב חנין: עובדים, אבל אני הייתי רוצה שיעבדו בצורה מסודרת לא בקריצת עין.

דב חנין: יש נהלים, המדינה אומרת לציבור הזה שזה משהו שהמדינה צריכה אותו, אנחנו מפנים אתכם לעבוד בזה, כל עוד הם נמצאים כאן.

דב חנין: כשהמדינה תחזיר אותם לכל מיני מקומות, זה מצב אחר.

דב חנין: בינתיים הם כאן.

דב חנין: אי אפשר לגרש אותם, טפלו בזה.

דב חנין: הם נמצאים כאן וזה משהו שאפשר לעשות אותו ובתוך חודש-חודשיים להתחיל מהלך.

דב חנין: העבודה הזו היא עבודה קשה ביותר.

דב חנין: בחודשים האחרונים יצא לי לבקר בכמה בתי אבות.

דב חנין: אני אומר לכם, העובדים שם עובדים באמת עבודה קשה ביותר.

דב חנין: אנחנו באים אליהם בהרבה טענות אבל לפעמים הם עושים עבודת קודש.

דב חנין: אני רואה שם אנשים ואני אומר כל הכבוד שהם מוכנים לעבוד.

דב חנין: הם עובדים בשכר מאוד נמוך, בתנאי עבודה מאוד קשים.

דב חנין: דיברו כאן על שבע משמרות, אבל זה באמת שוחק.

דב חנין: אתה עובד ועובד ועובד, אתה צריך לרחוץ, צריך לטפל וצריך סבלנות.

דב חנין: אי אפשר לעבוד בצורה כזאת.

דב חנין: גם המעמד שלהם הוא לא מעמד.

דב חנין: המעמד שלהם הוא בתחתית הסולם.

דב חנין: אין הכשרה, אין הכרה.

דב חנין: בכל זאת, מטפלים בבני אדם.

דב חנין: צריך לתת למקצוע הזה איזשהו סוג של מעטפת.

דב חנין: בשורה התחתונה, זה עולה כסף.

דב חנין: אני יודע שאתם פועלים בתקציב מוגבל, אבל עכשיו כשיש לנו כל כך הרבה כסף, שלושה מיליארד שקלים עודפי גבייה, יש 4.7 מיליארד שקלים.

דב חנין: אני אומר את זה לא כדי לקנטר מישהו.

דב חנין: אני אומר שעובדה היא שיש כסף.

דב חנין: השאלה מה עושים בכסף הזה.

דב חנין: אני אומר שהסוגיה הזאת של הקשישים והטיפול בקשישים, היא קריטית.

דב חנין: זאת ההזדמנות.

דב חנין: בואו ניקח חלק מהכסף למטרה הזאת.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת ישראל אייכלר.

ישראל אייכלר: רבותיי יושבי הראש, אני לא רוצה לחזור על דברים שכבר נאמרו אבל יישר כוח לכם על עצם העלאת הנושא והדיבור בו כאשר גם כשזה ירד מהכותרות בתקשורת אתם ממשיכים בזה וזה הכי חשוב.

ישראל אייכלר: כולם מדברים יומיים ושוכחים את הזקנים אבל אתם לא שוכחים אותם ויישר כוח.

ישראל אייכלר: אני רוצה להזהיר את עצמנו מפני דבר טוב.

ישראל אייכלר: רוצים למקצע, שיהיה רישוי, שסיעוד יהיה משהו מאוד מאוד מכובד וזה טוב.

ישראל אייכלר: אבל מישהו לימד אותי פעם שהאויב של הטוב הוא הטוב יותר.

ישראל אייכלר: אם אני אחכה עד שהאנשים ילמדו בשעה שחסרים לי עובדים – כמו שאמרתם, רוב האנשים לא רוצים לעבוד בזה – אני מכיר בחור שיש לו נשמה טובה, יש לו נפש גדולה, יש אנשים שאוהבים לעזור לאנשים קשישים, והוא רוצה ללמוד והוא לומד.

ישראל אייכלר: הוא כבר כמעט חמש שנים לומד ואני שואל אותו לפעמים מה הוא לומד.

ישראל אייכלר: חלק גדול מהדברים שהוא לומד, בבחינות הקשות ביותר, לא נוגעים בכלל לעבודה שלו ולעולם הוא לא יצטרך אותם, אבל עד שהוא יקבל את הרישיון, הפרנסה שלו בזמן שהוא לומד כמעט בלתי אפשרית, אם אשתו לא הייתה עובדת.

ישראל אייכלר: לא נותנים לו רישוי שהוא יסיים בעזרת השם את הלימודים.

ישראל אייכלר: עוד מעט הוא מסיים חמש שנות לימוד והוא יהיה אח סיעודי מוסמך.

ישראל אייכלר: הוא עקשן אבל יש אחרים שנופלים בדרך.

ישראל אייכלר: רוצים לעשות רישוי, זה חשוב מאוד.

דוד אמסלם: הוא אומר שבמצב הביניים, עד שנביא את המוסמך, צריכים לדאוג.

ישראל אייכלר: אלה שמתחילים ללמוד, צריך לאפשר להם להתחיל לעבוד.

ישראל אייכלר: שילמדו תוך כדי עבודה אבל לא להגיד לו תלמד חמש שנים ואחרי כן ניתן לך רישיון כדי לעסוק במקצוע הזה.

ישראל אייכלר: נקודה נוספת, הסיעוד הביתי.

ישראל אייכלר: אנחנו הולכים יותר ויותר להתקדם לכיוון סיעוד ביתי.

ישראל אייכלר: אנחנו מדברים רק על מוסדות אבל הסיעוד הביתי, יש פיליפיניות, נשמות טובות, שאין להן רישוי.

ישראל אייכלר: הן חוקיות אבל אין להן את ההסמכה.

ישראל אייכלר: הן עושות את העבודה מצוין, אנחנו נאסור עליהן לעבוד עד שיהיה להן רישיון?

ישראל אייכלר: גם על זה צריך לחשוב.

ישראל אייכלר: לפחות כמה שנים לאפשר מצב שגם מי שאין לו את הרישוי והדיפלומה, יוכל לעבוד ובמשך הזמן ילמד.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה רבה לישראל.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אילן גילאון.

אילן גילאון: האמת היא שאפשר להגיד כאן את כל מה שאנחנו אומרים לגבי מטפלים גם בשאר המוסדות ולא רק במוסדות גריאטריים.

אילן גילאון: גם שיקומיים ואחרים.

אילן גילאון: רגולציה זה לתעדף דברים.

אילן גילאון: כך עושים את זה.

אילן גילאון: בכלל, חדוות יצירה, מה שפעם דיברנו עליה, זה ביטחון תעסוקתי ויכולת התפרנס בכבוד.

אילן גילאון: זה ברור לגמרי.

אילן גילאון: כאשר הולכים לי במהירות רבה מדי לעובדים הזרים, אני מבין שיש עוד סיבוב שצריך לעשות ולכן אני לגמרי מקבל את מה שדב חנין אומר כאן.

אילן גילאון: לכן צריכים להיות שני דברים, האחד, צריך להבין היטב שבמקום שצריכים למקסם רווחים ולצמצם הוצאות, זה מסתיים במה שאנחנו רואים.

אילן גילאון: זאת צריכה להיות תובנה בבסיס.

אילן גילאון: לכן העניין הזה, ככל שזה ניתן שזה לא יהיה בתוך המציאות של למטרות רווח, כך טוב.

אילן גילאון: הממשלה צריכה לעשות.

אילן גילאון: שנית, אולי צריך לחשוב על – אתה התחלת להגיד את זה וזה מאוד חשוב – על שיטת הקוד ההפוך.

אילן גילאון: נכון, יש הרבה מאוד אנשים קשישים שרוצים ללכת לבתי אבות, יש כאלה אחרים שלו הקוד היה הפוך, לא הילדים צריכים להשתתף אלא בהתאם למצב הילדים המדינה הייתה משתתפת באותה רמה שהיא משתתפת כאשר היא שמה אדם במוסד, כנראה שחלק גדול מהפתרונות היו שם.

אילן גילאון: אני רוצה להניח אדוני היושב ראש שעד שמונים אחוזים מהמקרים, המצב היה טוב יותר בתוך המשפחה ואני אומר את זה לאורך כל הקו, גם לגבי משוקמים, גם לגבי קשישים ולגבי אחרים.

אילן גילאון: אי אפשר להפריז בחשיבות של הבעיה עליה אנחנו מדברים אבל היא נובעת מאותו מקום.

אילן גילאון: מרכזי רווח במקרה כזה, הם מאוד בעייתיים.

אילן גילאון: סיפרתי לך שהגענו למקומות שלא הפעילו בקיץ מזגן עת היו קרוב ל-38 מעלות חום.

אילן גילאון: זאת מציאות של יום יום.

אילן גילאון: זה כוח אדם שאיננו מיומן כי הוא לא יכול להיות מיומן במחירים שמשלמים לו.

אילן גילאון: אנשים עושים שם עבודה חשובה וקשה אבל בסופו של דבר התסכול הוא כל כך גדול במקומות האלה, שזה מסתיים כך.

אילן גילאון: מה שצריך להיות גורם למטרות רווח, לצמצם הוצאות ולהגדיל רווחים, תמיד ייגמר בהתעללות בחסרי ישע.

אילן גילאון: לכן אני מציע את שני הדברים האלה.

אילן גילאון: האחד, הקוד ההפוך, כמה אנשים רוצים, והרבה רוצים, להיות בתוך הבית אבל אי אפשר להחזיק אותם שם.

אילן גילאון: לו היינו יכולים לנייד את הזכות שלהם כמו שאנחנו מקבלים אותם במוסד אל הבית, אני בטוח שזה היה נותן חלק מהפתרון.

אילן גילאון: והדבר השני, כן, להכין אנשים, לתת ברגולציה שלנו תעדוף.

אילן גילאון: כשצריך רופאים מרדימים, מעדיפים אותם.

אילן גילאון: כשצריך את העובדים הסיעודיים האלה, צריך לתת כסף ומשכורת, נקרא לילד בשמו, ותנאים ומעמד.

דוד אמסלם: תודה רבה, אילן.

דוד אמסלם: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: תודה ליושבי הראש על הישיבה.

עבדאללה אבו מערוף: זה נושא שרק מדברים עליו והמצב צריך טיפול שורש מבחינת האשפוז ומבחינת האשפוז בבית.

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שנסת

עבדאללה אבו מערוף: כל על התמונה באופן כללי, העובדים הזרים – סליחה שאני מכניס את העניין הזה – יש תרומה להזנחת הנושא כי המדינה, משרד הבריאות ומשרד הרווחה בכל זאת אמרו שהענף הזה מוזנח כי יש הרבה עובדים זרים שמטפלים בחולים הסיעודיים בבית ולא בבתי החולים.

עבדאללה אבו מערוף: שם המצב יותר גרוע מאשר בבתי החולים הסיעודיים.

עבדאללה אבו מערוף: המצב בבתי החולים הסיעודיים צריך התייחסות.

עבדאללה אבו מערוף: המקצוע הזה צריך להיות עם הכשרה, אם זה בבית ואם זה בבתי החולים.

עבדאללה אבו מערוף: מה שאמר חבר הכנסת גילאון, מובן שיש שם מקור של רווח, מקור של הכנסה, וצריך להתחיל לחשוב איך משרד הרווחה, משרד הבריאות והמדינה תיקח את האחריות לעניין ההכשרה ולעניין המקצועיות.

עבדאללה אבו מערוף: יש הרבה מטפלים שלא יודעים לטפל בפצעי לחץ למשל, שזה דבר חשוב מאוד כי צריך להפוך את החולה מצד לצד.

עבדאללה אבו מערוף: צריך להכיר בזה כמקצוע.

עבדאללה אבו מערוף: זה לא שכל אחד יכול לטפל בחולה סיעודי.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: יש כאן מפקח של משרד הבריאות?

דוד אמסלם: מישהו מטעם משרד הבריאות שמפקח על התחום הזה.

<אהרון כהן: כן.

<אהרון כהן: אני ראש האגף לגריאטריה במשרד הבריאות.

דוד אמסלם: איך אתה מרגיש בימים אלה?

<אהרון כהן: מרגיש קשה.

<אהרון כהן: מזועזע.

<אהרון כהן: ידענו שיש מקרי התעללות כי אנחנו מטפלים בזה שנים אבל לראות את זה, זה שונה מאשר לדעת על כך.

<אהרון כהן: אנחנו כן עושים הרבה צעדים עכשיו כדי לאפשר לנו ללכת לשורש הבעיה ולא רק לתפוס את הגנב ולהעניש אותו אלא כפי שנאמר כאן, לשפר את התנאים של המטפלים, לשפר את ההכשרות, להגדיל את התקינה, להגדיל את הפיקוח, אם זה פתע, אם אלה מצלמות, בכל דרך שיכולה להרתיע.

<אהרון כהן: אנחנו נוקטים באפס סובלנות לגבי המקרים האלה.

<אהרון כהן: הבעיה היא בעיה ידועה בכל העולם ולא רק כאן.

<אהרון כהן: עד עכשיו זה נכון שלא נעשה מספיק כדי לשפר את התנאים ולמנוע את המקרים.

דוד אמסלם: אתה עוסק גם בנושא התקציבים או רק בפיקוח?

<אהרון כהן: אני חושב שזה שילוב של כמה דברים.

<אהרון כהן: יש צעדים שצריך לנקוט בהם, חלק מהם כרוכים בתקציב ודורשים תקנים.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

דוד אמסלם: תרשה לי, ברשותך.

דוד אמסלם: אם אתה לא יודע, תגיד שאתה לא יודע ואני אשאל מישהו אחר.

דוד אמסלם: הרי אתה בתחום וזה התחום בו אתה עוסק.

דוד אמסלם: בסופו של דבר אתם מתקצבים את המוסדות הפרטיים בנושא הזה של המטופלים.

דוד אמסלם: זאת הרי אחריות המדינה.

דוד אמסלם: זה חלק מהעניין, כפי שהציגו את זה כאן.

דוד אמסלם: אמר חבר הכנסת יעקב פרי את המשפט שגם אני שמעתי אותו, שהאוצר אמר שהוא מוכן לתקצב קצת יותר משכר המינימום.

דוד אמסלם: כמה אתם מעבירים בתקצוב שלכם?

דוד אמסלם: איך אתם מתמחרים את השירות הזה של העובד הסיעודי?

דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על האחות המוסמכת.

דוד אמסלם: כמה אתם מתקצבים את בית האבות פר שעה.

<אהרון כהן: אנחנו מתקצבים קצת יותר משכר מינימום.

דוד אמסלם: כמה?

<אהרון כהן: אני לא יודע.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה אמיתית, עם יד על הלב, אני מתחבר לכל מה שאמר יעקב פרי ומה שאמר אילן גילאון.

דוד אמסלם: להיות בבתי אבות ולעבוד שם, זאת עבודה קשה ושוחקת.

דוד אמסלם: לדעתי היא סוג של שליחות.

דוד אמסלם: בן אדם סביר, לא רוצה לעבוד שם אלא אם כן יש אנשים מיוחדים שיש להם נפש מיוחדת, כמו שאמר חבר הכנסת אייכלר, והם אוהבים לעזור לאנשים והם באים מתפקיד של שליחות.

דוד אמסלם: אבל הרוב לא שם.

דוד אמסלם: הרוב באים בגלל הפרנסה, כמו כל עבודה.

דוד אמסלם: אני שואל האם נראה לך סביר שבן אדם שאתה מתמחר אותו - כמה היום שכר המינימום?

דוד אמסלם: עשרים וכמה שקלים – תיתן לו עוד שקל והוא יבוא להחליף טיטולים, לקלח בן אדם שצריך להרים אותו פיזית, ללטף אותו ולתת לו חום, לנקות לפעמים את הצרכים שלו?

דוד אמסלם: זה נשמע לכם סביר?

דוד אמסלם: או שבסוף זה במספרים, זה מה יש ובסוף זה מתגלגל לעובד.

דוד אמסלם: הרי זה ברור שאם אתה תתקצב אותו ב-15 שקלים לשעה, יבוא לך מישהו שיעבוד ב-15 שקלים לשעה אבל הוא ייתן שירות של 15 שקלים לשעה.

דוד אמסלם: זה נשמע לכם סביר?

<אהרון כהן: לא רק שאני מסכים אתך אלא גם ביקשנו שהשכר למטפלים יעלה בצורה משמעותית.

דוד אמסלם: אגף התקציבים יושב כאן?

<יעל לינדנברג: כן.

דוד אמסלם: מה את אומרת?

<יעל לינדנברג: אני רפרנטית תעסוקה באגף התקציבים.

<יעל לינדנברג: ספציפית לסוגיה הזאת.

דוד אמסלם: מה התמחיר?

דוד אמסלם: אני מדבר כרגע על הסיעודיים.

<יעל לינדנברג: התקציב בתעריף שמיועד לנושא של שכר המטפלים הוא עשרות אחוזים מעל שכר המינימום.

דוד אמסלם: כמה?

דוד אמסלם: דברי אתי בשקלים.

דוד אמסלם: הרי זאת העבודה שלך.

דוד אמסלם: את צריכה לשרוק את זה אם נעיר אותך באמצע הלילה.

<יעל לינדנברג: נכון.

<יעל לינדנברג: אני רפרנטית תעסוקה ולא רפרנטית בריאות.

דוד אמסלם: למה לא בא רפרנט בריאות?

<יעל לינדנברג: כרגע הם לא יכלו להגיע.

דוד אמסלם: שלחו מישהו.

דוד אמסלם: לא חשוב שהוא לא יודע, אבל שלחו אותו.

<יעל לינדנברג: ככל שהנושא הוא על מחסור בעובדים, אני כאן ואני באה לסייע בנושא וגם טיפלתי בו.

דוד אמסלם: התשובה שלך מעידה איך אתם רואים את העניין.

<יעל לינדנברג: לא.

<יעל לינדנברג: אני יכולה להרחיב.

<יעל לינדנברג: זה ספציפית על הסוגיה הזאת שאנחנו יודעים שיש פער מאוד גדול בין השכר שמועבר בפועל שבאמת הוא, נקרא לזה, נושק לשכר מינימום, שכר שהוא מאוד נמוך לעומת העבודה שמתבצעת.

דוד אמסלם: זה מטריד אתכם?

<יעל לינדנברג: זה מטריד מאוד.

דוד אמסלם: למה כשרציתם להעלות לחיילים, העליתם בצדק?

דוד אמסלם: אתם יזמתם משהו?

דוד אמסלם: אני שואל, עכשיו סיימנו את דיוני התקציב.

דוד אמסלם: אתם לא באתם ואמרתם למשרד הבריאות, תקשיבו, אתם לא מבינים, אנחנו יודעים מה טוב לאנשים, 22 שקלים - אנחנו לא מוכנים להעסיק אנשים בסכום הזה אלא ניתן להם שלושים שקלים.

דוד אמסלם: אתם אמרתם את זה?

<יעל לינדנברג: כיום התקציב בתעריף לשכר של עובדים הוא הרבה מעל שכר המינימום, מה שלא מועבר בפועל.

<יעל לינדנברג: כלומר, יש כאן אמירה ברורה שהשכר שאמור להיות מועבר לעובדים - - -

דוד אמסלם: מה זאת אומרת לא מועבר בפועל?

דוד אמסלם: מי לא מקבל אותו?

דוד אמסלם: מי אמור להעביר אותו?

עבדאללה אבו מערוף: לא מנוצל או לא מיושם?

דוד אמסלם: מי אמור להעביר?

<יעל לינדנברג: התעריף כולו מגלם כמה קריטריונים.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אתם ערבבתם את התעריף.

דוד אמסלם: אתם עושים איזה סלט ירקות ואומרים עכשיו לך תוציא משם כמה עגבניות.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה.

דוד אמסלם: הרי זה בעצם הבלוף הגדול.

דוד אמסלם: אתם יוצרים איזו מדמנה שאף אחד לא כמעט לא יודע איך היא מורכבת ולכן בעצם בתוצאה הסופית, בסטטיסטיקות הכול יוצא טוב כאילו אבל בסופו של עניין העובד לא מקבל את השכר שמגיע לו.

<יעל לינדנברג: אני מסכימה שזו הסוגיה הבעייתית.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה.

דוד אמסלם: למה את מחכה לדיון הזה?

דוד אמסלם: הרי אם זה בתחום שלי - - -

<יעל לינדנברג: אני מסכימה ואני אציין שהנושא הזה מאוד חשוב לנו ואנחנו שותפים למשרד הבריאות לתהליך.

<יעל לינדנברג: גם רשות האוכלוסין שותפה.

דוד אמסלם: במה זה בא לידי ביטוי שזה חשוב לכם?

<יעל לינדנברג: זה בא לידי ביטוי שהוקם צוות ייעודי לנושא של סיעוד.

דוד אמסלם: מתי?

<יעל לינדנברג: צוות ממשלתי.

<יעל לינדנברג: הוא הוקם לפני כחודש.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: בעקבות הכתבה?

<קריאה: גם.

דוד אמסלם: ואם אין כתבה?

<יעל לינדנברג: אנחנו לא ניזונים מכתבות.

דוד אמסלם: במקרה כך יצא.

דוד אמסלם: מיד אחרי הכתבה, במקרה.

<יעל לינדנברג: זה נושא שנבחן כבר הרבה זמן.

דוד אמסלם: אם בחנתם את זה, למה לא תיקנתם את זה?

אלי אלאלוף: מי ראש הצוות שלכם?

<יעל לינדנברג: ראש הצוות, זה צוות של הממונה על התקציבים, מנכ"ל משרד הבריאות.

<יעל לינדנברג: זה צוות שידון באופן כללי בתחום הסיעוד מתוך הבנה שהנושא הוא לא רק מחסור אלא גם דברים אחרים כמו היחס ונושאים נוספים.

דוד אמסלם: תקשיבי מה מרגיז אותי בתשובה שלך.

דוד אמסלם: אני עשיתי דיון בוועדת הפנים לפני שנה.

דוד אמסלם: דיברנו על הנושאים האלה.

דוד אמסלם: לא הייתה טלוויזיה, לא הייתה כתבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אלי אלאלוף עשה כמה דיונים בוועדה שלו עוד לפני הכתבה.

דוד אמסלם: הם פונים אלינו.

דוד אמסלם: הרי אני לא מכיר את התחום אבל פנו אלי בתי האבות.

דוד אמסלם: אני הלכתי ונפגשתי אתם לפחות עשר פעמים.

דוד אמסלם: נסעתי לכנס שלהם באילת וחזרתי באותו יום אבל רציתי לשמוע אותם.

דוד אמסלם: זה עניין אותי.

דוד אמסלם: אני חבר כנסת.

דוד אמסלם: אני לא עוסק בתחום הספציפי.

דוד אמסלם: הרי אני לא עובד באגף התקציבים בנושא הקשישים.

דוד אמסלם: לפני שנה אני כבר הבנתי את זה ואלי אלאלוף הבין את זה הרבה שנים לפני כי הוא מכיר את התחום.

דוד אמסלם: את אומרת לי שלפני חודש באתם ועשיתם דיון.

דוד אמסלם: אתם מתקצבים אותם כבר שנים, אפילו לא במחיר של להביא את העובד.

דוד אמסלם: העובד האחרון הלא מועסק במדינת ישראל, לא יבוא לשם.

דוד אמסלם: מי יבוא בשכר מינימום לעבוד?

<יעל לינדנברג: אני מסכימה.

דוד אמסלם: מי שבא כבר לעבוד, זה בן אדם שאתם מבינים שהוא לא בא כל כך לעבוד כי הוא מרגיש ממורמר בגלל מה שמשלמים לו.

דוד אמסלם: הוא כועס.

דוד אמסלם: הבטן שלו מתפוצצת, הוא אומר שעבור עבודה כזאת, זה מה שמשלמים לו והם לא מתביישים לשלם את זה?

<יעל לינדנברג: אני מסכימה לגמרי.

דוד אמסלם: ואיפה הוא יוציא את התסכול שלו?

דוד אמסלם: על המטופל.

דוד אמסלם: הרי יש כאן מעגל שברור לי.

דוד אמסלם: עכשיו אתם אומרים לנו שאתם הקמתם צוות, שאני מניח שיתכנס בעוד חודשיים, אחרי החגים, ויוציא מסקנות אולי בעוד שנתיים?

<יעל לינדנברג: אני מסכימה אתך לגמרי בנושא של השכר של העובדים האלה.

<יעל לינדנברג: כל עוד מדובר בשכר מינימום שמועבר, כנראה שעובדים ישראלים לא ירצו להגיע בשכר הזה ובעבודה הנדרשת.

<יעל לינדנברג: כאן זה שורש הבעיה.

<יעל לינדנברג: לכן במסגרת הצוות הזה ייבחנו כלל החלופות.

דוד אמסלם: אתם לא רואים את כל התמונה?

דוד אמסלם: אתם לא מבינים שחסרים עובדים ועובדים ישראלים לא רוצים להגיע?

דוד אמסלם: אני מניח שכל הורה לא מכוון את הבן שלו להיות עובד סיעודי בבית אבות אלא הוא רוצה שהוא יהיה מנהל בית האבות, הוא רוצה שהוא יהיה דוקטור, הוא רוצה שהוא יהיה האחות הראשית.

דוד אמסלם: אבל אנחנו צריכים את האנשים האלה.

דוד אמסלם: אלה ההורים שלנו.

<יעל לינדנברג: אני מסכימה אתך.

דוד אמסלם: גם אנחנו נגיע לשם.

דוד אמסלם: אני דואג לעצמי.

איתן ברושי: אבל הפקידים יותר צעירים.

דוד אמסלם: איך אתה כן יכול אולי לעודד יותר?

דוד אמסלם: שכר הוא אחד הפקטורים.

<יעל לינדנברג: נכון.

דוד אמסלם: דרך אגב, עובד זר שמגיע, אם הוא מרגיש שהוא לא מקבל שכר ראוי, גם הוא לא עובד טוב.

<יעל לינדנברג: אני מסכימה.

<יעל לינדנברג: לכן החלופות שנבחנות הן בין היתר שכר מינימום ענפי שיהיה גבוה יותר וכך השכר יעלה.

<יעל לינדנברג: עלתה כאן הסוגיה של ההכשרה שגם היא סוגיה שנבחנת.

<יעל לינדנברג: סוגיה של לעודד עבודה מועדפת על ידי תגמולים נוספים.

<יעל לינדנברג: איך מעודדים אוכלוסיות מעוטות השתתפות בתעסוקה שילכו לכיוון הזה.

<יעל לינדנברג: ברור שהפקטור של השכר הוא משהו שאני מסכימה אתך לחלוטין שמייצר את המחסור עליו דובר.

<יעל לינדנברג: גם הנושא שעלה כאן, אנחנו נבחן את זה.

אלי אלאלוף: קבעתם לעצמכם איזה לוח זמנים?

<יעל לינדנברג: אנחנו מקווים להגיע לפתרונות כמה שיותר מהר.

<יעל לינדנברג: בחודשים הקרובים.

<יעל לינדנברג: השיח הוא באמת אופרטיבי לחלוטין.

<יעל לינדנברג: כלומר, השיח הוא על שכר מינימום ענפי, יתרונות וחסרונות, כן או לא.

<יעל לינדנברג: עבודה מועדפת עם תגמול נוסף, כן או לא.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: שאלה קטנה ברשותך ונתקדם.

דוד אמסלם: אני רוצה לקחת את הדוגמה של המצלמות.

דוד אמסלם: הוא אומר שהוא חושב שצריך מצלמות.

דוד אמסלם: הוא אומר שזה עולה חמישים מיליון שקלים.

דוד אמסלם: אני מבין שאתם לא בלופ.

דוד אמסלם: הרי בסוף, תביני מה יקרה.

דוד אמסלם: הכול מתחבר לכל.

דוד אמסלם: בסוף אם יכריחו אותו לשים מצלמות, הוא ישים אותן אבל זה מרכז רווח.

דוד אמסלם: הוא חייב להרוויח.

דוד אמסלם: הוא לא גמילות חסדים.

דוד אמסלם: אם לא תתנו לו, הוא ייקח את זה מהאוכל, הוא יגיד לעובד שהוא יעבוד עוד עשרים שעות במקום 18 שעות, הוא יוציא את זה מהריהוט, הוא יכבה את המזגן.

דוד אמסלם: הרי הוא צריך להרוויח ממשהו אלא אם כן את אומרת לו, תשמע, לא מעניין אותנו, תמכור את הבית של חמותך ותביא את הכסף לכאן.

דוד אמסלם: תבינו מה מפריע לי כאן.

דוד אמסלם: זה מוציא אותי מדעתי שאתם כאילו נגררים לאירוע בכוח ואתם לא רוצים לשלם.

דוד אמסלם: המדינה הפריטה את זה ולדעתי זה הפשע שהיא עשתה בנושא של הסיעוד.

דוד אמסלם: סיעוד לא מפריטים.

דוד אמסלם: הסיפור של המצלמות כבר התקבל ולמה לא היה לכם דיון כבר לפני שלושה שבועות?

דוד אמסלם: לשאול האם זה עולה כסף, מי משלם?

דוד אמסלם: כלום.

דוד אמסלם: הוא עכשיו בא להתלונן אצלנו כאן.

דוד אמסלם: נשמע לכם סביר?

דוד אמסלם: כל נושא זה כך בגלל שאתם מסתכלים על הכסף.

<יעל לינדנברג: אני אציין שבמסגרת החלופות שהוצעו לצורך עניין שכר מינימום ענפי, זאת פעילות שתדרוש העלאה תקציבית.

<יעל לינדנברג: כלומר, זה לא שאנחנו מציעים תגמול מוגדל לעבודה מועדפת, זה משהו שמכיל בתוכו עלות תקציבית.

<יעל לינדנברג: כלומר, אנחנו לא מתנתקים מהסוגיה הזאת.

דוד אמסלם: יעל, תודה רבה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני חושב שחלק מהמצב שאנחנו נמצאים בו, לכם יש אחוזים ניכרים בסיפור הזה בגלל התשובות שלך.

דוד אמסלם: את נותנת לי תשובות של הרצאות בימי עיון.

<יעל לינדנברג: לא.

<יעל לינדנברג: אני רק אומרת שאנחנו באמת מחפשים חלופות אופרטיביות.

דוד אמסלם: אם תחפשו, תבואו עם לב, קחו אחריות, אתם מנהלים את האירוע באמצעות הכסף.

דוד אמסלם: כך המדינה הזאת מתנהלת.

דוד אמסלם: תאמרו שזאת הרמה וזה השכר שאנחנו רוצים לתת.

דוד אמסלם: בסוף אנחנו צריכים להעביר לנושא הזה עוד 200, 500 מיליארד שקלים ואחרי כן נמצא מאיפה נביא אותם.

<יעל לינדנברג: יש צוות שהוא בשיתוף עם משרד הבריאות ואלה הסוגיות שעולות.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבל שזה קורה עכשיו.

דוד אמסלם: משה נקש.

אלי אלאלוף: שאלה, ברשותך.

אלי אלאלוף: יש לנו היום אנשים זרים שהם לא ברי החזרה, כארבעים אלף כאלה.

דוד אמסלם: שוהים בלתי חוקיים.

אלי אלאלוף: שוהים בלתי חוקיים אבל לא מחזירים אותם ומאפשרים להם לעבוד.

אלי אלאלוף: האם לאוכלוסייה הזאת אי אפשר לאפשר בשיטתיות להיקלט בעבודה הזאת?

<משה נקש: אתה מתכוון למסתננים.

אלי אלאלוף: כן.

<משה נקש: לשוהים הבלתי חוקיים מאפריקה.

<משה נקש: כי יש גם שוהים בלתי חוקיים אחרים.

<משה נקש: כל הנושא הזה של תעסוקה של מסתננים, זה לא כל כך במגרש שלי.

<משה נקש: זה כן אצלנו ברשות.

דוד אמסלם: רגע.

דוד אמסלם: את הולכת כי הדיון הזה לא מעניין אותך?

<יעל לינדנברג: לא.

דוד אמסלם: או שאמרת את שלך והלכת?

<יעל לינדנברג: לא.

<יעל לינדנברג: יש לי דיון נוסף.

דוד אמסלם: יש לך דיון אחר.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: כך נראים הדברים אצלכם.

<יעל לינדנברג: ממש לא.

דוד אמסלם: תודה.

<משה נקש: צריך לקחת בחשבון שאותם מסתננים הם קודם כל לא בעלי הכשרה.

<משה נקש: אמרו את זה גם נציגי בתי האבות ובצדק.

אלי אלאלוף: אבל הם כאן כבר עשר שנים.

אלי אלאלוף: אפשר להכשיר אותם.

<משה נקש: אם רוצים להכשיר אותם, זה דבר אחר אבל זה קצת נוגד את מדיניות הממשלה כפי שאתם בוודאי יודעים, כאשר למצוא תעסוקה למסתננים עלול לעודד מסתננים נוספים להגיע לכאן.

אילן גילאון: מה ההבדל ביניהם לבין אלה שנקלטים בדלת המסתובבת דרך חברות כוח אדם שמגיעים לכאן מהפיליפינים או ממקומות אחרים?

אילן גילאון: אני שאלתי פעם למה לא קולטים אותם בחקלאות ואמרו לי שהתאילנדים יותר נמוכים והם יכולים להגיע לכל מקום.

<משה נקש: אני אומר שאותם מסתננים, ברגע שייתנו להם תעסוקה או יכשירו אותם – והיה ניסיון עם החקלאות – זה עלול ליצור מצב הפוך ממחה שהמדינה הזאת רוצה ולעודד מסתננים חדשים להגיע לישראל.

<משה נקש: אני מניח שאף אחד סביב השולחן הזה לא רוצה בזה.

אלי אלאלוף: כמה מסתננים נכנסו בשנה האחרונה?

<משה נקש: לא נכנסו.

אילן גילאון: לא כולם מסתננים.

דוד אמסלם: חבר הכנסת גילאון, תן לנו להמשיך בדיון.

אילן גילאון: שלא יבלבל את הראש.

דוד אמסלם: גם אם הוא יבלבל את הראש, אני מבקש ממך לא להתפרץ.

<משה נקש: חבר הכנסת אלאלוף רצה לשאול שאלה.

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: אני שאלתי שאלה פשוטה.

אלי אלאלוף: למה המסתננים האלה שנמצאים בארץ ועוצמים את העיניים ונותנים להם לעבוד בצורה מוזרה, למה אותם אי אפשר לשלב היום בעבודה כל כך מסודרת?

אלי אלאלוף: אני מזהיר, הם כבר קיימים.

אלי אלאלוף: הם כבר נמצאים כאן.

<משה נקש: אמרתי, שתי סיבות עיקריות.

<משה נקש: הסיבה העיקרית הראשונה היא שהם לא מוכשרים לעבודה הזאת והכשרה, אנחנו יודעים שהיא חשובה בעבודה הזאת.

<משה נקש: הסיבה העיקרית השנייה היא העידוד של מסתננים נוספים להגיע לישראל.

אילן גילאון: הפיליפינים עוברים הכשרה?

<משה נקש: כן.

<משה נקש: הפיליפינים עוברים הכשרה ומגיעים כעובדים ייעודיים לענף הסיעוד.

<משה נקש: בהחלט.

<משה נקש: הם עוברים הכשרה בארץ מוצאם.

<משה נקש: הרעיון שעלה כאן להביא עובדים זרים, זה אחד הפתרונות שיכול להיות שהוא בהחלט אחד הפתרונות הנכונים לעניין הזה ואותם עובדים יגיעו באמצעות הסכם בילטרלי ואותו הסכם בילטרלי מכיל הכשרה של אותם עובדים בארץ מוצאם לפני שהם מגיעים.

<משה נקש: בהחלט.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אלאלוף שאל שאלה ונתת תשובה.

דוד אמסלם: זה דיון הרבה יותר רחב.

אלי אלאלוף: זאת לא תשובה.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: אבל יש כאן דיון יותר רחב לגבי השאלה.

דוד אמסלם: נתקדם.

<דניאל בן שטרית: אני מנהל מרכז משולב לזקן בירושלים.

<דניאל בן שטרית: באחד הדיונים כאן, אחת העובדות באה ושיבחה אותנו עת אתה היית יושב ראש אותה ועדה.

<דניאל בן שטרית: אני מוכרח להגיד שמאז השתנו דברים כי היה לי כסף כדי לשלם, היה לי יותר כסף לקנות יותר שירותים והצלחתי להתקין מצלמות שיש לי אותן עד היום.

אלי אלאלוף: מאיפה קיבלת את הכסף?

<דניאל בן שטרית: קיבלנו בגלל המכרז שמשרד הבריאות קיצץ לנו באכזריות פשוט נוראית.

<דניאל בן שטרית: מ-2008 ועד עכשיו קיצצו לנו עד כדי כך שאני מוסד ללא מטרות רווח ואני לא גומר את השנה.

<דניאל בן שטרית: אני גומר בגירעון כל שנה.

<דניאל בן שטרית: אם לא הייתה לי עמותה שמגבה אותי, אני בטח לא הייתי מוצא את עצמי בעבודה הזאת.

<דניאל בן שטרית: למעשה אין לי בעיה עם משרד הבריאות.

<דניאל בן שטרית: הנציג שלהם דוקטור כהן שישבתי אתו כנציג של א.ב.א., אני גם אח במקצועי, ישבתי גם עם דוקטור שושי גולדברג, ואנחנו רואים עין בעין את מה שהם רואים.

<דניאל בן שטרית: הבעיה היא איך אנחנו מתקצבים את הכול וזו הבעיה שלי.

<דניאל בן שטרית: הבעיה שלנו היא לא משרד הבריאות אלא משרד האוצר.

<דניאל בן שטרית: משרד האוצר לא נותן את הסכומים שהוא אומר.

<דניאל בן שטרית: יש פתרון קל ופשוט.

<דניאל בן שטרית: שיביאו לנו את תלושי השכר של העובדים.

<דניאל בן שטרית: במרכז הגריאטרי בפרדס חנה, תראו כמה הם משלמים לאחות, כמה הם משלמים לרופא, כמה הם משלמים למטפלים ונשווה למה שאנחנו מקבלים.

<דניאל בן שטרית: אנחנו מקבלים ונותנים יותר ממה שצריכים לתת עד לגבול שאנחנו פשוט נחנקים.

<דניאל בן שטרית: אני אחרי 42 שנים במקצוע הזה, אף פעם לא היינו בנקודת משבר כזאת ואני מקווה שמכאן אנחנו נצא בעזרתכם.

<דניאל בן שטרית: אני מאוד נרגש מהעובדה הזאת שהיו כאן עשרה חברי כנסת שמוכנים להטות כתף לטובת העניין הזה כי בלי זה, לא יהיה עתיד.

<דניאל בן שטרית: אני אומר לילדים שלי שהם יהיו בצרה כשאני אצטרך להיות סיעודי.

<דניאל בן שטרית: יכול להיות שאולי לא, אבל חלק גדול מאתנו סטטיסטית נגיע לשם ואבוי לנו.

<דניאל בן שטרית: אני אומר עכשיו למשרד הבריאות ולכל הנציגים.

<דניאל בן שטרית: יושבים כאן עוד שני חברים שלי, מנהלי בתי אבות, יש לנו מעל מאה שנות ניסיון בתחום הגריאטריה.

<דניאל בן שטרית: תנצלו גם את א.ב.א., תנצלו אותנו, שבו אתנו כמו שמשרד הבריאות יושב, בעיקר עם הרפורמה.

<דניאל בן שטרית: עדיין זה החולי הגדול שרודף אותנו וירדוף אותנו.

<דניאל בן שטרית: נצלו את העובדה שיש לנו את הידע, את הכלים ואת הניסיון.

<דניאל בן שטרית: תודה רבה לכם.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<חני שרון: קודם כל, ישר כוח.

<חני שרון: אני מנהלת משאבי אנוש בעמותת עידן.

<חני שרון: עמותת עידן היא עמותה שעושה למן הזקנים וקיימת משנת 1983.

<חני שרון: יש לה שלושה בתי אבות ויש לה עוד פרויקטים בקהילה.

<חני שרון: היא עושה המון.

<חני שרון: לא מעט.

<חני שרון: הגעתי לפני שנתיים מתחום אחר לגמרי, תחום שנקרא נוער בסיכון, חסות הנוער, 17 שנים, והייתי בשוק ממה שקורה בעולם הזקנה.

<חני שרון: פערים עצומים בכל מה שקשור לכוח אדם ובכלל בתקציבים.

<חני שרון: משהו דומה, אבל שונה לגמרי.

<חני שרון: אני יכולה לומר שמה שאני רואה היום, העניין של התקנים, כל מה שקשור לתקנים, לא הגיוני שהפערים שקיימים בתחום הטיפול, מטפל אחד ל-12 בשעות היום, מטפל אחד ל-36 קשישים בשעות הלילה.

<חני שרון: יש כאן משהו שהוא לא אנושי לעומת אוכלוסיות אחרות.

<חני שרון: בנוער בסיכון למשל זה מטפל אחד לשלושה.

<חני שרון: מעבר לזה, עניין של הכשרה וכל מה שקשור להכשרות של עובדים מטעם משרד הבריאות – לא קיימות.

<חני שרון: אנחנו מנסים באמצעות כוח האדם שלנו, באמצעות התקציבים המועטים להוציא הכשרות.

<חני שרון: זה על קצה המזלג וזה לא מספיק.

<חני שרון: השכר הוא שכר מאוד מאוד נמוך, עובדה שאין עליה עוררין.

<חני שרון: כל העניין של התקצוב עבור אחיות, מבקשים מאתנו אחיות מוסמכות אבל איפה האחיות המוסמכות?

<חני שרון: איפה התמריץ?

<חני שרון: איך אני יכולה לקבל 12 אלף שקלים עבור אחות מוסמכת כאשר העלות שלה היא שלושים אלף שקלים?

<חני שרון: יש כאן פערים עצומים.

<חני שרון: פער בין האקדמיה, בין כל מיני דברים מסוימים.

<חני שרון: בשבוע שעבר הייתי בכנס לגרנטולוגיה, אנשים יקרים שעושים עבודה נפלאה, אבל עושים וכותבים ולא מעט אנשים מאוד חכמים.

<חני שרון: איפה כאן העשייה?

<חני שרון: פערים מאוד מאוד גדולים בין האקדמיה לבין מה שקורה בשטח.

<חני שרון: השחקנים העיקריים על המגרש אלה הם בעצם אלה שעושים את העבודה ביום יום, אנשים יקרים, אנשים נורא פשוטים שבאים עם הלב והנשמה.

<חני שרון: זה מה שמשאיר אותי והתעוררתי.

<חני שרון: זאת אומרת, שנתיים הייתי בהלם כי איך יכול להיות?

<חני שרון: זאת אותה מדינה.

<חני שרון: הגעתי אחרי 17 שנה בחסות הנוער ואיפה כאן ההלימה?

<חני שרון: האנשים הקשישים האלה שיושבים במיטות, והחמלה בעיניים של הקשיש כשאני מסתכלת עליו בבוקר כשאני מגיעה לעבודה, זה לא פשוט.

<חני שרון: יורדות לי דמעות.

<חני שרון: כן, אי שיתוף פעולה של משרד הבריאות.

<חני שרון: מה עושות הבקרות?

<חני שרון: מה הן עושות?

<חני שרון: הן מגיעות ומה הן רואות?

<חני שרון: הן רואות בעצם במחשב שקרה משהו, שהפיזיותרפיסטית לא מילאה איזשהו דוח, ואז מורידים תעריף.

<חני שרון: מה זה עושה?

<חני שרון: את המשכורת ואת שתי פרוסות הלחם המתוקצבות לקשיש ליום, אני חייבת לשלם.

<חני שרון: אני חייבת לשלם את המשכורת.

<חני שרון: ההסתדרות היום עומדת לי על הראש עם הסכם קיבוצי לכל העובדים.

<חני שרון: אני הפסקתי לשלם את התמריץ כי בעצם משרד הבריאות לא מעביר את החלק שלו.

<חני שרון: משרד הרווחה הולך לשנות בשנה הבאה.

<חני שרון: איפה כאן התמריץ?

דוד אמסלם: אני מבין את מה שאת אומרת.

<חני שרון: זה מטורף.

<חני שרון: זה הכול כסף.

<חני שרון: אני הגעתי מעשייה אחרת.

<חני שרון: אני באה מתחום אחר ואני רואה את הפערים.

דוד אמסלם: ברור לי לחלוטין, כפי שאמרנו ואנחנו חוזרים על הדברים ואת רק מחדדת אותם ואת מרגשת אותי בדברים.

דוד אמסלם: הכול מתחיל מתקצוב הולם והוגן.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: מי עוד רוצה לדבר?

<דבי גילד חיו: האגודה לזכויות האזרח.

<דבי גילד חיו: בהמשך לדברים שלך לגבי האוצר.

<דבי גילד חיו: רציתי להגיד ששורש הרע הוא לא במדיניות כזאת או אחרת של האוצר.

<דבי גילד חיו: יש כאן מדיניות ארוכת שנים של הממשלה, של הפרטה נרחבת של שירותים חברתיים, אי מימון של שירותים חברתיים כמו שצריך.

<דבי גילד חיו: הדברים האלה עולים כסף.

<דבי גילד חיו: אם רוצים טיפול רציני, צריך לעשות אותו טיפול שמדינה נותנת.

<דבי גילד חיו: צריך להכניס את התחום של הסיעוד כחלק מחוק ביטוח בריאות ממלכתי, לעשות את הרפורמה הנרחבת כמו שצריך.

<דבי גילד חיו: אלה פתרונות העומק.

<דבי גילד חיו: זה לא ענין שיוסיפו עוד חצי תקן או דברים כאלה.

דוד אמסלם: תודה.

<יהורם הל: אני מ-כן לזקן.

<יהורם הל: אני מודה לוועדה על ששמה את התקציר של מסמך גדול שהכנו על שולחן הוועדה.

<יהורם הל: אני אגע בקטע האחרון שלו כדי לא לחזור על דברים שנאמרו ושאני מסכים להם לכל אורך הדרך.

<יהורם הל: הפתרון מתחיל בטיפול בזקן הסיעודי בקהילה, בבית, ולא בהוצאתו מהבית למוסדות.

<יהורם הל: כל הבעיות שעלו וכל הדיון מתנהל בכלל כתבה נוראית שראינו.

<יהורם הל: את הפתרון הזה אפשר לעשות אם נעסיק עובדים ברמה.

<יהורם הל: ישראלים לא רוצים לבוא לעבוד בתנאים של היום.

<יהורם הל: עובדים זרים, לפני עשר שנים, שמונה שנים, אנחנו הכנו הצעה לרפורמה בהעסקת עובדים זרים בסיעוד.

<יהורם הל: זה עבר את כל השרים שכבר לא נמצאים בין החיים.

<יהורם הל: שום דבר לא קרה.

<יהורם הל: אנחנו כותבים ואין התייחסות.

<יהורם הל: פנינו לאחרונה לשר דרעי בהצעה להקל על תהליך קבלת עובד זר, על המשפחה, על הזקן הסיעודי שהוא המעסיק.

<יהורם הל: קיבלנו תשובה ממר נקש שמפרטת את הנוהל הקיים.

<יהורם הל: פנינו לכבוד השר וכתבנו שאת הנוהל אנחנו מכירים בעל פה אבל רוצים לשנות אותו.

<יהורם הל: לא קיבלנו יותר תשובה.

איתן ברושי: מינהל האוכלוסין לא אחראי על הקשישים.

איתן ברושי: הוא אחראי על הקטנת מספר הזרים.

איתן ברושי: זה בדיוק ההבדל.

<יהורם הל: כל הנושא הזזה של עובדים זרים, מאז שנים, היה להיאבק במספר העובדים הזרים ולהקטין אותו.

<יהורם הל: אבל אם אנחנו היינו מטפלים בזקנים הסיעודיים בבית, בקהילה, מצבם היה יותר טוב והם לא היו מדרדרים למצב שהם צריכים להיכנס למוסדות.

<יהורם הל: צריך כמובן לתת הכשרה.

<יהורם הל: יש עוד בעיה שאני רוצה להדגיש אותה.

<יהורם הל: המטפלים הסיעודיים שבאים לבתים דרך הקצבת השעות, תשע שעות, שמונה שעות, 22 שעות, האנשים האלה מקבלים שניים, שלושה, ארבעה בתים, מטופלים, באותו יום, כאשר אחד בקצה הזה של העיר והשני בקצה השני של העיר.

<יהורם הל: זמן הנסיעה הוא על חשבונם.

<יהורם הל: לכן ברור שהוא ינסה במירכאות או בלי מירכאות לעשוק את המטופל שיחתום לו על שלוש שעות למרות שאחרי שעה וחצי הוא הלך, כי הוא לא רוצה לממן את זה.

<יהורם הל: כל הנושא הזה דורש לשבת בראייה כוללת וטוב שהנושאים האלה עולים היום כאן בוועדה המשותפת.

<יהורם הל: אפשר לראות את הדברים האלה בפרוטוקולים של ישיבות קודמות.

<יהורם הל: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: הדובר האחרון ואחר כך חבר הכנסת אלי אלאלוף יסכם את הדיון.

יעקב כהן: רשת בתי אבות בן יהודה וארגון א.ב.א. אני לא רוצה להאריך אבל אי אפשר שלא להתייחס למילה שנאמרה אתוס של הוגנות.

יעקב כהן: אני הייתי שמח לשמוע שיש אתוס של הוגנות של המדינה.

יעקב כהן: חלק מהדברים מתחילים לעלות עכשיו עם השוטף שלושים, אבל מול בתי האבות הבקשה שלנו, התחינה שלנו, שיראו לנו איך מחשבים את התעריף כי עשרות שנים ישבנו כאן בוועדות ולא עזר, לא הצלחנו להבין, זה היה סוד כמוס איך מחושב התעריף שברגע זה בתי האבות פועלים לפיו.

יעקב כהן: זה סוד מדינה ואף אחד לא יודע אותו.

יעקב כהן: הייתה כאן אמירה לגבי עשרות אחוזים בהם מתוקצב המטפל, אני חפרתי – אני מתנצל שזה היה תוך כדי – באינטרנט לגבי התעריף החדש שהוצע.

יעקב כהן: עלות מעביד למטפל שווה 7,673 שקלים.

יעקב כהן: זה סכום עלות מעביד עם כל הזכויות הסוציאליות שנפלא שהעלו אותן כמו יותר ימי חופשה, יותר פנסיה וכולי.

יעקב כהן: הכול מעולה.

יעקב כהן: צריך לקחת מקדם של לפחות 1.5.

יעקב כהן: זה מביא לכ-5,200 שקלים ברוטו לעבודה של 186 שעות.

יעקב כהן: צריך לקחת בחשבון, עם שבתות וכולי.

יעקב כהן: זה השכר המוצע והוא בערך מתאים לפחות מעשרה אחוזים משכר המינימום שאני אומר לך שבתי אבות והעמותה וכולם נותנים אותה.

יעקב כהן: המדינה העלתה את שכר המינימום.

יעקב כהן: יושבים לידי נציגים של משרד הרווחה ואני אומר שמשרד הרווחה העלה באותו חודש את התעריף.

יעקב כהן: משרד הבריאות לא העלה את התעריף של שכר המינימום שהמדינה חוקקה ואנחנו הראשונים ששמחים לתת למטפלים ולהעלות את השכר הכולל.

יעקב כהן: זה העלה בשרשרת לכולם.

יעקב כהן: נפלא.

יעקב כהן: אבל מאיפה אנחנו אמורים לממן את זה?

יעקב כהן: אני חושב שזה הדבר שכאשר מדברים ואומרים אתוס של הוגנות, שלמדינה יתחיל להיות אתוס של הוגנות ושהדברים יהיו שקופים.

יעקב כהן: זה מה שאנחנו מבקשים.

יעקב כהן: אני ממש לא יודע איך להודות לוועדה ולדוד אמסלם שמועיל בטובו לשמוע את הצעקה מבתי האבות יחד עם חבר הכנסת אלי אלאלוף.

יעקב כהן: אני מבקש מכם להמשיך לעקוב ואולי בצורה כזו נוכל במקום דיונים, להיות צוות ביחד ולקדם את הנושא לטובת הדיירים שלנו.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: אחרונת הדוברים.

<אמאני קעדאן: אני רכזת השמה בפרויקט נשים בעבודה בארגון העובדים מען.

<אמאני קעדאן: אנחנו לא מסכימים עם האמירה שהישראלים לא רוצים לעבוד בתחום הזה אלא שפשוט התחום הזה, אם משפרים את התנאים, משפרים את השכר, כן יש קבוצות שמוכנות לעבוד בו.

<אמאני קעדאן: בפרויקט שלנו יש לנו מאגר שיש בו אלפי נשים ערביות שרוצות לעבוד.

<אמאני קעדאן: בישובים הערביים יש הרבה עבודות שנשים מקבלות 10 או 15 שקלים לשעה ועבורן לקבל 27 שקלים לשעה, 28 שקלים לשעה, זאת עבודה שהיא ממש טובה מבחינתן.

<אמאני קעדאן: במקום להשקיע משאבים וכסף ומאמץ על יבוא עובדים זרים, להשקיע את הכסף הזה בהכשרה לנשים ערביות שכן מוכנות לעבוד בתחום הזה.

<אמאני קעדאן: כך מצמצמים עוני ואבטלה במגזר הערבי, מה שמהווה נטל על תקציב המדינה.

דוד אמסלם: תודה רבה לך.

דוד אמסלם: דרך אגב, אמרת דברים חשובים מאוד.

דוד אמסלם: תבחנו אותם ברמה אופרטיבית.

דוד אמסלם: תוכלו לפתור לנו עוד בעיות בלי קשר לזה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: רבותיי, אני מודה לכולם.

דוד אמסלם: אני מבקש מחבר הכנסת, יושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות אלי אלאלוף לסכם את הדיון.

אלי אלאלוף: תודה ידידי.

אלי אלאלוף: ראשית, תודה משותפת.

אלי אלאלוף: כל מה שאני אומר, זה על דעת יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, ידידי דוד אמסלם.

אלי אלאלוף: אנחנו נעשה אחת לשלושה חודשים ישיבת מעקב.

אלי אלאלוף: זאת אומרת, מיד אחרי הפגרה נקיים ישיבת מעקב.

אלי אלאלוף: ישיבות מעקב יהיו על מנת לקבל מכם דיווח על מה שנעשה ומה שלא נעשה.

אלי אלאלוף: אני רוצה להעיר הערה כללית.

אלי אלאלוף: חברים, אנחנו לא מדברים על אנשים בעתיד אלא על אנשים שהיום סובלים מחוסר טיפול.

אלי אלאלוף: לכן זה דורש מאתנו, מכולנו, מכולכם, אלה שמגיעים לקשישים ולסיעודיים, לטפל היום ולא מחר.

אלי אלאלוף: לשפר היום ולא מחר.

אלי אלאלוף: אדון כהן, אני חייב להעיר לך הערה.

אלי אלאלוף: אתה חייב לקחת בצורה מאוד קשה את חוסר הפיקוח שהיה על מקומות הסיעוד בארץ.

אלי אלאלוף: קח את זה מאוד קשה כי האחריות הישירה על רמת השירות היא עליך.

אלי אלאלוף: על מי שלא שלחת לבקר את הבתים האלה.

אלי אלאלוף: על מי שלא דיווח נכון.

אלי אלאלוף: על מי שזייף בדוחות שלו.

אלי אלאלוף: על מי שלא תיקן מיידית את העיוותים שהוא ראה.

אלי אלאלוף: על זה שלא חזר באותו יום לבדוק מה קורה באותו בית.

אלי אלאלוף: לא תמיד הבתים הנוצצים הם הטובים ביותר.

אלי אלאלוף: לצערנו, מי מאתנו לא מגיע לבתי אבות סיעודיים כאלה?

אלי אלאלוף: אנחנו חייבים לעשות את זה באהבה וברגש.

אלי אלאלוף: לכן עליך לקבל יותר ויותר אחריות, יותר ויותר יוזמות, יותר ויותר שיטות כדי לפקח טוב יותר על המערכת.

אלי אלאלוף: המערכת הייתה מוזנחת מבחינת הפיקוח עליה.

אלי אלאלוף: את זה שמענו בדיונים.

אלי אלאלוף: נאמר שאין מספיק עובדים, אין מספיק שעות, אין מספיק וכולי.

אלי אלאלוף: לכן אני מרשה לעצמי לפנות אליך באופן אישי ומבקש לקחת את זה מאוד מאוד ברצינות, את הפיקוח על הבתים הסיעודיים.

אלי אלאלוף: דבר שני.

אלי אלאלוף: אני מבקש מרשות האוכלוסין לשבת ולבדוק את מה שהתחלת לענות לי בצורה לא מושלמת, לנצל את כוח האדם הקיים היום במערכת כי עד שיגיעו 2,400 עובדים – למרות שאני מאמין שהמספר הוא גדול יותר – יעבור זמן רב ואני חוזר ואומר שאנחנו זקוקים לכוח אדם מחר, שבחלקו נמצא כאן ואתם, משרד הבריאות, תיכנסו להכשרתו.

אלי אלאלוף: הם כאן.

אלי אלאלוף: גם יהיו פחות בעיות אתם, הם ירגישו חלק בעשייה ויתקנו מיידית את המצב.

אלי אלאלוף: היה לנו אתמול דיון עליהם.

אלי אלאלוף: חברים, הם לא משלמים את המינימום שנדרש על ידי משרד הבריאות על הביטוח הבריאותי של הילדים שלהם כי אין להם 120 שקלים לחודש.

אלי אלאלוף: תאמין לי שהם ירוצו לקבל הכשרה.

אלי אלאלוף: כשיקבלו את ההכשרה, יהיה לכם אולי יותר קל להיפרד מהם ולהחזיר אותם לארצות מוצאם.

אלי אלאלוף: תעשו את זה.

אלי אלאלוף: יותר טוב מאשר יישארו כמו שהם היום בתחנות בדרום תל אביב, בתחנה המרכזית, והבושה היא על כולנו שבתוכנו גרים אנשים מושפלים במצב מאוד לא נעים.

אלי אלאלוף: אחים ואחיות מוסמכות.

אלי אלאלוף: אי אפשר לקפוץ מתקן של 24 אחיות לתקן של שישים אחוזים כוח אדם באחיות.

אלי אלאלוף: תעשו את זה במדורג.

אלי אלאלוף: אתם מדברים.

אלי אלאלוף: לפחות אתם מדברים ולא תמיד כולם.

אלי אלאלוף: באמת שושי, את שינית את הסגנון ובמיוחד את התוכן בתחום זה.

אלי אלאלוף: תשמעו לאנשים שאמרו לכם.

אלי אלאלוף: אותו דבר לגבי האחיות המעשיות.

אלי אלאלוף: חברים, תראו איזה הודעה מדהימה.

אלי אלאלוף: תודה לך.

אלי אלאלוף: באמת, אחד המשפטים ואמר את זה גם דודי לפני.

אלי אלאלוף: זה נפלא.

אלי אלאלוף: אנחנו לא באים בטענות.

אלי אלאלוף: בדוח העוני נאמר שאם לא יצאו נשים ערביות לעבוד, תמיד יהיו עניות.

אלי אלאלוף: אף אחד לא מאוהב בעוני ובהזנחה.

אלי אלאלוף: תתלבשו על זה.

אלי אלאלוף: זה נפלא.

אלי אלאלוף: שבו היום, לא מחר.

אלי אלאלוף: היום.

אלי אלאלוף: תפתחו קורסים.

אלי אלאלוף: אם צריך בערבית, תפתחו קורסים בערבית כי גם האוכלוסייה הערבית זקוקה לסיעוד.

אלי אלאלוף: עכשיו יש כמה בתי אבות בגלל התרבות הנפלאה שלהם.

אלי אלאלוף: אני הייתי עושה הכול כדי שמשפחתי לא תשלח מישהו לבית סיעודי.

אלי אלאלוף: שבו אתם.

אלי אלאלוף: הקצב לא יכול להיות אחד לשנה או אחת לשנתיים.

אלי אלאלוף: הקצב צריך להיות הרבה יותר מהיר.

אלי אלאלוף: אני חוזר ואומר שהמנטרה שלנו צריכה להיות היום לשפר את השירות.

אלי אלאלוף: אני באופן אישי, על פי תיאום מראש עם דודי, אקח את הנושא הזה של התעריף בסיעוד.

אלי אלאלוף: אני אשב עם אנשי האוצר ועם אנשי הבריאות, עם הוועדה או הצוות הקיים לנושא הזה.

אלי אלאלוף: אני מתחייב להביא דיווח, ואני מקווה גם תוצאות, בישיבה הבאה שתתקיים תוך שלושה חודשים.

אלי אלאלוף: כפי שאמרתי, את המעקב אחרי הנושא הסיעודי במוסדות – אני לא מדבר על נושא הסיעוד הפרטי הביתי – נמשיך כוועדה משותפת ללא מגבלת זמן.

אלי אלאלוף: אנחנו נרצה לקבל תוצאות.

אלי אלאלוף: אני שוב חוזר ואומר שהמצב הוא חמור היום, והוא לא יכול להימשך.

אלי אלאלוף: בסוף באמת, כפי שהציע דודי אמסלם למנכ"ל משרד הבריאות, תכינו החלטת ממשלה.

אלי אלאלוף: משרד הבריאות יעביר ואני באופן אישי אעביר אותה.

אלי אלאלוף: אנחנו מבקשים שתכינו החלטת ממשלה בחודש הקרוב ותעבירו להתייעצות ולעיון של שני יושבי ראש הוועדות כדי שנגיש אותה בצורה הכי טובה.

אלי אלאלוף: העדיפות היא ברורה.

אלי אלאלוף: אנחנו רוצים שבתחום הסיעוד יהיו אנשים שהם תושבי ישראל ועוד יותר טוב, שיהיו אזרחי ישראל.

אלי אלאלוף: ולא, ננצל את כוח האדם העומד היום ונטפל בעניין.

אלי אלאלוף: תודה רבה.