ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 297, 2016-11-29 11:30

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: יום שלישי, כ"ח בחשוון, 29 בנובמבר, יום הכרזת האו"ם על הקמת המדינה, אי אפשר שלא להתייחס.

יעקב מרגי: אנחנו בכנס שדרות לחברה 2016, מכללת ספיר, הנושא על סדר היום הוא רב תרבותיות בחינוך.

יעקב מרגי: אני רוצה להתייחס לכותרת של הדיון.

יעקב מרגי: כנס שדרות, יוזמי הכנס החליטו שהנושא יהיה רב תרבותיות בחינוך.

יעקב מרגי: הוועדה נדרשה לסוגיית הרב תרבותיות בשנה האחרונה הרבה פעמים בעקבות דוח ביטון ואנחנו באמת לא רוצים להיכנס עוד פעם לסוגיות של דוח ועדת ביטון, אלא מלמעלה ואנחנו נרחיב את המושג הזה, רב תרבותיות בחינוך, נתייחס לאופי, לרב תרבותיות של החברה בישראל, שממנה אנחנו חושבים שככה גם מערכת החינוך צריכה להשתקף, באותה מידה של רב תרבותיות בחברה הישראלית, שזה אומר, אני אפרט וארחיב, מאז שהשיח על כור היתוך הוסט הצדה, הבינו שזה דבר שמלכתחילה לא היה צריך להיות ולא צלח, אז אנחנו מדברים על שיח של רב תרבותיות בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: אפשר להיות אזרח במדינת ישראל ולהישאר אזרח ערבי, אפשר להישאר בדואי, אפשר להישאר בן יוצא העדה האתיופית, אפשר להיות עדות המזרח, אפשר להישאר עם התרבות האשכנזית וזה לא סותר שום דבר.

יעקב מרגי: משכך, מאחר שהמדינה מכילה את כל התרבויות האלה, וזה לכבוד וצריך אחד ללמוד מהשני ולהפרות את השני ולהכיר אחד את השני, אנחנו רוצים להיות בטוחים שאכן במשרד החינוך, במערכת החינוך, וזה החלק הארי, החלק המעצב של החברה בישראל, של הדורות הבאים, אכן יש התייחסות מיוחדת לרב תרבותיות שמאפיינת את מדינת ישראל.

יעקב מרגי: נמצאים איתנו נציגי משרד החינוך, גם המזכירות הפדגוגית, כל אחד בתחומו הוא.

יעקב מרגי: נתחיל כפי שתחליטו מי יפתח ראשון, הוא יספר לנו קצת איך משרד החינוך, איך מערכת החינוך מתמודדת עם הסוגיה של הרב תרבותיות במערכת החינוך ואפילו הייתי אומר איך עושים שכולם יכירו את כולם, שכולם יידעו לפחות, אני לא אומר, למערכת החינוך יש גם אתגרים ויעדים, אי אפשר להפוך את זה למשימה העיקרית של מערכת החינוך, אבל לא ייתכן שנחיה כאן ביחד כ-70 שנה ויש אנשים שלא מכירים את השכן שלהם, מבחינת להכיר לפחות את התרבות, את המנטליות, את ההוויה, את ההיסטוריה שלהם.

יעקב מרגי: אני חושב שהשיח במדינת ישראל יותר פתוח ממה שהיה בעבר, אבל טוב מאוחר מאשר בכלל לא ואנחנו שומעים, אני מקווה שזה לא קלישאה, של הסיפור המלא, הגיע הזמן שנספר את הסיפור המלא של החברה הישראלית.

יעקב מרגי: נעביר את הבמה לנציגי משרד החינוך.

יעקב מרגי: מי פותח?

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך לפרוטוקול.

<דליה פניג: בוקר טוב.

<דליה פניג: אני דליה פניג, סגנית יושב ראש המזכירות הפדגוגית, גם מנהלת אגף שנקרא אגף לפיתוח פדגוגי.

יעקב מרגי: רק תצעקי, אין לנו פה מיקרופונים.

<דליה פניג: אני לא צריכה לצעוק, אני רגילה לדבר בקול רם כמורה, אני פשוט אחזור כמה שנים אחורה, למקום האמיתי שלי.

יעקב מרגי: אני מגיע למסקנה שאין הרבה תחלואים למשרד החינוך, אבל אולי אחד התחלואים זה שכולם פעם בעבר היו מורים.

<דליה פניג: זה אחד הדברים החשובים.

<דליה פניג: תדע לך, אני הייתי 25 שנה מורה במשרה מלאה.

יעקב מרגי: אבל אולי אם נצא מהקופסה ונשלב גם פדגוגיה וגם שיטות ניהול וייעול נגיע לאיזה מודל מוצלח יותר.

יעקב מרגי: אמרתי.

יעקב מרגי: לא נפתח דיון.

<דליה פניג: אנחנו כולנו רוצים את אותו דבר, זה בטוח, יש לנו כוונות טובות.

יעקב מרגי: אין ספק.

<דליה פניג: אז קודם כל אני חושבת שבאמת משרד החינוך היום נמצא במקום של הבנה שצריך לעשות שינוי, זאת אומרת אם נסתכל אז נראה שלומדים ולמדו גם בעבר, אבל אני חושבת שעכשיו לא מדובר על ללמוד, אלא מדובר על איפה אנחנו נוגעים גם במקומות של רגש, של הבנה לאחר, איך אנחנו מטפלים בנושא של החוויה האישית, הסיפור האישי, המקום האישי.

<דליה פניג: זה לא ללמוד רק עובדות, כי אם נסתכל ונלך ככה בצורה מאוד מאוד מדוקדקת, נפתח ספרים, נראה שגם בעבר לימדו, גם בהיסטוריה וגם פה וגם שם, אבל אני לא חושבת שאנחנו הולכים עם איזה שהם מאזניים ומשקולות כדי באמת לבדוק את העובדות האלה.

<דליה פניג: אנחנו צריכים ללכת למקום אחר ואת זה כולם הבינו.

<דליה פניג: כתוצאה מזה נעשית עבודה של איך לשלב באופן נכון, לא באופן של עוד פרק לבחינה, עוד משהו שילמדו וישכחו אחר כך או עוד משהו שלא יתייחסו אליו או יעבור בשביל לעשות וי, ואנחנו באמת בשביל זה עושים את זה בכמה זירות.

<דליה פניג: יש כאן גם את העמיתה שלי ממינהל חברה ונוער, שתספר על העבודה בנושא של החינוך הבלתי פורמלי, כי יש לו משקל מאוד גדול בעניין הזה, אני יכולה רק לדבר על העניין הפורמלי.

<דליה פניג: אז בעניין של החינוך הפורמלי, קודם כל אם אנחנו מדברים על 'הדרך החדשה', הנושא של מורשת יהדות אתיופיה, נעשית עכשיו בימים אלה עבודה מאוד מאוד מקיפה בשילוב ידיים אמיץ, חזק, יומיומי, עם נציגי הקהילה ועם מומחים שהם לאו דווקא נציגי הקהילה, אבל הם נחשבים מטעם הקהילה לאנשים שמוסמכים.

<דליה פניג: וזה לא פשוט.

<דליה פניג: אני אומרת לך שאני כל יום מתעסקת בזה, יום יום, ואנחנו לפעמים גם אומרים אוקיי, ניקח קצת יותר זמן, לא נעשה את זה מהר מהר מהר, אלא ניקח קצת יותר זמן, עד שנגיע להסכמות מלאות.

<דליה פניג: מדובר על כל מיני ניואנסים, אפילו על איזה תמונה אנחנו בוחרים, תמונה שפה היא מעוררת אצל חלק מהאנשים סוג של פטרונות יורדת מסדר היום.

<דליה פניג: אנחנו ממש מדברים, אני מדברת על הדברים הקטנים ביותר ועל הדקויות.

<דליה פניג: אנחנו מפתחים עכשיו חומרים שיהיו חומרים אינטראקטיביים, שתלמידים ילמדו בכיתה, לאחר מכן, בעזרת מחשב, פעילויות כאלה ואחרות, והחידוש והשינוי הוא שאנחנו עושים את הכול עם נציגים מהקהילה והרבה נציגים, לא מישהו אחד.

<דליה פניג: יש לנו במשרד אנשים שהם אנשי הקהילה האתיופית, אבל אנחנו לא מסתפקים בזה, אנחנו לוקחים ריבוי של אנשים שמייצגים גם תחומי דעת שונים ובקיאים בתחומים שונים וזאת עבודה איטית, אבל היא נעשית והיא נעשית יומיומית, אני מתעסקת בזה יום יום.

<דליה פניג: זה אחד הפרויקטים החזקים שנמצאים אצלי באגף.

<דליה פניג: מעבר לזה, על דוח ביטון אני חושבת שדובר הרבה, אני לא חושבת שיש לי מה להוסיף כאן, שגם הוא נעשה ונעשית עבודה, אני יודעת שיש - - - על זה אני חושבת שפחות כדאי להרחיב, כי זה דובר גם בתוך הוועדה הזאת, נדמה לי אפילו לפני שבוע.

יעקב מרגי: על החברה הערבית?

<דליה פניג: עלי גם ידבר, גם בנושא של החברה הערבית אנחנו עושים הרבה מאוד עבודה בעניין הזה.

<דליה פניג: אנחנו כותבים גם הרבה חומרים משותפים.

<דליה פניג: אני חושבת שזה לא לספר על, אלא זה לעשות יחד.

<דליה פניג: השינוי בכל הסיפור זה הרבה יותר לשלב בתהליך הפיתוח את הנציגים של כל האוכלוסיות וזה נעשה.

<דליה פניג: זה לא פשוט, זה תהליך הרבה יותר מורכב, אבל - - -

יעקב מרגי: מה התוצר הסופי?

<דליה פניג: אז התוצר הסופי, מבחינת 'הדרך החדשה', יש כבר היום חומרים שפותחו עם הקהילה, כרגע נמצאים בתהליך פיתוח, עד סוף השנה הזאת אנחנו נהיה עם חומרים בכל תחומי הדעת הרלוונטיים, פחות במדעים כמובן, אבל בתחומי הרוח, החברה, המורשת, האמנויות, מכיתה א' ועד י"ב באופן כזה שכל מנהל בית ספר יוכל לבנות תכנית שנתית, יוכל לומר באיזה תחומי דעת הוא רוצה שהתלמידים שלו בבית הספר - - -

יעקב מרגי: ואם הוא לא רוצה?

<דליה פניג: יש מפקחים.

יעקב מרגי: לא, עומדת לו הזכות לא לרצות?

<דליה פניג: לא עומדת לו הזכות, זו חובה.

<דליה פניג: זו חובה, אבל הוא יכול לבחור איפה ואיך.

<דליה פניג: יש לנו מגוון ענק.

יעקב מרגי: אם את שואלת אותי, כתלמיד, הדרך הטובה ביותר שהאחד יכיר את השני, שהחברה הערבית תכיר את החברה היהודית על גווניה, החברה היהודית על גווניה תכיר בתוכה, זה שבסוף בסוף בסוף תהיה או עבודה סמינריונית, או - - - אני לא אומר לעשות את זה בתוך מערכת השעות או בתוך - - - אם זה ייבלע עוד פעם בארבעה עמודים או פרק בספר היסטוריה, או באזרחות, אז בואי, חבל על ההשקעה שלכם, חבל על הזמן שאנחנו מכלים פה וחבל.

<דליה פניג: אתה צודק.

יעקב מרגי: אני חושב שאם כל תלמיד במערכת החינוך יעשה אי פעם איזה עבודה, שיתמקד בתוך, נקרא לזה, מה שתחליטו, אני לא המועצה הפדגוגית, אם זה בתחום ההיסטוריה, אזרחות, איזה עבודה, איזה פרק מסוים, מיוחד, שבסופו כל אחד יגיש עבודה על החומר הנלמד.

יעקב מרגי: אם זה על הרב תרבותיות, כשמדברים על הרב תרבותיות, זה העדה האתיופית, המזרחיים ותרומתם להקמת המדינה, המורכבות של החברה הישראלית עם החברה הערבית והחברה ערבית בתוכה, מה שקורה, יחסי הגומלין.

יעקב מרגי: לא צריך לפחד לגעת בזה, כי אם נוגעים בזה, וכל אחד ייגע בזה, כל תלמיד ייגע בזה הוא ייגש לזה עם פחות סטריאוטיפים, עם פחות כותרות שהוא לא מכיר, הוא גם יידע מאיפה - - - לפעמים צפים, במיוחד בסוגיה של העדה האתיופית, צפים בחברה הישראלית כל מיני נושאים על סדר היום בגלל תקלה כזו או אחרת.

יעקב מרגי: אם תלמידי ישראל היו חווים את החוויה הזו, להכיר את העדה האתיופית, את כל מה שהיה בדרך, מה היה שם, בדרך, וכאן, סוגיות הקליטה, והוא עושה את זה, כפי שאמרתי, בפרק והוא עושה עבודה סביב זה, הוא נגע בזה, הוא יודע במה מדובר.

יעקב מרגי: כנ"ל גם במורכבות של החברה הישראלית עם החברה הערבית.

יעקב מרגי: לכן כששאלתי מה התוצר הסופי, כי אם זה יהיה עוד פעם שני דפים או פרק בתוך ספר היסטוריה שייקרא ויתייחס בשאלה אחת או שתיים במבחן, לא עשינו כלום.

<דליה פניג: אני מסכימה.

<דליה פניג: מה שאני אומרת, אתה מתפרץ לדלת פתוחה, משום שהיום בעצם כל תכניות הלימודים בנויות באופן הזה שיש חלק מסוים שעליו עושים איזה שהוא פרויקט, עבודה, מיזם כזה או אחר, כך שיש המון הזדמנויות ואני חושבת שקשה לנו נורא להגיד מחויב, אבל אנחנו צריכים לעשות עבודה מאוד גדולה עם מנהלים כדי שזה יחלחל, שהם צריכים בתוך הקהילות שלהם להוביל את זה.

<דליה פניג: המשרד מספק את ההזדמנויות האלה, הוא נותן את הפלטפורמה הזאת, הוא אומר הנה, עכשיו אנחנו רוצים שתעשו, יש לכם חלק מהזמן שמוקדש לזה.

יעקב מרגי: אתם ערים לכך שיש מנהלי בתי ספר, שהם לא אוהבים, התפוצצה הסוגיה הזו של אותו מיזם, שתלמידה ערבייה עם תלמידה יהודייה, שכחתי את הפרטים של בית הספר, נדרשנו לזה בוועדה והמנהלת שם הוקלטה בצורה - - - ואנחנו גם עם מנהלי בתי ספר שלא קולטים תלמידים מהעדה האתיופית או תלמידים ערבים בבתי ספר.

יעקב מרגי: אני לא יכול לסמוך, אם שר החינוך, באמצעות המועצה הפדגוגית, החליטו שסוגיית הרב תרבותיות בחברה הישראלית היא סוגיה שצריך להתעסק איתה, אני לא אומר בחובה, שהוא אומר לי שחור-לבן, כשאני אומר חובה, אני לא מתכוון לשחור-לבן, כשאני אומר חובה, אכן זה צורך של התלמיד, הצורך של המנהל לא מעניין אותי, הצורך של החברה בישראל, זה מה שמעניין אותי.

יעקב מרגי: התוצר הסופי זה החברה שלנו, ואם אני משאיר את זה פתוח אני לא אומר שזה יהיה באחוזים ניכרים, אבל הערכה שלי שיהיו מנהלים שלא יכניסו את זה.

<דליה פניג: אני מסכימה איתך ואני אעביר את הדברים האלה, אני חושבת שזה חשוב.

נורית קורן: אני רוצה להעיר בנושא.

נורית קורן: שלום, בוקר טוב, סליחה על האיחור.

נורית קורן: אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב שאנחנו נכיר מי נמצא איתנו בחברה, מי יושב איתנו.

נורית קורן: אני רואה שיושבים כאן מהמגזר הערבי, אני רק לא יודעת - - -

יעקב מרגי: הבדואים בנגב.

נורית קורן: אני חושבת שהילדים שואלים, אוקיי מה זה בדואי, רוצים לדעת את אורחות החיים, מה זה מוסלמי, למה יש צום הרמדאן, למה זה 40 יום - - -

<עלי הייכל: 30, מספיק לנו.

נורית קורן: 30, סליחה, צודק.

נורית קורן: אתה רואה?

נורית קורן: אפילו לטעות בזה.

נורית קורן: כל הדברים האלה, ברגע שאתה לא חי את החברה אתה לא לומד לכבד אותה.

נורית קורן: אנחנו צריכים לצאת ולא להגיד רק רב תרבותיות, אלא מי האחר שנמצא לידנו והאחר שנמצא לידנו זה הרבה אחרים וזאת היציאה.

נורית קורן: אני מכוונת למה שיושב ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי, אומר, אסור לנו שמנהלים של בתי ספר יפעלו מהעמדות שלהם, כמו כשאנחנו אומרים שלא יגידו דברים פוליטיים.

נורית קורן: זה לא פוליטי, זה משהו חברתי ממדרגה ראשונה ואנחנו צריכים לגרום לזה שזה יהיה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נשמע את הסקירה ואחר כך נפתח את הדיון.

<אילנה רבינוביץ: קודם כל תודה רבה.

<אילנה רבינוביץ: אני הכנתי כמה דברים להתחיל להתייחס.

<אילנה רבינוביץ: לי קוראים אילנה רבינוביץ, אני עובדת במינהל חברה ונוער, מנהלת מרכז הדרכה ארצי.

<אילנה רבינוביץ: מינהל חברה ונוער אחראי בתוך משרד החינוך על הנושא של החינוך הבלתי פורמלי במערכת הפורמלית ובמערכת הלא פורמלית ואני באמת הכנתי כמה נקודות.

<אילנה רבינוביץ: אני מאוד שמחה מהדברים שאתם העליתם.

<אילנה רבינוביץ: קודם כל באמת אני רוצה להגיד שהמטרה הזאת של קידום רב תרבותיות זו אחת ממטרות המשרד, אחת מארבע המטרות הגדולות שהוצבו לפנינו כבר לפני שלוש שנים ומאז אנחנו מיישמים את המטרות האלה, גם למדיניות שבאה לידי ביטוי גם בהקצאת משאבים, גם בפיתוח המקצועי, שאני רוצה לדעת בנושא הכשרת בעלי תפקידים וגם במתן דגש על פעילויות שמקדמות גם מפגשים בין קבוצות וגם הכשרת הלבבות.

<אילנה רבינוביץ: כיוון שאנחנו מינהל חברה ונוער ויש לנו את המנדט על החינוך החברתי, גם בבית הספר וגם מחוצה לו, ותיכף אני אפרט ואחר גם עלי, המשמעות של ההתנסות והלמידה החווייתית שמתרחשת במפגשים, או בתכניות כמו התפתחות אישית ומעורבות חברתית, היא סוג של למידה שאנחנו מאמינים שזו למידה שיוצרת שינוי.

<אילנה רבינוביץ: כמובן שכשה

<אילנה רבינוביץ: למידה הזאת מתרחשת בכל המערכת, כלומר גם בנושאים של החינוך הפורמלי, ואנחנו לא עושים את זה שלא בתיאום מלא, אז אנחנו יכולים להגיד שאנחנו מתווים כאן איזה שהיא דרך אחת שאנחנו רוצים למלא אותה.

<אילנה רבינוביץ: אני אתן כמה דוגמאות.

<אילנה רבינוביץ: אני אשלים רק את הנושא של יוצאי אתיופיה כי פשוט זה כבר הוצג על ידי דליה, הרעיון ב'הדרך החדשה', שיוצאי אתיופיה אמרו בקול גדול, 'אנחנו לא רוצים יותר תכניות ייחודיות, אנחנו רוצים רק תכניות, אנחנו כבר בחברה הישראלית', זה דבר שנאמר חזק מאוד במחאה של שנה שעברה, 'אנחנו חלק מהחברה הישראלית' והמדיניות היא שאין יותר תכניות ייחודיות, אלא רק תכניות שמשלבות בני נוער באחוזים מסוימים, 35%, 65%, כי אנחנו לא רוצים - - -

יעקב מרגי: זה לגבי המסגרות הייעודיות.

<אילנה רבינוביץ: אבל התכנית של 'הדרך החדשה', זה אחד העקרונות הראשונים שלה ו - - -

יעקב מרגי: אבל אתם מתחייבים לבוא לידי ביטוי.

<אילנה רבינוביץ: בוודאי, אבל הרעיון הוא שבתוך אותם מפגשים שלמשל ממש מתוקצבים, אני יכולה לתת מספרים, תכניות משלבות, שמפעילה רשת המתנ"סים, כיתות א'-ה', בכל הרשויות עתירות אוכלוסייה אתיופיות, אבל רק על ידי שילוב.

<אילנה רבינוביץ: הגדלת מספר בני הנוער יוצאי אתיופיה ב-20% בתנועות הנוער וארגוני הנוער, מלגות לשנת י"ג, מלגות ליוצאי העדה בכל המסגרות, הרבה מאוד במכינות הקדם צבאיות.

<אילנה רבינוביץ: כלומר ליצור הרבה מאוד מסגרות שיש להם תוכן שהוא תוכן של רב תרבותיות, התוכן, היעדים המשותפים, של ליבה של החברה הישראלית, אבל מזמנים את המפגשים האלה.

<אילנה רבינוביץ: זה רק לגבי האתיופית.

<אילנה רבינוביץ: אני אתן עוד כמה דוגמאות, אם יש שאלות, אני אשמח.

<אילנה רבינוביץ: אתגרים נוספים שאנחנו שמנו לעצמנו כבר בשנה שעברה היה ללמוד, קודם כל לשבת וללמוד לעומק, אוכלוסיות ייחודיות, חרדים, עלי תיכף ידבר על הנושא של התכנית הייחודית לאוכלוסייה הערבית.

<אילנה רבינוביץ: גם למשל שיתופי פעולה עם החינוך המיוחד, למרות שזה לא בדיוק תת תרבות, אבל - - -

נורית קורן: לא, מאוד חשוב.

<אילנה רבינוביץ: למשל בהרבה מאוד תכניות שלנו, גם בחינוך החברתי, גם בשל"ח יש עבודה משותפת עם כל הקבוצות של החינוך המיוחד, משולבת.

<אילנה רבינוביץ: לגבי נושאים, יש תכנית הליבה לחינוך חברתי.

<אילנה רבינוביץ: זו תכנית שקיימת כבר כמה שנים, בתכנית הליבה יש כמה צירים של נושאים שעוברים ז'-י"ב כחוט השני.

<אילנה רבינוביץ: אחד הנושאים המרכזיים זה רב תרבויות ושונות, ואז למעשה סביב ימי לוח, מה שנקרא, כמו היום למשל או מחר, שעוסקים בנושא, גם בחג הסיגד, גם בנושא יום היציאה והגירוש, כלומר כל הנושאים האלה אלה נושאים שמהווים עבורנו פלטפורמה להיכרות של - - -

יעקב מרגי: דרך אגב, אם כבר הזכרת את חג הסיגד, אני מהמחוקקים של החוק הזה, יחד עם חבר הכנסת אורי אריאל.

<אילנה רבינוביץ: אז הכנו הרבה מאוד תכניות, שלא היו בשנים הקודמות.

יעקב מרגי: 50 יום מיום כיפור.

<אילנה רבינוביץ: שלא היו בשנים הקודמות ובגלל שנוצר הצורך הזה בין תרבויות הן נכנסו לתכנית הליבה, נכנסו לשעת המחנך, נכנסו לכל תכנית שאנחנו מקדמים אותה.

<אילנה רבינוביץ: פלטפורמה נוספת ומאוד חשובה זה נושא של מפגשים.

<אילנה רבינוביץ: אני לא אלאה אתכם כי זה בטח נושא שיהיה בוועדת החינוך.

<אילנה רבינוביץ: זה גם היה עכשיו בוועדה לביקורת המדינה.

<אילנה רבינוביץ: יש כמה מודלים של תכניות מפגשים, יש תקנת מפגשים, יש תקציב לנושא הזה, גם בין אוכלוסיות שונות לגמרי, יהודים, ערבים, דתיים, חילוניים.

יעקב מרגי: כשאת אומרת תקנה תקציבית, מעודדים את זה?

<אילנה רבינוביץ: כן, יש נתונים מספריים.

<אילנה רבינוביץ: אני יכולה רק להגיד שבשנה שעברה השתתפו 17,000 תלמידים בתכניות האלה.

<אילנה רבינוביץ: השנה, בתשע"ז, ישנה תכנית, עלי אולי ידבר על זה, בתי ספר תאומים, שמדברים לפחות על 40 זוגות של בתי ספר שתהיה עבודה תהליכית, לא מפגשים חד פעמיים.

<עלי הייכל: זה חדש, היה קול קורא.

<אילנה רבינוביץ: זו תכנית חדשה.

<אילנה רבינוביץ: אני רוצה להגיד שגם בתכניות של הכנה לצה"ל, שזה גם באחריות של מינהל חברה ונוער, מושם הרבה מאוד דגש על כך שהשירות הצבאי זו הזדמנות למפגש עם השונה.

<אילנה רבינוביץ: הצבא מטפל בזה כשהילד מגיע אליו, לנו יש את המנדט בי"א-י"ב לעסוק בנושא.

<אילנה רבינוביץ: אני רק רוצה לדבר על נקודה אחרונה, שזה של"ח, לימודי שדה, חברה, לאום.

<אילנה רבינוביץ: תכנית הליבה של הטיולים הרבה מאוד מוקדשת לביקור במקומות שיש בהם מפגש בין תרבויות.

<אילנה רבינוביץ: הנושא של כיתה ח' ו-ט', אחד הנושאים המרכזיים זה מפגש תרבויות בארץ ישראל, כאשר התכנית מותאמת לפי יישוב.

<אילנה רבינוביץ: זה מופעל ב-600 מתוך - - -

יעקב מרגי: במסע הישראלי יש מפגש בין תרבויות?

<אילנה רבינוביץ: כן, גם מסע ישראלי פחות או יותר יושב על שיתוף פעולה עם של"ח.

יעקב מרגי: אני אתן את רשות הדיבור לחבר הכנסת חיים ילין, בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושב ראש, תודה.

יעקב מרגי: הוא גר פה.

חיים ילין: אני מאוד שאנחנו פה.

חיים ילין: מי שלא יודע, קודם כל זאת המכללה הגדולה ביותר שיש במדינת ישראל, דבר שני, זה אחד המקומות היחידים במדינת ישראל שמקבל את כולם ללימודים.

חיים ילין: אני לא סתם אומר את הדברים האלה, יש פה בדואים ויש פה קיבוצניקים ויש פה מושבניקים ויש פה עיירות פיתוח.

חיים ילין: יש פה את כל הלב של מדינת ישראל, הכול יש פה, זה לא יאומן הדבר הזה.

חיים ילין: יש פה תכניות מיוחדות.

חיים ילין: הגמישות שיש למכללה היא אדירה למול אוניברסיטה, כי הם יכולים גם לאמדוקס לבנות תכנית ייחודית, בשביל שסטודנטים ילמדו ויעבדו שם.

חיים ילין: אין דברים כאלה, וזה באמת אחד המעסיקים הגדולים, ואני מאוד שמח שאנחנו עושים את זה פה, דווקא בגלל הכותרת של רב תרבותיות, שאיך אנחנו לא רק עושים את זה במכללה, איך אנחנו מורידים את זה הרבה לפני זה.

חיים ילין: יש פה, מי שלא יודע, בשער הנגב, בתוך המתחם הזה יש בית ספר תיכון של מועצת שער הנגב וגם יסודי, וזה אחד הקומפלקסים שאני אוהב ומחבר, מחבר בני אדם ומחבר קהילות.

חיים ילין: וזה, זאת הכותרת, כי במקום שמחברים קהילות, באותו מקום חייבים לעבור דרך התרבות האישית של כל העדות ולחבר בין התרבויות האלה.

חיים ילין: אני חושב שזה בסופו של דבר מחבר את כולם.

חיים ילין: הפוליטיקה לוקחת כל דבר ומנסה לפלג, בדיון הזה מה שאנחנו מנסים לעשות זה לחבר.

חיים ילין: לחבר את כולם ולהבין שכולנו בסופו של דבר חיים באותו מקום.

חיים ילין: הדוגמה שתמיד אני נותן אותה בעוטף עזה, כי אנחנו בעוטף עזה, אם יש צבע אדום לא צריך לרוץ לשום מקום, דרך אגב, רק לידיעה כללית, זה שהטיל לא מבחין.

חיים ילין: הטיל לא מבחין בין אתיופים לבדואים, לאנשי שדרות, לקיבוצים, לא מבחין בכלל.

חיים ילין: אז למה אם הטיל לא מבחין, למה אנחנו כבני אדם מבחינים?

חיים ילין: זו המהות, לדעתי, של הדברים.

חיים ילין: אני מאוד שמח שהדיון הזה דווקא מתקיים פה ואני באופן אישי אומר שאם היה צריך לעשות משהו במכללה זה לפתוח את כל היום בוועדת החינוך רק על הנושא הזה כי זה במהות של החוסן של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: זו הסיבה שלא ביטלתי את הדיון או החלפתי נושא, כי דנו בנושא הזה בחצי השנה האחרונה כמה פעמים, אבל - - -

חיים ילין: אי אפשר להגיד את הסיסמה, אנחנו מאחדים את העם בלי להבין בדיוק איך מקבלים את התרבות האחרת באהבה.

יעקב מרגי: אבל אני, אני מתחבר לדברים שאמר חיים, ברגע שהסטודנטים, אני בכוונה אליהם בפנייה ישירה, מהמגזר הבדואי שיושבים איתנו פה מגיעים לפה לעל תיכוני ופה יש להם את האינטראקציה הראשונית והחברים האחרים, מהמגזר היהודי והחרדים, לא יטעמו את זה כבר בבית הספר היסודי אנחנו נראה פה, וזו בעיה שדנו בה בוועדה, לא אחת דנו בוועדת החינוך שסטודנטים בקמפוסים מתנהלים בכיתתיות.

יעקב מרגי: תמיד תראה קבוצה של סטודנטים ערבים לבד וקבוצה של סטודנטים יהודים לבד וחרדים לבד.

יעקב מרגי: אם רוצים שבאמת ייפלו המחיצות, אני לא אומר, לא צריך לטשטש זהויות, כמו שאמרתי בהתחלה, צריך להישאר מה שאתה, אבל כדי שתהיה פתיחות להפיל מחיצות, להכניס את זה כבר בתוך מערכת החינוך בשלבים הראשונים.

יעקב מרגי: המתקדמים הם טובים, אף פעם לא מאוחר, צריך לעשות, אבל אם מערכת החינוך תדע להוביל שיח של רב תרבותיות בחברה הישראלית לא נפתור את כל הבעיות שלנו, אבל יהיה לנו יותר קל ויותר נעים.

חיים ילין: לא, אבל אנחנו נפתור הרבה מאוד מהבעיות שלנו.

חיים ילין: הרבה מאוד.

יעקב מרגי: בבקשה, עלי.

חיים ילין: אני ממש מתנצל, יש לי עוד כנס בירושלים, זה יום עמוס היום לחברי כנסת.

<עלי הייכל: אני עלי הייכל, אני מפקח ארצי בחינוך חברתי קהילתי לתלמידי נוער בחברה הערבית, מינהל חברה ונוער.

<עלי הייכל: אני רוצה להגיד בתחילה שהחינוך הבלתי פורמלי לפי דעתי הוא יכול לתרום המון בנושא רב תרבותיות כי בחינוך הבלתי פורמלי יש כל מיני מסגרות שיכולות לקרב בין הלבבות, זה לא רק ערבים ויהודים.

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה, כבר בהתחלה, אתה מכיר את רשימת ארגוני הנוער?

<עלי הייכל: כן.

יעקב מרגי: מכיר אותם בזהויות שלהם?

<עלי הייכל: כן.

יעקב מרגי: זה חינוך בלתי פורמלי.

<עלי הייכל: זה בטח חינוך בלתי פורמלי.

יעקב מרגי: יש ארגון הנוער של הדרוזים, ארגון הנוער של הצ'רקסים, ארגון הנוער איג"י, ארגון הנוער - - -

<עלי הייכל: אולי אתה יודע שיש נגיד, דיברנו על - - -

יעקב מרגי: כשאתה אומר לי, אני רוצה לאתגר אותך, יכול להיות שאתה עושה, יכול להיות שיש, אדרבא, אני אשמח, אני שמח שאני לא מחדש כלום, אז אני רגוע יותר.

יעקב מרגי: יש כאלה שמתא

יעקב מרגי: כזבים שהם לא מחדשים, אני שמח שאני לא מחדש, אני בא ואומר, האם במסגרת ההפעלה שלכם, כי אתם בסוף הגוף המתקצב של ארגוני הנוער ותנועות הנוער - - -

<עלי הייכל: נכון.

יעקב מרגי: האם במבחני התמיכה שלכם או בתכניות העבודה שלכם יש הצרחה, מפגשים שם ופעילות משותפת?

<עלי הייכל: כן, אני אתחיל מהסוף, דווקא את העניין הזה רציתי להגיד בסוף.

<עלי הייכל: יש החלטת ממשלה 922, תכנית האתגרים לחברה הערבית.

<עלי הייכל: תכנית האתגרים, זאת אומרת שהמדינה מתקצבת בסביבות 135 מיליון שקל שנתי לחינוך הבלתי פורמלי, זו התכנית החדשה, היא כבר התחילה בשנת הלימודים הזאת.

<עלי הייכל: את הצעד הראשון מינהל חברה ונוער במשרד החינוך עשה בנושא של קליטת יותר מ-11 מפקחים חדשים לעניין החינוך הבלתי פורמלי.

<עלי הייכל: זה במחוז צפון, מחוז מרכז ומחוז חיפה.

<עלי הייכל: זה אחד הדברים.

<עלי הייכל: והקול קורא אמור לצאת היום, 70 מיליון לשנת תשע"ז, אולי היום יוצא הקול קורא, בשביל לחזק את החינוך הבלתי פורמלי בחברה הערבית.

<עלי הייכל: אחד הדברים בקול קורא שמשרד החינוך, מינהל חברה ונוער, שם דגש עליו זה חיזוק תנועות הנוער וארגוני הנוער בחברה הערבית.

יעקב מרגי: אתה דילגת על הדרום בכוונה?

<עלי הייכל: לא, בדרום היו מפקחים בדואים לפני שנכנס ה - - - עכשיו, גם החברה הבדואית תקבל כסף בנושא של תכנית האתגרים של החברה הערבית.

<עלי הייכל: זה חיזוק.

<עלי הייכל: זה אחד הדברים, יש ארבעה נושאים.

<עלי הייכל: נושא אחד זה חיזוק תנועות הנוער וארגוני נוער.

<עלי הייכל: הנושא השני זה בית הספר כעוגן קהילתי, לפתוח את בתי הספר שיהוו מסגרת לחינוך בלתי פורמלי אחרי הצהריים, שלוש, זה חיזוק מנהלי יחידת נוער, זה החוק של מנהלי יחידת נוער, כל רשות חייבת למנות מנהל יחידת נוער.

יעקב מרגי: אתה מכיר את הקול קורא?

יעקב מרגי: היית שותף לגיבוש שלו?

<עלי הייכל: כן.

יעקב מרגי: יש שם את סוגיית המצ'ינג?

<עלי הייכל: יש את סוגיית המצ'ינג, אבל המצ'ינג מאוד מאוד נמוך לפי המצב הסוציואקונומי.

יעקב מרגי: אם רשויות ערביות חלשות כלכלית לא יכולות לתת את המצ'ינג הם לא יבקשו את התקציב.

<עלי הייכל: לא, זה לפי מצב סוציואקונומי ובערים מעורבות זה גם מדד שטראוס.

<עלי הייכל: לקחנו בחשבון את כל המרכיבים כדי לתת לחברה הערבית להתקדם בנושא הזה.

<עלי הייכל: זה חדש.

<עלי הייכל: והדבר הרביעי זה חיזוק המתנ"סים בחברה הערבית.

<עלי הייכל: אתה יודע שאין הרבה מתנ"סים בחברה הערבית והתכנית הזאת באה לתת דחיפה מאוד חזקה בנושא של החינוך הבלתי פורמלי.

<עלי הייכל: אני רוצה להגיד דבר אחד, בנושא של תנועות נוער וארגוני נוער.

<עלי הייכל: בחברה הערבית יש תנועות נוער שהן מוכרות, שלוש תנועות נוער, אולי החברים פה מכירים.

<עלי הייכל: זה אג'יהל, זה דרך אגב מהשומר הצעיר, החטיבה הערבית בשומר הצעיר.

<עלי הייכל: זה אחת.

<עלי הייכל: שתיים, התנועה שגם חזקה בחברה הערבית, הנוער העובד והלומד, גם בחברה בדרום יש הרבה סניפים וגם בצפון יש הרבה סניפים וגם יש, כמו שאתה אמרת, בנושא של תנועת הצופים הערביים והדרוזים.

<עלי הייכל: פה, זה נכון שהיא ייחודית, שאין בה חברים יהודים והיא באיזה שהוא מקום יותר בנושא של החברה הערבית, אבל היא נותנת המון דברים שהם בנושא של תכנים, בנושא של רב תרבותיות וגם בנושא של חיים משותפים.

<עלי הייכל: אני רוצה להגיד דבר אחד, מה שאמרת, אני מאוד מאוד מסכים איתך, אנחנו צריכים כמה שיותר ללמד את החברה היהודית והחברה הערבית, כל אחד על השני, בדברים פשוטים, אפילו בשפה, זה לא יכול להיות שנער ערבי אף פעם לא נפגש עם נער יהודי, אלא באוניברסיטה או בעבודה.

<עלי הייכל: אתה יודע מה?

<עלי הייכל: אני נפגשתי עם הרבה יהודים שלא מכירים מה זה ערבי.

<עלי הייכל: אני לא רוצה להגיד לך מה המועדים של הערבים, לא מכירים ערבים, הם מכירים את הערבי רק מהתקשורת וזה באיזה שהוא מקום מעוות.

<עלי הייכל: פה אנחנו בחינוך הבלתי פורמלי מנסים כמה שיותר, ומצליחים לאט לאט.

<עלי הייכל: היום, אחרי תכנית האתגרים שהממשלה, באמת זו קפיצת מדרגה מאוד חזקה, שסוף סוף לחברה הערבית יש קצת כסף בשביל לפתח את הנושא של החינוך הבלתי פורמלי.

<עלי הייכל: הכסף, זה טוב יחסית, ובאיזה שהוא מקום לסגירת פערים בין האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערביתץ דרך אגב, אנחנו מעודדים, היום בגלל חוק הנוער, חוק הנוער, למי שיודע, אולי לתלמידים, לפני חמש שנים הממשלה חוקקה חוק שבכל רשות מקומית מעל 1,000 תלמידים, עליה למנות מנהל יחידת נוער כדי לדאוג לחינוך הבלתי פורמלי.

יעקב מרגי: אתה יודע כמה רשויות מתוכם - - -

<עלי הייכל: בטח שכן.

יעקב מרגי: אז אנחנו מנהלים עבודה בוועדה לקראת דיון יחד עם מועצת התלמידים והנוער הארצית על הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אם לא תהיה ברירה אפילו נביא בחוק, נעשה אותם ארגון יציג.

<עלי הייכל: אתה יודע מה?

<עלי הייכל: אם אתם תעשו את הנושא הזה, חוק החינוך הבלתי פורמלי, ניצול שעות פנאי, זו המתנה הכי טובה לכל החברה.

<עלי הייכל: אני כבר בטוח שגם יהיה קונצנזוס בין כל חברי הכנסת, גם ערבים וגם יהודים - - -

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לך, מה שאני אומר בוועדה, חיים, לצערי הרב אני אומר, הם שותפים פעילים בעיצוב, מועצת תלמידים ונוער ארצית שותפה פעילה שלי בוועדה, הנוכחות שלהם מקבילה לנוכחות שלי בוועדה, בהתמדה, והם יחד עושים עיצוב - - -

<אילנה רבינוביץ: שיח רב תרבותי.

יעקב מרגי: מה שאני לא מקבל, לצערי הרב, מהסתדרות המורים ומארגוני מורים.

יעקב מרגי: ואני אומר את זה לא כי אני לא רוצה אותם, אני מבין שמישהו סוף סוף, במקום שייפגע להם האגו, יבינו וימנו איש קשר לוועדה.

יעקב מרגי: נאמרים דברים חשובים, נעשים דברים חשובים, ועדת החינוך, כמעט כל פרוטוקול אני אומר, כשמזכירים את מועצת התלמידים והנוער, אני לא מוותר על התוכחה הזו ו - - -

<אילנה רבינוביץ: הם מוזמנים?

יעקב מרגי: מוזמנים קבועים, לצערי הרב אני לא מוצא אוזן קשבת.

יעקב מרגי: אבל מה?

יעקב מרגי: להרים את דלת השבתת הטיולים על כל דבר שזז, להרים דגל השבתה ולאיים אנחנו יודעים.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, אני מחר מחרתיים רוצה להתייצב למאבק של המורים כשהם ייצאו למאבק על מעמדם ושכרם כפי שהיה בעבר, אני היום אחשוב פעמיים, אם הם לא שותפים לעיצוב מערכת החינוך, עיצוב הדורות הבאים, למה שאני אעמוד לימינם?

יעקב מרגי: ואם הזכרנו את מועצת התלמידים והנוער הארצית, הם עושים עבודה נפלאה, הם חבר'ה טובים, מכל חלקי האוכלוסייה הישראלית.

<אילנה רבינוביץ: שם יש שיח רב תרבותי?

יעקב מרגי: שם אנחנו מרגישים את החיבור.

<עלי הייכל: אולי זה לא יישמע טוב, אבל אחד הדברים שאנחנו הובלנו, חדש, השנה, עדיין אנחנו מקווים שאנחנו נצליח, שיהיה סגן ליושב ראש מועצת תלמידים ונוער ארצית ערבי.

יעקב מרגי: יש לו סגן ערבי.

<עלי הייכל: שיהיה בחוק, שתמיד יהיה בחוק סגן.

יעקב מרגי: הוא הופיע אצלי בוועדה.

<עלי הייכל: מהצפון.

יעקב מרגי: מאחד היישובים, מהצפון, הוא גם דיבר בוועדה.

<עלי הייכל: נכון, אתה צודק.

<עלי הייכל: יש להם גם מפקחת שמאוד מאמינה בהם, שומרת עליהם, הדרה.

יעקב מרגי: האמא שלהם.

<עלי הייכל: האמא שלהם, נכון.

יעקב מרגי: היא עומדת לפרוש ואנחנו חוששים.

<עלי הייכל: לא, בינתיים יש לה זמן.

<עלי הייכל: השנה היא ממשיכה איתם, זה בטוח.

<עלי הייכל: אני רוצה להמשיך בנושא גם של התכנים.

<עלי הייכל: לנו, הערבים, בתכנים, אם זה בחינוך החברתי - - -

יעקב מרגי: יש לכם מה לומר בתנועות הנוער ובארגוני הנוער לגבי התכנים?

<עלי הייכל: בטח שכן.

<אילנה רבינוביץ: אני כן יכולה להגיד שבקיץ האחרון כל תנועות הנוער - - -

יעקב מרגי: אני יודע שכשאני הייתי צעיר לימים, מה שאני זוכר מתנועות הנוער זה הלפידים והאורות וקשקושים בקירות, לא זוכר מה תרמו לי יותר.

<אילנה רבינוביץ: אל"ף, זה יופי .

<דליה פניג: באיזה תנועת נוער?

יעקב מרגי: הייתי גם בעזרא, גם בבני עקיבא.

<דליה פניג: אני הייתי בצופים, אני זוכרת הרבה מאוד.

יעקב מרגי: אני בכוונה הקצנתי.

<דליה פניג: אני דווקא חולקת על זה.

<אילנה רבינוביץ: כל תנועות הנוער, כיוון שיש להם תקציב נאה מאוד של משרד החינוך, הם בפיקוח של משרד החינוך מבחינת התכנים.

<אילנה רבינוביץ: כל קיץ כל תנועת נוער באה עם 70 חוברות, 100 חוברות, כל תנועות ההדרכה השנתיות שלהם.

<עלי הייכל: גם בשפה הערבית.

<אילנה רבינוביץ: גם בשפה הערבית.

<אילנה רבינוביץ: אני פשוט במקרה ישבתי השנה וזו הייתה חוויה מרגשת, הם באים כמה ימים, הם מציגים את כל התכנית שלהם, את האידיאולוגיה, את האוכלוסיות, את התכניות ואת הכול , נותנים לנו את כל החוברות לבדוק אותן ויש ממש תהליך של אישור ואז אנחנו גם עושים איזה שהיא הדדיות ביניהם, שתהיה איזה שהיא ליבה משותפת.

<עלי הייכל: אחרת הם לא יקבלו כסף.

<אילנה רבינוביץ: אחרת הם לא יקבלו, אז הם גם מאוד מעוניינים.

יעקב מרגי: כשאת מדברת על תנועות הנוער את מתכוונת גם לארגוני הנוער?

<אילנה רבינוביץ: גם ארגוני הנוער, תנועות הנוער וארגוני הנוער.

יעקב מרגי: עלי, סיימת?

<עלי הייכל: לא.

<עלי הייכל: ברשותכם, גם אנחנו בחברה הערבית מאוד מקפידים על הנושא של התכנים של המורשת הערבית, שאנחנו רוצים, הלוואי, כמה שיותר, יש, אבל כמה שיותר שגם החברה היהודית תלמד על המורשת הערבית, על חגים, על מועדים - - -

<אילנה רבינוביץ: בנוער העובד זה קורה.

יעקב מרגי: דליה שמה דגש על הסוגיה של העדה האתיופית, אבל אין לי ספק שאותו תהליך צריך להיות גם כלפי כל התרבויות.

<דליה פניג: אני מסכימה, לגמרי.

נורית קורן: צריך לכלול גם את העולים החדשים מתימן.

נורית קורן: אמנם זה מעט אנשים.

<דליה פניג: את כולם.

נורית קורן: גם הם, הם לא מקבלים מספיק.

<דליה פניג: הם בתכניות שלנו.

נורית קורן: כן, אבל הם לא מקבלים מספיק, הגיעו אליי תלונות בנושא הזה.

נורית קורן: צריך לקחת אותם כמו האתיופים.

נורית קורן: הם באו מעולם שלישי ו - - -

<דליה פניג: לגמרי.

<עלי הייכל: ברשותכם, על התכנים, כמו שאני אמרתי, יש לנו גם בשפה הערבית גם המורשת, היום אנחנו רואים גם בתנועות הנוער וגם בבתי הספר הרבה עבודה בנושא של מורשת ערבית, אם זה ברמת בית ספר, ימי שיא בנושא מורשת, בחגים ומועדים, ואם זה ברמת הרשות, דרך מנהלי יחידת הנוער וארגוני הנוער וגם איפה שיש.

<עלי הייכל: לצערי אין בכל הרשויות המקומיות תנועות נוער וארגוני נוער.

יעקב מרגי: אנחנו נקיים דיון בסוגיה הזו.

<עלי הייכל: גם בנושא של המעורבות החברתית.

<עלי הייכל: אני אומר, ולא מתבייש בזה, שהתכנית החדשה של התפתחות אישית ומעורבות חברתית, שבה בני הנוער שלוש שנים יהיו מעורבים בחברה, ייתנו מעצמם לחברה, זאת המתנה הכי טובה לחברה הערבית.

<עלי הייכל: היא ממש מחזקת את השייכות.

יעקב מרגי: קודם כל זו מתנה לתלמיד.

<עלי הייכל: בעיקר לתלמיד.

<אילנה רבינוביץ: ולכל החברה.

יעקב מרגי: מעצבת לו מסלול המראה.

<עלי הייכל: נכון.

<עלי הייכל: בגלל זה אומרים את השם, התפתחות אישית ומעורבות חברתית.

<עלי הייכל: בהתחלה התפתחות אישית, הילד מתפתח אישית, לחברה הערבית ולבני הנוער הערביים זה מאוד מאוד מאוד חשוב.

<עלי הייכל: לכולם, אבל בחברה הערבית, כי עניין הנתינה וההתנדבות בחברה הערבית לא היה ממוסד כמו בחברה היהודית.

<עלי הייכל: בשביל זה לאט לאט אנחנו מקווים שגם ייקחו את בני הנוער, שייקחו את העניין ברצינות כדי ש - - - גם מקומות ההתנסות מאוד חשובים.

יעקב מרגי: בוא נשמע אותם, עלי, נאתגר אותם.

יעקב מרגי: שמעתם במה אנחנו מתעסקים, מישהו רוצה לשאול שאלה?

יעקב מרגי: בבקשה.

<חנאן אבו גרארה: אני לא רוצה לשאול, אבל אני רוצה - - -

יעקב מרגי: מה השם שלך ומאיפה את.

<חנאן אבו גרארה: חנאן, מרהט.

יעקב מרגי: מהיישוב רהט.

יעקב מרגי: מהעיר, למה יישוב?

יעקב מרגי: העיר רהט.

<חנאן אבו גרארה: מה שאני חושבת, שכן צריך את החברה היהודית והחברה הערבית, שבאמת יכירו אחד את השני, שיהיו כל מיני פרויקטים חברתיים.

<חנאן אבו גרארה: זה לא לימודים, אבל צריך שכן יכירו אחד את השני, יכירו את התרבות, מה זה יהודי, מה זה ערבי, מאיפה הם באים, מה הזכויות, שיהיו מודעים אחד לשני, שיכירו אחד את השני.

יעקב מרגי: להכיר אחד את השני.

<חנאן אבו גרארה: שזה כן צריך.

<חנאן אבו גרארה: לפי דעתי ברגע שאנחנו מתחילים את זה מגיל קטן, שכן זה ייקח אותנו, ירים אותנו למעלה.

יעקב מרגי: אני יכול לומר לכם שבדבר אחד הצלחנו, וחבל, הצלחנו, כשאני רואה את העגלות בסופר של השכנים הערבים אני אומר 'איך דפקנו להם את הבריאות'.

יעקב מרגי: הם אוכלים את השטויות שלנו, אותו סל קניות.

יעקב מרגי: דווקא שם היינו צריכים לאט לאט, הפוך, לשמור על האותנטיות, על הבריאות.

<דליה פניג: ללמוד מהם.

יעקב מרגי: בגדול אני אומר, את צודקת, צריך באמת להכיר אחד את השני, אני חושב שזה יעזור הרבה מאוד למרקם החיים המשותף.

<חנאן אבו גרארה: יהפוך אותנו לעם אחד, כולם ידברו אחד עם השני.

נורית קורן: חברה ערכית ושוויונית, אני קוראת לזה.

יעקב מרגי: עוד מישהו משהו?

יעקב מרגי: אל תתביישו.

נורית קורן: אנחנו באנו לשמוע אתכם.

יעקב מרגי: טוב, בהמשך.

יעקב מרגי: סיימת, עלי?

<עלי הייכל: כן.

<פוריה קלעי: אני ד"ר קלעי פוריה ואני מייצגת את מינהל עובדי הוראה ואנחנו באמת חושבים במינהל - - -

יעקב מרגי: אולי את סוף סוף מעבירה את המסר למורים באמצעות ה - - -

<פוריה קלעי: אני בפירוש אעביר, זה נשמע לי - - -

יעקב מרגי: אני מציע, אולי זה נשמע להם כמי שצולף להם, אבל זה לא נכון.

יעקב מרגי: אני אומר את זה ואני מצפה שהמורים יהיו מעורבים בתהליכים, לא רק בעניין סוגיות השכר וסוגיות התנאים.

<פוריה קלעי: נכון, לגמרי.

<פוריה קלעי: לגמרי.

<פוריה קלעי: אז כולנו חושבים שאחד המקומות שבאמת אפשר לא רק ללמד על, אלא ליצור בפועל את ההיכרות עם כל המגזרים וכל התרבויות הוא דרך - - -

יעקב מרגי: ראש כנס שדרות, האלוף במילואים - - -

עוזי דיין: אף על פי שהתמהמה.

יעקב מרגי: שלום, אדוני.

יעקב מרגי: אתה מבין היום למה אני לא פוקד אותך הרבה בבית?

עוזי דיין: שיהיה בהצלחה.

יעקב מרגי: אנחנו עסוקים בסוגיה של רב תרבותיות במערכת החינוך, שמנו את כור ההיתוך בצד, אנחנו רוצים להוביל את הרב תרבותיות בחברה הישראלית, כדי שבקמפוס הזה, לדוגמה, ובקמפוסים האחרים לא נראה קבוצות סטודנטים ערבים, זה מבורך, אבל לא מתוך מחיצות.

יעקב מרגי: צריך להפיל את המחיצות, להכיר אחד את השני ואני חושב שמערכת החינוך היא שצריכה להוביל את זה, אם אין גדיים אין תיישים, כדי שלא יחלחל כלפי מטה, אלא יעלה לכלל החברה הישראלית.

עוזי דיין: אני באתי רק לברך, אבל אני מת לשאול אתכם שאלה, שהתחילה בכלל בגלל השם.

עוזי דיין: שנים אני אמרתי שאני נגד רב תרבותיות, אבל צריך להסביר מה זה אומר.

עוזי דיין: כשאומרים רב תרבותיות אני מבין את זה שבמדינת ישראל יהיו שתיים, שלוש או ארבע תרבויות שונות שוות זכות והן יתקיימו במקביל, ואפשר לבחון מה רוצים במילה תרבות, אבל שלכל אחת מהן יש מעמד שווה מבחינת המדינה, למשל.

עוזי דיין: כמו שיש נגיד שתי שפות רשמיות למדינת ישראל, אז לא תמיד מקיימים את זה, אבל לערבית יש מעמד שווה, ככה המדינה החליטה.

עוזי דיין: אני מבין מאוד את הבעייתיות בכור ההיתוך, אבל אני לא בעד שיהיו תרבויות שונות, אני בעד שתהיה תרבות ישראלית, שצריך לדבר על השאלה מה היא בדיוק וכו', לא סיפור פשוט, ובתוכה יהיה פלורליזם.

עוזי דיין: זאת אומרת יהיו לה גוונים, רבדים וכו', אבל לא נצטרך לתמוך בשלוש תרבויות וכל הזמן לעשות את החשבון שכולן שוות משקל.

עוזי דיין: שמעתי את זה הכי טוב מבחורה.

עוזי דיין: אני יושב ראש הפיס, יש לנו מועצת תרבות ואמנות ובה יש ייצוג לכול, למשל במועצה הזאת יש ייצוג תמיד, לפחות לשלושה ארבעה ערבים מאמנויות שונות כי צריך ייצוג שווה.

עוזי דיין: כשאני אומר פלורליזם אני מקווה שיהיה ייצוג לכולם ושהייצוג יהיה פרופורציוני, ואחת החברות אלינו, איבתיסאם מרעאנה, היא עוסקת בקולנוע והיא קמה יום אחד ואמרה 'נמאס לי מהייצוג הזה שלכם', בתוך הפיס, אתם נותנים לזה ולזה ועכשיו אלה רוצים והלהט"בים, יש להם תרבות משלהם ואלה רוצים את הסיפור, כל אחד רוצה, היא אומרת 'ובסוף איפה התרבות הישראלית?

עוזי דיין: ' זאת אומרת מרוב שאתם מחלקים את זה אז יש איזה זרם מוביל, יש משהו שנקרא תרבות של מדינה או שלא?

עוזי דיין: שאלה טובה.

יעקב מרגי: אני חושב שתרבות היא מתהווה, היא לא סתם.

יעקב מרגי: כשאתה שואל מה יהיה עם התרבות הישראלית, היא מתהווה, בעוד עשר שנים היא תיראה שונה מזה.

יעקב מרגי: כשאנחנו מדברים על רב תרבותיות זה לשמר את הזהות - - -

עוזי דיין: אבל אם היא משתנה ומתהווה, זה לא בדיוק רב תרבותיות.

עוזי דיין: זאת אומרת אתה אומר שיכול להיות שבמשך השנים יהיה - - -

יעקב מרגי: אני לא מוביל.

עוזי דיין: אתה אומר 'אני לא מוביל', אבל מצד שני 'אני גם לא קובע שיהיו נפרדות'.

נורית קורן: הן לא נפרדות.

יעקב מרגי: אני לא קובע, אני מאפשר לכל אחד לשמור את הזהות שלו, להכיר את ה - - -

עוזי דיין: על זה אין ויכוח.

יעקב מרגי: להכיר את התרבות שממנה הוא בא.

יעקב מרגי: להכיר אותה, ירצה להשתמש בה ישתמש, ירצה לקחת של האחר, ייקח.

יעקב מרגי: אין פה איזה הבניה תרבותית.

נורית קורן: להיפך, מה שאני חושבת, בעצם זה כמו עיסה, כל אחד בא עם התרבות שלו, נשפך לאותו מקום וממנו יוצא משהו טוב.

יעקב מרגי: זה כור היתוך.

נורית קורן: זה לא כור היתוך, אני אסביר לך גם למה, כי בעצם כל אחד נשאר עם האני שלו ועם מה שהוא בא מהבית, כי כל אחד, אנחנו הרבה פרטים, בדרך כלל אנחנו הרבה הרבה מאוד פרטים, אבל אנחנו רוצים להיות ביחד למדינת ישראל, אזרח של מדינת ישראל, אבל כל אחד בא ומבליט, כמו שאני מבליטה את הדברים שאני רוצה.

עוזי דיין: נורא קל להזדהות עם זה, אבל בסוף זה לא עובד ככה, כי אם אתה מחליט מה אתה עושה - - - בואו נשאל שאלה הכי פשוטה, בסדר?

עוזי דיין: בואו נכניס את האצבע לעין.

עוזי דיין: אם זה כך, אז אני רוצה, את יכולה להגיד אני רוצָה, שההמנון של המדינה יבטא את כל הזהויות והזרמים.

נורית קורן: זה כבר סיפור אחר.

עוזי דיין: למה לא? אלה השאלות.

יעקב מרגי: אני לא נבהל מכלום - - -

<פוריה קלעי: אבל אל תתחיל מהחלק הקשה ביותר.

עוזי דיין: אני עושה למשל בימות פיס, 150 רשויות, עד השנה הערבים והחרדים לא ביקשו בכלל את החלק שלהם, הם לא באו, ובאמת נתנו לאיזה 100 רשויות.

עוזי דיין: השנה נכנסו שני דברים בגדול, הרשויות הערביות, פתאום הם גילו שיש דבר כזה, גילו שהם יכולים, והחרדים, והם בבת אחת העלו את זה בעוד 50 רשויות, ב-50%, את ההופעות.

עוזי דיין: הם מזמינים מה שטוב להם, דרך אגב זה תלוי, הייתי בטורעאן, אמרו לי 'אנחנו לא רוצים זמרים ערבים' - - -

יעקב מרגי: הם רוצים אייל גולן.

עוזי דיין: 'מה נתתם לנו זמרים ערבים?

עוזי דיין: אנחנו לא second rated', אמרתי להם 'תגידו, השתגעתם?

עוזי דיין: אנחנו סוף כל סוף מאפשרים לכם', הוא אומר 'זה אני לא רוצה, אני רוצה או זהבה בן או ליאור נרקיס'.

<אילנה רבינוביץ: זו רב תרבותיות.

עוזי דיין: ודרך אגב מותר לו.

<עלי הייכל: הלכו על גדול.

עוזי דיין: בקלנסואה לא תכניס בחיים דבר שהמוסלמים היותר אורתודוקסים לא יאשרו, הם יישבו גברים ונשים לחוד.

<עלי הייכל: נכון, בקלנסואה.

עוזי דיין: אז אין לי בעיה עם זה בכלל, כל אחד לפי דרכו, אבל שבסוף אתה לוקח את הכסף ואתה אומר בעוד שנתיים, ב-2018, זה 70 שנה למדינת ישראל, אם אנחנו לא נעסוק בשאלה מה הייתה המשמעות התרבותית של השנה הזאת אז היא כולה תהיה על 48' ועל הנכבה, זה מה שיהיה.

עוזי דיין: כי על מה ידברו?

עוזי דיין: על זה ידברו.

עוזי דיין: אם אתה עושה דבר כזה אז אתה מוכרח להוביל איזה שהוא קו, אתה יכול שהוא יהיה פלורליסטי, אתה יכול שכל אחד יקבל דברים, אבל אתה לא יכול להגיד שיהיו ארבעה אירועים נפרדים, לחוד יעשו לערבים, לחוד לדתיים, לחוד לחילוניים, לחוד ל - - - בעיה, יש פה בעיה.

יעקב מרגי: אבל יהיה - - - אין ספק שהמיינסטרים של החברה הישראלית מקבל את הביטוי שלו.

יעקב מרגי: אם אנחנו מדברים בהתייחסות לעוגה התקציבית - - -

עוזי דיין: אתה מסכים שיש מיינסטרים?

יעקב מרגי: בטח.

עוזי דיין: זה האויב הכי גדול של הרב תרבותיות.

יעקב מרגי: נכון, אמרתי - - -

נורית קורן: אנחנו שמים את הפלורליזם למטה, את הרב תרבותיות - - -

יעקב מרגי: עוזי, אתה חושב שהתרבות המוזיקלית של הבדואים פה בנגב דומה לבדואים בצפון?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: היא דומה לבדואים במדינות הסמוכות לנו?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: יש השפעה.

עוזי דיין: מקובל.

עוזי דיין: תשמע, אני מחזיק את מעבדת התרבות בבת ים ואת תל שבע, אתה מכיר את המעבדה של תל שבע?

עוזי דיין: את הלהקה של תל שבע?

עוזי דיין: מי יש שם?

עוזי דיין: יש שם שלושה מתל שבע, אחד ערבי מבאר שבע, אחד מאשדוד, שעלה לפני 20 שנה מטורקיה, התגייר וגר באשדוד, ושני דתיים מעפולה עלית, זה מה שיש שם.

עוזי דיין: זה מראה כמה אין בעיה במה שאתה אומר, אבל כשאני אומר איפה מחלקים את הכסף הגדול ולאן הולך, השאלה אם אני מחלק אותו לארבעה חלקים שווים או שיש בכל זאת - - -

יעקב מרגי: אין ספק שהגדול לוקח את חלקו.

עוזי דיין: אבל מי זה הגדול?

יעקב מרגי: הוא המיינסטרים, אתה לא יכול לומר שהתנתקנו ממדינת תל אביב ואנחנו - - -

עוזי דיין: אני לא בטוח שיש בישראל מיינסטרים.

יעקב מרגי: אני חושב שיש מיינסטרים ישראלי.

נורית קורן: יש, בטח שיש.

עוזי דיין: כן, מה הוא?

נורית קורן: אי אפשר להגדיר אותו בדיוק - - -

יעקב מרגי: תלוי, ככל שתברר אותו, תלוי לאן אתה רוצה את ההגדרה.

יעקב מרגי: אני מצד אחד - - -

עוזי דיין: המיינסטרים הישראלי הוא יהודי דמוקרטי.

יעקב מרגי: נכון, והוא משתנה.

<פוריה קלעי: אבל המיינסטרים לפני 40 שנה הוא לא אותו מיינסטרים.

יעקב מרגי: הוא מתהווה.

<פוריה קלעי: אבל אם אתה רוצה שהוא ישתנה נכון אתה צריך להכיר תרבויות שונות ואז ייכנסו פה השפעות של ה - - -

עוזי דיין: על זה אין ויכוח, על פלורליזם אין ויכוח.

עוזי דיין: אני לא כל כך אהבתי את הביטוי רב תרבותיות.

עוזי דיין: יש לי שאלה, בעוד ארבע שנים, בתכנית הלימודים, אם אתה אומר 'אני אדאג לתת לכל אחד את המקום הראוי לו, לא תהיה הדרה, אני אשתדל שיהיו מפגשים', על זה אין ויכוח, אבל עדיין ישאלו אותך מה - - -

יעקב מרגי: כשאמרתי כור היתוך, יש הבדל אם אני מוביל כור היתוך בהחלטת מדיניות, או התהוות אבולוציונית טבעית.

יעקב מרגי: זה יהיה, מי שמתכחש לזה הוא כנראה לא חי עם רגליים על הקרקע.

<פוריה קלעי: זה לא נכון לדבר היום על כור היתוך.

יעקב מרגי: זה לא נכון, אבל הוא מתקיים.

עוזי דיין: מה ששנאו בכור היתוך זה לא את הלאומיות ואת ה - - - שנאו את זה שבכור היתוך אמרו לך 'התרבות שלך מחוקה, אין יותר'.

נורית קורן: לא טובה, לא צריך אותה.

עוזי דיין: 'אין יותר, עכשיו נגדל אותך מחדש'.

נורית קורן: נכון, וזה אסור.

<דליה פניג: כולם סבלו מזה.

<דליה פניג: מאוד.

עוזי דיין: היו חלק שהובילו את זה.

<דליה פניג: לא, אבל כולם סבלו מזה.

נורית קורן: נכון ולכן תראה, אני אומרת, אנחנו עדיין לא הגענו למצב שהזהות שלנו כאזרחים במדינת ישראל, ממש אפשר להגיד 'זה הישראלי', יש לנו כל מיני דגשים.

נורית קורן: כל הדגשים האלה גם באים מכל מיני תרבויות, גם אין לנו ייצוג הולם של כולם, כמו שאמרת הקטע של הדרה, אני עכשיו אומרת לך, אני כחברה בוועדה למינוי שופטים, הדבר הראשון שאני עשיתי ובעיניי זה היה כל כך חשוב, זה היה לבוא ולהכניס, מצטערת שזה עוד פעם העדה האתיופית, אבל אני אמרתי 'אין שופט אתיופי, אין שופטת אתיופית', בדואים יש, מהמגזר הערבי יש, גם נוצרים, גם מוסלמים, שאני כל הזמן שמה לב ל - - -

עוזי דיין: או דרוזים בתור ערבים.

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: לא, סליחה, עוזי, אני מסתכלת כשאנחנו בוחרים שיהיה נוצרי, דרוזי וגם ערבי ואם הוא בדואי, אז מה טוב, זה לא משנה, העיקר שיהיה ייצוג הולם.

נורית קורן: לכן קראתי בקריאה נרגשת שאני מבקשת שיבואו מועמדים וברוך ה' באו מועמדות, במקרה זה יצא נשים, ודאגנו שהם יהיו, למה?

נורית קורן: ועכשיו הייצוג בעליון.

עוזי דיין: טוב, אני אסתפק בלזרוק אבן - - -

יעקב מרגי: אני אומר לך, זרקת נושא טוב.

עוזי דיין: באתי לברך אתכם, אנחנו יודעים מה קורה היום, מהתקציב הדו שנתי ויש היום גם יום הגליל - - -

יעקב מרגי: ויום המשפחה בכנסת.

עוזי דיין: תודה שבאתם.

עוזי דיין: אנחנו חושבים שזה נורא חשוב, אני אסביר למה ובזה אני אסיים.

עוזי דיין: כנס צריך להיות בסופו של דבר משפיע ומעשי אחרת זה סתם דיבורים והדבר הכי משפיע זה אם אתה עושה דברים מעשיים ומגלגל אותם למגרש הפוליטי, לא האנשים שנמצאים פה יחליטו.

עוזי דיין: אני זוכר שהדבר הראשון המעשי שהצלחנו לעשות לפני שנים וכתבנו חקיקה, דפנה ברק ארז באה עם נושא, אמרה 'יש עובדי קבלן וזה לא בסדר, אני רוצה להציף את הבעיה', אמרתי לה 'אל תציפי בעיה, תבואי עם פתרון', היא אמרה 'מה אני יכולה לעשות?' אמרתי, 'את משפטנית, תכתבי הצעת חקיקה, תכתבי חוק', שאחר כך ירצו ייקחו, לא ירצו לא ייקחו, ננסה שייקחו אותו.

עוזי דיין: ככה זה התחיל וזה התגלגל לכנסת.

עוזי דיין: אותו דבר עם העסקים החברתיים, שהתחילו פה, אותו דבר עם הגז, עם דברים כאלה.

עוזי דיין: אנחנו מנסים במושגים של כדורגל לעשות מסירה מדויקת לרחבת ה-16 של הפוליטיקה הישראלית, שזה אתם, ואם אתם יודעים להשתלט על הכדור, במושגים של כדורגל, ולהבקיע - - -

נורית קורן: אנחנו לומדים.

עוזי דיין: זה מה שבסופו של דבר עושה את הכנס ואין דבר יותר חשוב מחינוך.

עוזי דיין: כאן אני אגיד לכם דבר אישי, אני הייתי כל השנים בצבא, אז אני הכרתי את החברה הישראלית אבל דרך משקפיים מאוד מסוימים.

עוזי דיין: אומרים שמי שהולך כל השנים עם פטיש חמישה קילו ביד, או כמו שאומרים בישראל 'פטיש חמש קילו', אז כל בעיה נראית לו כמו מסמר וצריך לדעת להתגבר על העניין הזה.

עוזי דיין: ואז כשהייתי במועצה לביטחון לאומי עשיתי הערכת מצב ביטחון לאומי.

עוזי דיין: פעם ראשונה בישראל שעשו את זה, גם פעם אחרונה.

עוזי דיין: עשינו הערכת מצב ביטחון לאומי ואתם יודעים מה הייתה התוצאה שלה?

עוזי דיין: שהחינוך צריך להיות היעד הלאומי מספר אחת של המדינה.

עוזי דיין: זה לא בסדר שיגיעו לזה דרך העניין הביטחוני, צריך להגיע לזה דרך העניין האזרחי, דרך העניין החינוכי.

עוזי דיין: אז תודה על כל מה שאתם עושים.

נורית קורן: ותודה לך שאתה עושה את הכנס הזה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך, אני מברך אותך על הכנס שקיבל מקום בחברה הישראלית ובציבוריות הישראלית ופעמיים כי טוב, אמנם יום שלישי היום שנאמר בו פעמיים כי טוב, פעמיים כי טוב שזה בנגב.

נורית קורן: נכון, וכ"ט בנובמבר.

עוזי דיין: שאלה אותי פרופסור מבר אילן, היא הייתה צריכה לבוא לכאן, היא אומרת 'מתי זה?', אני אומר 'בכ"ט נובמבר', היא אומרת 'כן, אבל באיזה תאריך זה?'

יעקב מרגי: אני נולדתי בכ"ח.

עוזי דיין: אתה יודע מה התאריך הזה מחר?

עוזי דיין: זה הסיגד.

<דליה פניג: אנחנו יודעים, דיברנו על זה פה.

עוזי דיין: אגב, אפרופו, העלייה שנחשבת העלייה הראשונה עלתה לארץ ב-1882, 20 שנה לפני זה, ב-1862, קמה אלפי יהודים אתיופים התקבצו ועלו לארץ ישראל ברגל ואף אחד לא הגיע.

עוזי דיין: זה סיפור שאנחנו הולכים לחשוף אותו מחר.

עוזי דיין: זה סיפור שצריך בכל ספר לימוד.

נורית קורן: נכון, בגלל זה אנחנו מדברים שצריך את התרבותיות בכל - - -

<דליה פניג: אבל הנושא הזה עכשיו נכנס, אני רוצה להגיד לך שהנושא הזה נכנס, שהעלייה התחילה לפני שתי העליות המפורסמות וביניהן ושהייתה יוזמה של הקהילה עצמה ולא מבחוץ, מתוך באמת כמיהה.

<דליה פניג: אנחנו עובדים על זה חזק.

עוזי דיין: נורא לחשוב להדגיש את זה, שילדים יידעו שהציונות לא התחילה בגלל השואה.

נורית קורן: נכון, שהיה לפני, ולומר שאנשים באו ברגל, לא רק האתיופים, גם התימנים.

<דליה פניג: נכון.

נורית קורן: הגיעו ברגל.

נורית קורן: על התימנים לא כתוב כלום.

נורית קורן: הגיע הזמן.

<דליה פניג: נדאג להם גם.

יעקב מרגי: טוב, אני אתן לך להמשיך, הפסקנו אותך באמצע.

יעקב מרגי: אנחנו דיברנו על כור היתוך, אנחנו מדברים כמובן מאליו שכולם יודעים מה הכוונה.

יעקב מרגי: כור היתוך זה מושג מושאל שיצרו אותו כשהוקמה המדינה.

יעקב מרגי: מדינת ישראל קמה, כל היהודים הגיעו מכל העולם, ראשי המדינה דאז שאפו להביא לפה מכל התפוצות ומכל העולם יהודים לייצר איזה מודל של יהודי.

נורית קורן: משהו חדש.

יעקב מרגי: מה זה כור היתוך, זה את לוקחת - - -

נורית קורן: תסביר את זה במושגים של ברזל.

יעקב מרגי: את לוקחת כמה מתכות, זורקים את זה לתנור, מתיכים אותם ויוצא מתכת אחת.

<עלי הייכל: (מסביר בערבית).

יעקב מרגי: זה כור היתוך.

יעקב מרגי: למה אנחנו משתמשים במושג הזה?

יעקב מרגי: כי פעם חשבו שפה צריך להיות מודל של ישראלי אחד.

יעקב מרגי: שמעתם, חלק עדיין לא התנתקו מזה, אבל זה לא הצליח, למה?

יעקב מרגי: כי היה מי שצייר מודל וכיוון לעבר מודל מסוים תוך התעלמות מהצרכים של האחרים, טשטוש זהויות מה שנקרא.

יעקב מרגי: אבל אני שמח, טוב מאוחר מאשר בכלל לא, ואני לא נבהל מהקטע של כור היתוך, כי אם כור היתוך קורה מאליו זה דבר שאף אחד לא יכול לעצור אותו.

יעקב מרגי: זה מה שאמרתי תמיד, התרבות היא מתהווה, היא תשתנה, לא יעזור כלום, היא קשורה להוויה של כולנו פה ואנחנו יונקים מהתרבות הערבית, מהתרבות האירופית, התרבות המזרח תיכונית ואנחנו לא מרגישים.

יעקב מרגי: אם מישהו פעם שמע מה שהיה במוזיקה, הז'אנר המזרחי, מה שהיה בהתחלה, זה לא מה שקורה היום.

יעקב מרגי: הז'אנר המזרחי הוא שונה לגמרי.

נורית קורן: הוא במיינסטרים.

יעקב מרגי: מי ששומע, מה, זו השירה התימנית?

יעקב מרגי: כשהתחילו התימנים, זה השתנה, זה מתהווה.

יעקב מרגי: כשזה מתהווה מאליו זה מבורך, סימן שאנחנו חיים פה, נושמים פה, יוצרים פה ביחד.

יעקב מרגי: כשמישהו מנסה להוביל סוג אחד של מחשבה מסוימת, של תנועה, זה לא יצליח בחיים.

יעקב מרגי: לכן אנחנו לא רוצים לטשטש זהויות של אף אחד.

יעקב מרגי: כן, אנחנו נמצאים במקום אחד וצריכים להכיר אחד את השני וזה מה ש - - - נמשיך בסקירה שלך.

<פוריה קלעי: אז בהמשך לכל מה שנאמר פה במהלך היום אנחנו חושבים במינהל עובדי הוראה שאחד המקומות שאפשר להיפגש עם מגוון התרבויות הישראליות זה בתי הספר, כי באמת חשוב להכיר את מגוון התרבויות בחברה הישראלית וליצור איזה שהוא קשר בין כולם.

<פוריה קלעי: אנחנו באמת מאוד מאוד מאמינים שחדר מורים זה המקום שאפשר לפגוש את כל התרבויות.

<פוריה קלעי: כדי שנכבד את השונות, כדי שנכבד את האחר, כדי שנפגוש את האחר, כמו שאת אמרת, איפה ניפגש?

<פוריה קלעי: אז לפני שאני קצת אמשיך אני רוצה להגיד לכם שבתפקיד הספציפי שלי אני מרכזת הכשרת מורים לבני הקהילה האתיופית ובכל שנה מכללת אורנים יוצרת איזה שהוא מפגש עם שביל ישראל פעם בשנה ואני עושה אותו, עושה את היום הזה ביחד עִם עם ישראל ושביל ישראל יוצר מפגש של מעגלים כאלה שכולם מדברים וכולם מכירים כשאורנים פעם מביאים מאמר, פעם מביאים מישהו להרצות ועל זה הדיון.

<פוריה קלעי: אני יכולה להגיד לכם שבשנה האחרונה פגשתי במעגל השלי חבר'ה צעירים, בני 22-23, עשו את מערכת החינוך, עשו שירות צבאי, פעם ראשונה שהם באו ואמרו 'לא ידענו כלום על הקהילה האתיופית, מעולם לא ידענו' ופתאום היה להם מאוד מעניין לשמוע.

<פוריה קלעי: למשל ישבה שם מישהי ודיברה על הכבוד לאבא במשפחה האתיופית.

<פוריה קלעי: ילד לא יעז - - -

יעקב מרגי: מה שהיה באתיופיה.

<פוריה קלעי: לא, היום פה בארץ, אצלם בבית, עדיין הבת הצעירה, דיברה שם מישהי ואמרה 'אני לא אעז לאכול לפני שאבא שלי התחיל', והיא אומרת, 'אחותי הקטנה, קצת לא נוח לה, אבל היא לא תעז'.

<פוריה קלעי: או דבר כמו ש - - -

נורית קורן: היא לא תתחיל לאכול לפני שהאבא - - -

<פוריה קלעי: כשהאבא מתחיל לאכול.

<פוריה קלעי: אין כזה דבר.

<פוריה קלעי: או שהיא אומרת 'אני רואה את החברות שלי, איך הן יכולות לבוא הביתה ב - - -

יעקב מרגי: בואו נסתפק בתקופה שלנו שהבעל יחכה לאישה.

<פוריה קלעי: אז אנחנו באמת חושבים שהמקום שאפשר ליצור, ומה שמינהל עובדי הוראה עושה בשנים האחרונות, הוא משקיע הרבה מאוד מאמצים, תרתי משמע, וכסף גם בשילוב ערבים, גם בשילוב הקהילה האתיופית וגם בשילוב מוגבלויות.

<פוריה קלעי: אני לא צריכה להרחיב, אני חושבת, שאם ילד מגיע לגן ופוגש גננת אתיופית והאמא באה ומבינה שהגננת האתיופית היא הגננת ולא הסייעת, זה עושה את שלו.

<פוריה קלעי: מה שאנחנו צריכים לעשות זה שבאמת הגננת תהיה מעולה, והן כאלה.

<פוריה קלעי: יש למשל לבני הקהילה האתיופית רגישות מדהימה, שהן באמת גננות נפלאות וחלק לא מבוטל מהן לומדות להיות גננות.

<פוריה קלעי: יש את ההיכרות עם האוכלוסייה הערבית.

<פוריה קלעי: משרד החינוך יצא עם פרויקט של שילוב מורים ערבים, בעיקר בנושאים של מדעים, מתמטיקה ואנגלית, וערבית, שזה תמיד היה, בתוך בתי ספר יסודיים.

<עלי הייכל: וגם ההיפך.

<פוריה קלעי: וגם ההיפך.

<פוריה קלעי: המפגש הזה של מורה ערבי משמעותי שמביא איתו גם את התרבות וגם את ההיכרות וגם יכול בשיעור שלו קצת באנגלית לדבר על - - -

נורית קורן: ואז לא יצחקו על - - -

<פוריה קלעי: ואז לא יצחקו ואז לא יגיעו לגיל 23 ויגידו 'אני לא מכיר ולא יודע'.

<פוריה קלעי: אז אני רוצה להגיד שהמאמץ של המשרד הוא גם בשלב של ההכשרה וגם בשלב של ההשמה.

יעקב מרגי: את גם נוגעת, אמנם בוועדה התייחסנו לזה, שיש החלטה של שילוב מורים במגזר הערבי בתוך מערכת החינוך הישראלית.

יעקב מרגי: יש לך נתונים?

<פוריה קלעי: כן.

<פוריה קלעי: יש היום 121 מורים ערבים - - -

יעקב מרגי: שזה מעט.

<פוריה קלעי: שהשתלבו במגזר היהודי, לאנגלית, 71 למתמטיקה ו-68 מורים למדעים.

<פוריה קלעי: זה במסגרת השילוב של שלוש התכניות האלה.

<פוריה קלעי: מבחינת המורים האתיופים, אנחנו שילבנו כ-90 מורים וגננות השנה ואני רוצה להגיד שבסיפור הזה אנחנו הרגשנו שאנחנו מנפצים תקרת זכוכית.

<פוריה קלעי: זה בכלל בכלל לא היה פשוט.

<פוריה קלעי: כמו שאתה אמרת בתחילת הישיבה, לא לכל המנהלים יש פתיחות לשלב את בני הקהילה האתיופית.

נורית קורן: נכון, וזה הדבר הכי גרוע.

<פוריה קלעי: אבל אנחנו עובדים על זה.

נורית קורן: אני אומרת לך, כי יהיו מנהלים, מנהלים הם שורש הבעיה לפעמים.

<פוריה קלעי: נכון.

<פוריה קלעי: אז אנחנו עשינו כנס מנהלים עמיתים לפני פחות מחודש במטרה להרחיב את זה, שכל מנהל יביא גם חבר שלו.

<פוריה קלעי: אנחנו מנפצים פה תקרת זכוכית.

נורית קורן: יפה מאוד, אבל צריך להמשיך.

<פוריה קלעי: אנחנו עושים את זה.

<פוריה קלעי: אני רוצה להגיד שבשלוש השנים האחרונות משרד החינוך משלב מורים עם מוגבלויות פיזיות, זאת אומרת - - -

<יהודית גידלי: זה הנושא לדיון בשבוע הבא.

<פוריה קלעי: אז השנה השתלבו 37 מורים עם מוגבלויות פיזיות, כל אחד מהם מקבל כמובן ליווי ומקבל שעות תוספתיות ממשרד החינוך וגם פה יש הצלחה לא מבוטלת.

נורית קורן: יפה.

נורית קורן: יש לי רק הערה אחת, שהמורים עם המוגבלות, שלא ישוו את עצמם לילד.

נורית קורן: כבר קרה לי כזה דבר.

<יהודית גידלי: שלא ישוו את עצמם למה?

נורית קורן: למוגבלות של הילד.

נורית קורן: כמו למשל, אני אתן את הסיפור, מורה לאנגלית שהיא לקוית שמיעה והייתה לה תלמידה לקוית שמיעה והיא אמרה לה 'אם אני יכולה את יכולה'.

נורית קורן: בשום פנים ואופן לא, מכיוון שהמוגבלות, בשמיעה לפחות, היא כל כך שונה, הספקטרום הוא כל כך רחב ואסור שמורה יגיד כזה דבר.

נורית קורן: מורה יגיד 'תראי לאן אני הגעתי וגם את יכולה', אבל לא לעמוד עם הדגל הזה.

<פוריה קלעי: לגמרי.

נורית קורן: אמירה חשובה ביותר למורים כאן.

<דליה פניג: אני רוצה להמשיך את הדברים שנאמרו כאן על משהו שקורה באופן טבעי, דווקא לא תכנית שמשרד החינוך יוצא עם תקציב וכסף, אלא משהו שהוא קורה, בצורה מקסימה לדעתי, של קהילות מקצועיות של מורים, למשל מורים לגיאוגרפיה מכל הארץ, שיש להם קהילה מקצועית, יש שם מורים בדואים ומורים חרדים וערבים ומהקהילה הזאת והאחרת, שיוצרים גם שיח ברשת וגם מפגשים פיזיים וזה היום הולך ומתפשט, הנושא של קהילות מקצועיות.

<דליה פניג: אני דווקא טוענת שכל מה שקורה באופן טבעי, לא בצורה של 'בוא ניפגש לדבר על', אלא קורה תוך כדי עבודה משותפת של פרויקטים משותפים, של עבודה, של למידה משותפת, יש לנו קהילות בפיזיקה, קהילות באנגלית, קהילות של מורים, וזה קורה.

<דליה פניג: וזה לא תכנית והיא לא מתוקצבת, ובתוך הרשת פתאום מישהו אומר 'תקשיבו, אצלנו ברמת הגולן', מישהו מהקהילה הדרוזית, 'קוטפים דובדבנים, אתם עכשיו מוזמנים אליי' ואנשים נוסעים ונוצרות שם התחברויות, חברויות, מזמינים, נפגשים.

<דליה פניג: נוצרים דברים מאוד מאוד יפים ואני דווקא חושבת שיש משהו מאוד יפה, כי דווקא בקהילות הבית ספריות לפעמים אנחנו נמצאים בתוך קבוצה אחת, של בית ספר שהוא למגזר מסוים, והקהילות המקצועיות החותכות, הרוחביות, הארציות, יש בהם משהו מדהים שהוא הולך ומתעצם עכשיו.

<דליה פניג: אני מאוד בונה על זה.

<עלי הייכל: אני רוצה להגיד משהו, ברשותכם.

יעקב מרגי: לסיכום.

<עלי הייכל: אני חושב שאחד הדברים, או המלצה, שאולי גם משרד החינוך יעודד וגם הכנסת תעודד שילוב תלמידים ערבים בבתי ספר יהודיים, זה אחת, וגם לעודד בתי ספר דו לשוניים.

<עלי הייכל: למשל איפה שאני גר יש בית ספר דו לשוני, הילדים שלי, הפרטיים, לומדים שם, בכפר קרע, בית ספר יהודי וערבי.

<עלי הייכל: זה בית הספר היחיד בארץ שיהודים באים לכפר ערבי ללמוד בו.

<עלי הייכל: יש במדינה חמישה בתי ספר כאלה, אולי משרד החינוך והכנסת תיתן את העידוד לתמוך ולעודד בתי ספר כאלה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אתם רוצים אולי בכל זאת?

יעקב מרגי: הבנים, מה קרה?

יעקב מרגי: מה יגידו עלינו?

<מולי בנטמן: אני מולי בנטמן, אני מרצה פה במכללת ספיר במסגרת תכנית שנקראת שער האקדמיה ויש לי קורס בממשל ופוליטיקה במדינת ישראל.

<דליה פניג: שער לאקדמיה זה אומר לפני האקדמיה.

<מולי בנטמן: זה אומר שזו תכנית שמיועדת לחברה הבדואית כדי לדאוג שאחר כך ישתלבו היטב בתכנית האקדמית ולא ינשרו, כמו שזה קורה, בגלל - - -

יעקב מרגי: צמצום אחוזי הנשירה באקדמיה.

<יהודית גידלי: זה סוג של מכינה?

<מולי בנטמן: סוג של מכינה.

יעקב מרגי: מה ראשי התיבות שנתת להם?

<יהודית גידלי: התלמידים מקודם אמרו שהם באיזה תכנית, של ראשי תיבות.

<מולי בנטמן: מינהל מדיניות ציבורית, ממ"צ.

יעקב מרגי: אנחנו אוהבים ראשי תיבות.

<מולי בנטמן: אני אשמח להתייחס.

<מולי בנטמן: אז קודם כל זו באמת הזדמנות מאוד טובה לראות קצת דמוקרטיה בפעולה ובכלל מה זה כנסת, זה אחד הדברים שנלמד בהמשך, אבל מה שאני רוצה להתייחס אליו זה קצת למושגים שעלו פה היום, אני חושב שאלה מושגים מאוד חשובים ולא תמיד אנחנו מבחינים בהם היטב.

<מולי בנטמן: התפקיד שלי הוא לחפור במילים, לטרוח להבדיל ביניהן, כור היתוך, הסברת את זה היטב, זו דוגמה לפרויקט שהוא לא כשל רק בישראל, זאת אומרת זה לא המצאה ישראלית וזה לא רק כישלון ישראלי.

<מולי בנטמן: בעצם זה מושג שהובא מארצות הברית.

יעקב מרגי: אני אתן לך את המקור הראשון לזה, במקורות שלנו.

יעקב מרגי: היה ניסיון ליצור כור היתוך, איפה היה?

יעקב מרגי: במגדל בבל, שפה אחת ודברים אחדים.

יעקב מרגי: יצא מזה בלבול אחד גדול.

<מולי בנטמן: הייתה שפה אחת.

יעקב מרגי: הם חשבו שעל ידי זה שיש שפה אחת, מה זה דברים אחדים?

יעקב מרגי: אפילו מחשבה אחידה.

<מולי בנטמן: וזה לא הוביל למקום ראוי.

<דליה פניג: אתה אומר שכבר מזמן זה לא עבד.

<מולי בנטמן: אבל גם צד השני, אולי אחת הבעיות של המושג רב תרבותיות, שאנחנו משתמשים בו הרבה פעמים במובנים מאוד שונים אחד מן השני.

יעקב מרגי: כמו שעוזי דיין התייחס.

<מולי בנטמן: רב תרבותיות, הוא צודק, כמושג אקדמי, כמולטי קלטריזם, מדבר על כך שיש לנו חברה שיש בה מספר תרבויות שאנחנו מתייחסים אליהן כל אחת אוטונומית ושווה ולא יוצרים הפרדה שאומרים שיש איזה תרבות דומיננטית או יש איזה תרבות הגמונית ושלטת, אלא הן כולן נמצאות על אותו מאזן ואנחנו לא מתערבים.

<מולי בנטמן: למשל נותנים לאינדיאנים לנהל את חייהם כפי שהם תופסים בשמורות או לאבוריג'ינים ואנחנו לא אומרים שהתרבות שלנו נעלה יותר או נמוכה יותר.

<מולי בנטמן: אני לא חושב שזה המושג שדנו בו פה.

יעקב מרגי: לא לשם - - -

<מולי בנטמן: ולכן המושג היה שגוי.

יעקב מרגי: ברור, זה נושא שאולי ביום עיון, גם לא נקיף אותו.

<מולי בנטמן: ואז נשאלת השאלה, מה שעולה הרבה פעמים מהתכניות המאוד מאוד יפות ששמעתי עכשיו, זה הרבה פעמים איך אנחנו יוצרים מפגש בין קבוצות, איך אנחנו יוצרים היכרות והחלק שאולי עלה רק לקראת הסוף והוא יותר מעניין מבחינתי, הוא ההיבט של השילוב.

<מולי בנטמן: זאת אומרת הרי בסופו של דבר כשאנחנו אומרים, זה לא רק שקבוצה אחת תפגוש את השנייה, כי יש לנו מבנה, מבנה מערכת החינוך שלנו הרי בנוי גטאות גטאות - - -

<דליה פניג: סקטוריאלי.

<מולי בנטמן: הוא מאוד סקטוריאלי.

<דליה פניג: גם גיאוגרפית.

<מולי בנטמן: אין לנו בית ספר שהוא בית ספר שמכיל - - -

יעקב מרגי: ישנן מסגרות.

<דליה פניג: יש, אבל זה במיעוט, זה בשוליים.

יעקב מרגי: אם זה היה קורה אז לא היה לנו שיח על הרב תרבותיות.

יעקב מרגי: מאחר שמערכת החינוך שלנו היא מאוד מאוד סקטוריאלית, אבל זה לא מונע מאיתנו להכיר אחד את השני, לכבד את האחר.

<מולי בנטמן: נכון, השאלה אם מעבר להיכרות יש את השלב הבא, שבו גם קבוצות נוספות יכולות - - -

נורית קורן: הנה עכשיו, השילוב.

יעקב מרגי: אז שמעת, יש מגמות של שילוב מורים מהמגזר הערבי בתוך המערכת - - -

נורית קורן: מאוד חשוב.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה רבה.

יעקב מרגי: אני אומר את סיכום הדיון.

יעקב מרגי: הוועדה קודם כל מודה תחילה לסטודנטים הצעירים שהצטרפו אלינו לדיון.

<חנאן אבו גרארה: אני שמחה שהעליתם כל מיני דברים, אני מקווה שזה ייצא לפועל וזה ירים אותנו למעלה במקום שאנחנו כל הזמן מתעסקים - - -

יעקב מרגי: מאחר שבאתם מקורס, אז אני אפרט לך ואסביר לך.

יעקב מרגי: את רואה את הבן אדם היקר הזה שיושב שם?

יעקב מרגי: זה הפרוטוקול.

יעקב מרגי: קודם כל הכול נכנס לפרוטוקול, גם מה שאמרת, גם מה שאמרתי, ודברי הימים של הכנסת הם חשובים, מתייחסים אליהם, אם לא בהווה, בעתיד.

<חנאן אבו גרארה: הכי חשוב שיתייחסו.

יעקב מרגי: הסיכום של הדברים שאנחנו אומרים אותם גם נרשם והם מועברים ומופצים גם לשרים, גם ליושב ראש הכנסת, כך שזה לא הולך סתם.

יעקב מרגי: אז כפי שאמרתי, הוועדה מודה לסטודנטים שהצטרפו אלינו והיו חלק מהדיון, גם הסטודנטים הצעירים - - -

<קריאה: הם לא סטודנטים, הם בי"ב.

<דליה פניג: פה בשער הנגב?

<קריאה: לא, בגן יבנה ואשדוד והביאו אותנו במיוחד מבית הספר.

יעקב מרגי: אז שמעתם חלק מהדיון על רב תרבותיות.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למארגני ומייסדי כנס שדרות לחברה, הוועדה מודה למשרד החינוך על שיגור, חיפשתי מילה, שיגור משלחת מכובדת וההתייחסות המכובדת לדיון בוועדת החינוך בכנס שדרות.

יעקב מרגי: הוועדה מצרה, שוב, על היעדרותם של מורים וכוחות הוראה בדיוני הוועדה.

יעקב מרגי: הוועדה דנה ברב תרבותיות בחינוך, הוועדה התרשמה מכל הדוברים שמשרד החינוך לוקח זאת כמשימה מרכזית והרושם הוא שהמזכירות הפדגוגית עוסקת בזה וכולנו תקווה שהתוצר הסופי יביא לכך שהשיח בישראל יהיה יותר מאחד ויותר מכבד ויותר סובלני.

יעקב מרגי: ועדת החינוך קוראת למשרד החינוך להציב את הרב תרבותיות וכן את השיח הדמוקרטי באופן כללי כנושא מרכזי של שנת הלימודים הנוכחית והבאה, לצד עידוד המצוינות והמקצועות המדעיים.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.