ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 324, 2017-01-02 09:00

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 2.1.2017, ד' בטבת תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא: סמכות הורים ומורים, ביוזמת חברת הכנסת שולי מועלם.

יעקב מרגי: אני ברשות

יעקב מרגי: כם מנצל את הזמן עד שהיא תגיע, כדי לומר את אשר על לבי.

יעקב מרגי: אני חושב שחובת התוכחה חייבת להיאמר.

יעקב מרגי: בשבוע שעבר ועדת החינוך חוותה אירוע מביש.

יעקב מרגי: הכנסת חוותה אירוע מביש.

יעקב מרגי: ואני מחברי הכנסת שבדרך כלל לא אוהבים שמטיפים להם מוסר על התנהלות בוועדות הכנסת שכוללות קריאות ביניים, הרמות קול, כנראה כי זה הכרח שלא יגונה, אך האירוע שהיה בשבוע שעבר בוועדת החינוך ראוי לכל גינוי.

יעקב מרגי: יש בו משום פגיעה בדמוקרטיה, כי הוא פוגע במעמדה של הכנסת, הוא פוגע בעבודת הכנסת, הוא פוגע בוועדות הכנסת, כי כך לא יאה ולא נאה שחברי כנסת יתבטאו אחד כלפי השני.

יעקב מרגי: יש לי תחושה לעיתים שיש חברי כנסת שמבחינתם, סליחה על הביטוי, תישרף המדינה, שכל ההשקעה כאן תרד לטמיון, העיקר הכותרת, העיקר התמונות, העיקר כמה אזכורים אקבל בתקשורת באותו יום ואני לא שם, וחברי ועדת החינוך לא שם.

יעקב מרגי: לצערי הרב, חבר הכנסת אורן חזן וחברת הכנסת זהבה גלאון עברו בשבוע שעבר כל גבול.

יעקב מרגי: יסלחו לי כל מי שמרגיש שאני מטיף מוסר או מחלק ציונים לחברי הכנסת.

יעקב מרגי: ראיתי חובה לעצמי לתבוע את עלבונה של ועדת החינוך לדורותיה לאור התגובות השליליות שדיון מביש זה בין חברי הכנסת אורן חזן וזהבה גלאון גרר.

יעקב מרגי: אני חושב שהאזרחים במדינת ישראל ראויים שהאמת תהיה לנגד עיניהם והאמת היא לא ההתבטאויות ולא צורת הדיון שהייתה בוועדת החינוך.

יעקב מרגי: הייתי חייב לתבוע את עלבונה של ועדת החינוך.

יעקב מרגי: אני לא חושב שהיה אזרח שנחשף לזה ולא הביע את מורת רוחו מהסגנון ומהדיון.

יעקב מרגי: עכשיו, לענייננו.

יעקב מרגי: דיון שיזמה אותו חברת הכנסת שולי מועלם.

יעקב מרגי: ייאמר לזכותה של הגברת רינה, שמאז כניסתי לתפקיד יושבת ומדברת איתנו על איפה סמכות ההורים, איפה ההורים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני אומר מספר מילות פתיחה ואני אעביר את רשות הדיבור ליוזמת, חברת הכנסת שולי מועלם.

יעקב מרגי: כשמדברים על סמכות הורים ומורים, צריך לדבר על ברית כרותה בין שלושת הגורמים.

יעקב מרגי: בין ההורים, בין המורים ובין התלמיד.

יעקב מרגי: לעיתים אנחנו מדברים על סמכות הורים ואנחנו בידינו, בצורת ההתנהגות שלנו, כורתים את הענף הזה שנקרא סמכות הורית.

יעקב מרגי: אנחנו תובעים סמכות מורים ואנחנו כהורים לעיתים מערערים על מעמדו של המורה, אם זה בצורת הבירורים ובדרך הבירור שאנחנו רוצים, מבקשים ותובעים לעשות.

יעקב מרגי: כולנו רוצים לתת עצמאות וחופש פעולה לילדים, לעיתים נוח לנו אפילו להשתמש בתירוץ הזה של למה להתמודד?

יעקב מרגי: יש גישה שאומרת תנו חופש, תנו עצמאות מחשבתית וביקורתית לילד, אבל כשלא יודעים למתוח את הקו, השאלה היא איפה עובר הקו.

יעקב מרגי: יש מחקרים רבים שמראים שהפקרת הסמכות לא היטיבה עם הילדים ואני עדיין שומע בחברה שלנו וככל שאנחנו רוצים להעניק לילדים שלנו את הטוב ביותר, שהמילה סמכות כמעט הפכה למילה גסה, כמעט ששייכת לתקופה של הורים פרמיטיביים.

יעקב מרגי: אז אולי הדיון הזה קצת ישפוך לנו אור או יאמר לנו איפה באמת צריך להעביר את הקו הזה בברית הזו בין הורה, מורה, לבין תלמיד.

יעקב מרגי: חברת הכנסת שולי מועלם, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: בוקר טוב, חודש טוב.

שולי מועלם-רפאלי: למרות שלא הייתי בדיון שהתייחסת אליו קודם בשבוע שעבר, הדיו נשאו למרחוק, לצערי.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שזה חלק מהעניין, שיש דיונים שראוי היה לבוא אליהם ממקום אחר ולא כך נעשה בשבוע שעבר, למרות שאני ממובילות ויוזמות החקיקה, ההדים שנישאו למרחוק היו בעיקר אלה שלא תמכו בחקיקה.

יעקב מרגי: הם חטאו לדיון.

יעקב מרגי: בין אלה שתמכו לבין אלה שהתנגדו, אלה שהתנגדו, אני מבין, הם משכו את זה לשם, אבל אלה שתמכו הזיקו לרעיון.

שולי מועלם-רפאלי: ברור.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה באמת לחזור לדיון שביקשתי לקיים ולהודות למרכז שפר.

שולי מועלם-רפאלי: אני זכיתי לפני מספר חודשים, בכנס גדול שמרכז שפר ערך, לשאת מילות ברכה - - -

יעקב מרגי: יש כאן נציגים שלהם?

שולי מועלם-רפאלי: כן כן, תכף אני אציג אותם.

שולי מועלם-רפאלי: בהחלט.

שולי מועלם-רפאלי: ואני התבקשתי על ידי המובילות של מרכז שפר להעלות את הדיון הזה, שכולנו מתחבטים בו כל הזמן כהורים וכמורים.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שגם המילה הורה וגם המילה מורה הם איזשהו סוג של ציווי.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו רוצים להורות את הדרך, אנחנו לא רוצים להגיד מה נכון ומה לא נכון, אנחנו רוצים להורות את הדרך והדרך היא הדרך של כל מורה וכל הורה.

שולי מועלם-רפאלי: לא באתי לפה לדבר על מה נכון ומה לא נכון, אלא להחזיר חזרה את המציאות של הורה וילד, את המציאות של מורה ותלמיד או כל אחד איך שהוא יקח את זה במערכת הזו.

שולי מועלם-רפאלי: מה שברור הוא, שברבות הימים וכניסת החוכמה לחיינו ולחיי הילדים שלנו דרך מכשירים, כמו שאמר השבוע, הלכתי עם שתי ילדותי להצגה, אדוני היושב ראש, ומי שהנחה שם את ההצגה שאל את כל הילדים בשורות הראשונות: "גם לכם יש קופסאות שאתם כל הזמן מלטפים?

שולי מועלם-רפאלי: " וכל הילדים צחקו וכל ההורים כמעט בכו.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהמציאות הזאת שבה נעלם המרווח שבין הורה לילד, בין מורה לתלמיד, בין מבוגר לצעיר - אני רואה בזה את אותו הדבר, זה שפעם הזקנים הם היו מובילי הדרך והיום כאילו "העולם שייך לצעירים" ואנחנו קצת הולכים בו לאיבוד, יש לומר, בצעירות הזו.

שולי מועלם-רפאלי: אני רחוקה מלהיות נגד התפתחות וטכנולוגיה וכל הדברים הטובים שמביאה בכנפיה היכולת לתקשר ברגע עם משפחתי שמעבר לים או עם חוקרים.

שולי מועלם-רפאלי: כמי שבאה ממערכת הבריאות, אני רואה בתהליכים של מערכת הבריאות את הקשר הבלתי אמצעי הזה, את זה שאפשר בסקייפ להעביר ניתוחים מחו"ל לארץ ומהארץ לחו"ל ותוך כדי הניתוח להתייעץ עם המומחה הנוירוכירוגי בניתוח ראש שיושב בבוסטון, זה דבר גדול.

שולי מועלם-רפאלי: יחד עם זאת, אני חושבת שברור לחלוטין שכל האלימות שאנחנו חווים, בעיקרה אלימות מילולית, אבל אנחנו נחשפים גם לאלימות פיזית, היא נובעת גם מהאובדן הזה של המורים וההורים ביחס לילדים, לתלמידים, לבנים ולבנות.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שנכון לכולנו להתחיל לחזור אל ההבנה שהתפקיד של ההורים והמורים הוא להורות ולאפשר לילדים להתפתח תוך כדי התוויה של דרך.

שולי מועלם-רפאלי: אני, כמי שנפגשת עם מרכז שפר כבר שנים לא מעטות דרך ההנחיות שהם עושים, מבקשת להודות להם.

שולי מועלם-רפאלי: גם על העשייה בתוך הציבור הרחב וגם החשיפה שנחשפתי אני במהלך השנים ובעיקר בשנה האחרונה לדרך המדהימה שלהם, שבעצם רוצה להחזיר את ההורים והמורים אל המקום הנכון, לתת להם כוח, לחזק אותם.

שולי מועלם-רפאלי: ובעיניי אחד הדברים המדהימים, אנחנו הרבה מאוד מדברים בעולמות אחרים על העצמת נשים, אני חושבת שאנחנו צריכים לחזור ולדבר על העצמת הורים.

שולי מועלם-רפאלי: בכלל בכלל לא לטפל דרך הילדים אלא להתחיל את התהליך מול חיזוק ההורים, חיזוק המורים ודרך זה נתינת חוזק לתא המשפחתי, דרך זה נתינת חוזק לכיתה, לבית הספר, לקהילת הלומדים, כל מקום והדרך שבה הוא מאמין שצריך לעשות את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נציגי ארגוני הסתדרות המורים כאן איתנו?

<קריאה: כן.

יעקב מרגי: מאה אחוז, יופי.

יעקב מרגי: מרכז שפר, בואו תציגו את עצמכם ותאמרו את האני מאמין שלכם על רגל אחת.

יעקב מרגי: רינה, לאחר מכן את.

<חוה סקליר: אוקיי, מרכז שפר עוסק בתחום של הורות, זוגיות, מודעות אישית והנחיית מורים בגישת שפר.

<חוה סקליר: המרכז מכשיר מנחים ויועצים ומלווה אותם מקצועית במהלך שנות העבודה שלהם והוא שוקד על פיתוח דרכי עבודה עם כל הגורמים שעוסקים בעניין הזה, עם מטפלים, עם עובדים פרא-רפואיים, עם אנשי צבא, עם אנשי שירות לאומי ועוד.

<חוה סקליר: יש לנו למעלה מ- 150 מנחים שעובדים בכל הארץ.

<חוה סקליר: עיקר העשייה שלנו היא בתחום של הנחיית הורים.

<חוה סקליר: יש 5,000 הורים בשנה היום שמקבלים הנחיה על ידי מנחים של מרכז שפר.

<חוה סקליר: איתי נמצאות כאן - - -

יעקב מרגי: גברתי, תזכירי את השם, לא שמתי לב.

<חוה סקליר: שמי חוה סקליר.

יעקב מרגי: חוה.

יעקב מרגי: כשאת אומרת "אנחנו", איפה?

יעקב מרגי: באיזה מגרש אתם פועלים?

יעקב מרגי: תתארי, אנחנו לא מכירים.

יעקב מרגי: חברת הכנסת שולי מועלם מכירה אותך, הפרוטוקול לא וגם אני לא, לא מתבייש לומר.

<חוה סקליר: אוקיי, אז אני אגיד.

<חוה סקליר: גישת שפר עוסקת בעצם בהחזרת ההורה למקום הטבעי שלו, כפי שאמרה חברת הכנסת שולי מועלם, והילד למקום הטבעי שלו במשפחה וכנ"ל המורה בבית הספר.

<חוה סקליר: הגישה שמה דגש על ההורה והמורה כמחנכים שאמורים להוביל את הדרך.

<חוה סקליר: היא מבוססת על העובדה שהאדם הוא יצור בוחר ושמה דגש מיוחד על זה שהאדם אחראי על מעשיו, פועל לפי בחירתו ומטרותיו ואמור לשאת בתוצאות מעשיו.

<חוה סקליר: זו תפיסה שונה מהמקובל בעולם המערבי ומחוללת שינויים מהותיים.

<חוה סקליר: וכאן אני רוצה לחזור לתיאור, שיש לנו היום 5,000 הורים בשנה שעוברים אצלנו סדנא, אצל המנחים בכל הארץ, מאילת ועד רמת הגולן.

יעקב מרגי: איך הם מגיעים אליכם?

יעקב מרגי: חיצוני?

<חוה סקליר: הם מגיעים אלינו על ידי זה שאנשים שומעים מפה לאוזן כמה הועיל למי שהיה וכך מגיע הבא שאחריו.

יעקב מרגי: זה לגבי הורים.

<חוה סקליר: זה לגבי הורים.

יעקב מרגי: ומורים?

<חוה סקליר: מורים, מה שקרה, שבהכשרת המנחים לחוגי הורים, יש לנו בין 150 המנחים, 80 שבאים מתוך מערכת החינוך או מגיעים למערכת החינוך, והם הרגישו עד כמה העניין הזה השפיע עליהם כעובדים במערכת החינוך, וכך נכנסנו לתוך מערכת החינוך.

<חוה סקליר: היום במערכת החינוך יש 20 או 30 בתי ספר בשנה שעוברים אצלנו השתלמות על ידי המנחים שלנו.

יעקב מרגי: מאחר שאנחנו חברה עם הרבה תוויות, תגיות, זרמים ותתי זרמים - - -

שולי מועלם-רפאלי: שבטים, כמו שקרא לזה נשיא המדינה.

יעקב מרגי: אני לא אוהב את המילה שבטים.

שולי מועלם-רפאלי: אני יודעת.

<חוה סקליר: אנחנו עוסקים בכל הזרמים במדינת ישראל.

<חוה סקליר: מה שיפה בגישת שפר זה שאין לנו שום אג'נדה ערכית שאומרת: "כך צריך לחנך" או "כך צריך לחנך".

<חוה סקליר: כל הורה רוצה לפתור את הבעיה בביתו בהתאם לדרך חינוכו, וזה כך נכון שיהיה, הורה חייב וצריך ונכון שיחנך על פי דרכו.

<חוה סקליר: לכן אצלנו בחוגים יושבים הרבה פעמים הורים חילוניים על יד חרדים, דתיים לאומיים ליד חילוניים וכך הלאה.

<חוה סקליר: מנחות שלנו, דתיות או חילוניות, נכנסות למגזר שונה מהם ואין לזה שום השלכה משום שאנחנו לא מביאים איתנו אג'נדה ערכית.

<חוה סקליר: אנחנו מביאים איתנו רק דרך הסתכלות חדשה שבאמצעותה יכול הלומד - - -

יעקב מרגי: אתם לא שחקנים יחידים במגרש.

<חוה סקליר: יש כל מיני שעוסקים בהנחיית הורים, אנחנו חושבים שהגישה שלנו היא הכי טובה.

<חוה סקליר: זה ברור.

<חוה סקליר: ביקשת שנציג את עצמנו, אז כמו שאמרתי שמי חוה סקליר, יושבות לידי שלוש מנחות שהן באמת מגיעות ממערכת החינוך, אני לא מגיעה ממערכת החינוך, הן מגיעות ממערכת החינוך והן גם משפיעות היום, הן בעברן היו מורות, יעל הייתה מורה 20 שנה, חוה ונעמה היו מורות 10 שנים, והיום הן עובדות בתוך מערכת החינוך בהנחיית הורים ובהשתלמויות מורים.

<חוה סקליר: לכן ביקשתי מיעל שתציג את הבעיה מטעמנו, מכיוון שהיא באה מתוך המערכת.

יעקב מרגי: אז זהו, בדיוק באתי לשאול.

יעקב מרגי: מה החסך?

יעקב מרגי: מה חסר לו?

יעקב מרגי: אנחנו אומרים שאין סמכות הורים, אין סמכות מורים.

יעקב מרגי: אבל תצביעו - מה?

<חוה סקליר: נהדר.

<חוה סקליר: על השאלה הזאת, אתה בדיוק שואל על דבריה של יעל ויעל תציג.

יעקב מרגי: בקצרה, בבקשה.

<יעל זלוטניק: תודה רבה.

<יעל זלוטניק: אני באמת הולכת להתרכז בצד אחד של הבעיה כפי שאנחנו רואים אותה ובנקודה שבעינינו היא מאוד מאוד חשובה.

<יעל זלוטניק: לפני שאני מדברת על איך פותרים את הבעיה, אני קודם כל רוצה להגיד מילה עלינו כמנחות ומילה - - -

יעקב מרגי: אבל לפני כן, לפני המילה יש לי שאלה, אני חייב לנווט את הדיון כדי שלא נתפזר.

יעקב מרגי: אני שואל שאלה.

יעקב מרגי: לפי דעתכם, תתעלמו מהחצי הזה של השולחן, היום מורות ומורים בישראל מגיעים למערכת החינוך, הם יודעים לתקשר עם ההורים?

יעקב מרגי: יודעים להפעיל הורים נכון?

יעקב מרגי: מה דעתך?

<יעל זלוטניק: אני צריכה לעסוק היום בדינמיקה שבין המורה לתלמיד ואני חושבת שמה שיש לי להגיד יכול להיות מעניין - - -

יעקב מרגי: אבל אי אפשר לנתק את ההורה פה.

יעקב מרגי: אין דינמיקה בין הורה למורה בלי שההורה - - -

<יעל זלוטניק: כי מה שאני הולכת להגיד על המורה הוא רלוונטי גם להורים.

יעקב מרגי: ובכל זאת את לא רוצה לענות לי על השאלה שלי?

<יעל זלוטניק: חבל לי לבזבז את הזמן היקר - - -

יעקב מרגי: על חשבוני, לא תתחמקי מזה.

<נעמה אלפסי: אני רק רוצה להגיד משפט בעניין הזה.

יעקב מרגי: זה דינמיקה של ניהול דיון, אם לא אז אנחנו נשמע פה הרצאה.

<יעל זלוטניק: אין בעיה.

<יעל זלוטניק: הנה, נעמה רוצה לומר משהו.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך לפרוטוקול.

<נעמה אלפסי: נעמה אלפסי, מנחת הורים ומורים ומדריכה מורים במשרד החינוך.

<נעמה אלפסי: לשאלה שלך לעניין הורים ומורים, אז בכל המפגשים שלי עם המורים ועם ההורים, אני בעצם שואלת אותם מתי יש בעיות בין הורים למורים, והתשובה היא שזה תמיד כשיש בעיות עם התלמיד.

<נעמה אלפסי: זאת אומרת, אין אף פעם שיש למורה ביקורת על הורה או להורה ביקורת על מורה כשהכל בסדר עם התלמיד.

יעקב מרגי: לא, יש, אבל זה מעט.

<נעמה אלפסי: אז זה מאוד מאוד נדיר.

יעקב מרגי: אני לא אוהב את האולטימטום.

יעקב מרגי: יש הורים מעורבים שגם כש - - -

<נעמה אלפסי: כן, יש מעורבות של ביקורת ערכית או ביקורת עקרונית או אידיאולוגית על איך בית ספר מתנהל וכולי, אבל אני מדברת על מתח ועל תחושה לא טובה ועל משהו שלא מאפשר פתרון, זה כאשר יש בעיה עם הילד וכאשר יש איזשהו קושי עם הילד ואז כל צד בעצם יוצא בתחושת האשמה כלפי הצד השני, במודע והרבה פעמים לא במודע, ואז נוצר מאבק בין ההורה למורה וכשנוצר מאבק אז הפתרון לא נראה.

<נעמה אלפסי: ובאמת מה שאנחנו עושים, זה שאנחנו מנטרלים את המאבק הזה בין ההורה למורה, כשאנחנו מראים את הדינמיקה אנחנו מסבירים את המיוחד בגישת שפר שפה אני לא אפרוס את זה כרגע על השולחן אבל את המיוחד בגישת שפר, ואז כשאני מנטרלת את המאבק בין ההורה למורה ואני אומרת לו: קודם כל זה לא מה שיפתור את הבעיה, אנחנו צריכים ליצור את האמון, זה השלב הראשון.

<נעמה אלפסי: אני עוזרת להם לראות איך הבעיה היא בעיה שהיא תוצר של הדינמיקה ואיך אפילו הילד לא רוצה את זה, אבל בעצם הוא מסובב את הדברים כך שיהיה את המאבק בין ההורה למורה ובזה מחמיר את הבעיה של החברה ושלו עצמו.

<נעמה אלפסי: גולת הכותרת של העניין היא כשאנחנו מצליחים להגיע למצב שגם המורים וגם ההורים מצליחים להגיע לעמדה של חוסר שיפוטיות.

<נעמה אלפסי: זו המטרה שלנו, שהמורה יצליח לעמוד מול ההורה ולא יהיה שיפוטי על התפיסה שלו את ההורות שלו, על הדרך שבה הוא בוחר להתמודד עם הבעיה - - -

יעקב מרגי: יש עדיין מורים שמעזים להיות שיפוטיים כלפי ההורים על דרך ההורות שלהם?

יעקב מרגי: הם אמיצים.

<נעמה אלפסי: להיפך, זה רק הולך וגובר.

<נעמה אלפסי: כי החברה עצמה ביקורתית.

<נעמה אלפסי: זאת אומרת, לא רק המורים ביקורתיים על ההורות, אנחנו כולנו, איך אמרת?

<נעמה אלפסי: אנחנו מערערים בעצמנו את הענף עליו אנחנו יושבים.

יעקב מרגי: לא, בדרך כלל בחברה שמחזיקה מעצמה עם אגו גבוה, המצוי הוא שהורה מבקר בצורה שיפוטית את המורה, כי הוא, מה לעשות, הוא ספק השירותים לצורך העניין.

יעקב מרגי: ניקח את המושג הזה.

<נעמה אלפסי: אז זו תופעה חדשה.

יעקב מרגי: אבל מורה שיבוא ויאמר לו "סלח לי, אתה במחילה, לא מפעיל את סמכות ההורות שלך, אתה פוגע", בצורה שיפוטית, הוא מורה קצת אמיץ.

<נעמה אלפסי: כשיושבים בישיבה פדגוגית, רק מורים, ואין הורים מצותתים מהצד, אתה תמיד תשמע כשיש בעיה עם תלמיד, אמירות של - - -

יעקב מרגי: כלפי הורים, לא בנוכחותם.

יעקב מרגי: בסדר.

<נעמה אלפסי: - - שאם המורה היה עובד אחרת, אז היה ככה - - -

<קריאה: בגלל זה גם מונעים את הנוכחות של ההורים שם.

<נעמה אלפסי: וזה גם מגיע כשההורה נוכח.

<נעמה אלפסי: זה אולי לרוב יאמר בצורה מכובדת, אבל מה שקורה מתחת לפני השטח הוא הרבה יותר חזק.

<נעמה אלפסי: זאת אומרת, אם המורה חושב בליבו: "אם ההורה היה פועל כמו שאנחנו חושבים שהוא צריך לפעול, אם הוא היה פועל אחרת, אם הוא היה עושה ככה".

<נעמה אלפסי: זאת אומרת, אתה יכול לשמוע בדיון אחד משפט והיפוכו.

<נעמה אלפסי: אתה יכול לשמוע מורים שיגידו לגבי תלמיד אחד: "אם ההורים היו יותר סמכותיים בבית, אז לא הייתה בעיה".

<נעמה אלפסי: או לחילופין: "אם ההורה היה קצת יותר משחרר ולא היה כל כך ככה, אז לא הייתה בעיה".

<נעמה אלפסי: זאת אומרת, זה דבר והיפוכו.

<נעמה אלפסי: תמיד הטענה מופנית כלפי חוץ ולא מגיעה לשורש הבעיה של מה קורה מול התלמיד, וזה מה שיעל בעצם רצתה להיכנס, לשורש העניין.

<נעמה אלפסי: אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב, בעצם מה קורה במערכת היחסים מול הילד או מול התלמיד שמביאה ל - - - בסמכות.

יעקב מרגי: נתת לי הרצאה מאלפת אבל לא ענית לשאלה שלי, זה מנהג של הפוליטיקאים.

יעקב מרגי: ואני מתעקש עליה.

יעקב מרגי: אני אדם פרקטי ואני מנהל דיון ורוצה להגיע לתכלית.

יעקב מרגי: מהניסיון שלכם בעבודה רבת השנים, קצרת השנים כמורים, כהורים, כמנחים - מורי ישראל מגיעים עם הכשרה והם יודעים איך להתנהל מול הורים?

יעקב מרגי: מה הדינמיקה?

יעקב מרגי: איך מנהלים משבר הורה-תלמיד-מורה?

<נעמה אלפסי: תראה, הם מתמודדים עם זה כל הזמן.

<נעמה אלפסי: האם הם מקבלים על זה הכשרה מראש אני לא חושבת, וכאשר - - -

יעקב מרגי: בפועל את חושבת שמורי ישראל יודעים?

יעקב מרגי: יש להם את הידע?

יעקב מרגי: או שהם צוברים את זה מניסיון עם הזמן?

<נעמה אלפסי: אני חושבת שזה יותר מניסיון בשטח.

יעקב מרגי: זה מה שרציתי לדעת, אז למה אתם מוציאים את הנשמה, תגידו את זה מהתחלה.

יעקב מרגי: אוקיי, בבקשה, נחזור אלייך בקצרה וניתן לרינה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יעל זלוטניק: בסדר.

<יעל זלוטניק: תודה.

<יעל זלוטניק: אנחנו מסתכלים על תופעה שאנחנו קוראים לה איבוד הסבלנות המורית.

<יעל זלוטניק: ואם אנחנו מסתכלים על האפיונים שלה, במה זה מתבטא, זה מתבטא בזה שהתלמידים לא לומדים.

<יעל זלוטניק: זו הכותרת.

<יעל זלוטניק: מורה נכנס לכיתה ויש לו תלמידים שמתחצפים, שמזלזלים, שלא מתעניינים, שיוצאים מהשיעור, שלא נכנסים לשיעור.

<יעל זלוטניק: כל המאפיינים האלה הם מאפיינים של תלמיד שלא לומד.

<יעל זלוטניק: כשהתלמיד לא לומד, המורה מרגיש שהוא איבד את הסמכות המורית ושהוא לא מצליח לעשות את התפקיד שלו.

<יעל זלוטניק: לפני שאני נכנסת לזה אני רק רוצה להעיר.

<יעל זלוטניק: אם אנחנו נבדוק איפה אנחנו רואים את התופעה הזאת, אז זה בכל מקום.

<יעל זלוטניק: בכל מגזר.

<יעל זלוטניק: אני חושבת שאין שום מגזר, בחברה היהודית לפחות, שלא לימדתי בו, גם הורים וגם מורים, והבעיה הזאת נמצאת בכל מגזר ובכל מקום והיא נמצאת לא רק או אפילו בכלל לא קשורה לבעיות בין התלמידים, והיא אפילו לא קשורה לאיכות של המורים.

<יעל זלוטניק: גם מורים שהמנהלים שלהם ואפילו התלמידים שלהם מעידים עליהם שהם שופרא דשופרא נתקלים בבעיה הזאת וקשה להם והם במצוקה.

<יעל זלוטניק: ואם אכן אנחנו מדברים על תופעה שהיא נמצאת בכל מקום ובכל מגזר, אז אנחנו כבר לא מדברים על איזשהי בעיה נקודתית, אנחנו מדברים פה על מגיפה, ועל מגיפה צריך לחשוב בשפה של מגיפה.

<יעל זלוטניק: צריכים לחשוב על מגיפה באיזושהי ראיה שהיא מערכתית.

<יעל זלוטניק: עכשיו, לא רק שיש כאן תופעה שהיא נראית כמו מגיפה, היא מתרחבת ונעשית עמוקה יותר וחמורה יותר למרות מאמצים מאוד מאוד גדולים להיאבק בתופעה הזו ואם כך, אני רוצה להציע שיש כאן איזשהי דיאגנוזה שהיא מוטעית ופתרון שגם הוא מוטעה.

יעקב מרגי: את אומרת לי מגיפה, תופעה.

<יעל זלוטניק: זה בכל פינה.

יעקב מרגי: את מוכנה להיות יותר קונקרטית?

<יעל זלוטניק: אני אגיד לך.

<יעל זלוטניק: כל אחת מאיתנו נפגשת במשך השבוע עם בין 20 ל- 60 הורים, כל שבוע.

<יעל זלוטניק: אנחנו עובדות בצורה סדנאית.

<יעל זלוטניק: זאת אומרת שאנחנו נכנסות לקבוצה ואנחנו כל הזמן עסוקות בלפתור בעיות.

<יעל זלוטניק: אנחנו שולחות את המורה או את ההורה עם פתרון והוא חוזר ומדווח על זה, אז אנחנו נמצאות בשטח.

<יעל זלוטניק: ואם תכפילו את זה ב- 5,000, אז יש לנו מידע מאוד רחב פשוט מהשטח.

<יעל זלוטניק: אנחנו מכירים את זה.

<יעל זלוטניק: אין לנו סטטיסטיקות, יש לנו את הידיעה וחוץ מזה שבאמת כל מורה יודע את זה.

<יעל זלוטניק: אנחנו מדברים עם מורים ותיקים, הם אומרים שמשנה לשנה נעשה יותר קשה.

<יעל זלוטניק: עכשיו מגיע החלק שאני מקווה שתעקבו אחרי, כי כאן אני רוצה - - -

יעקב מרגי: אבל בקצרה כי אני רוצה להתקדם.

<יעל זלוטניק: אני אעשה את זה בקצרה.

<יעל זלוטניק: איזשהו שינוי בחשיבה.

<יעל זלוטניק: אני נכנסת לסדנא של מורים ואני שואלת אותם: "תגידו לי, מה התפקיד שלכם?", ואני מקבלת המון תשובות.

<יעל זלוטניק: יש תשובה אחת שאני לא מקבלת, ואם היה זמן הייתי נותנת לכם לנחש, מורים לא אומרים "התפקיד שלנו הוא ללמד", וכל פעם זה מפתיע מחדש.

<קריאה: הם לא אומרים את זה?

<יעל זלוטניק: הם לא אומרים את זה.

יעקב מרגי: מה הם כן אומרים?

<יעל זלוטניק: הם אומרים המון דברים, הם אומרים "התפקיד שלנו הוא לאהוב", "התפקיד שלנו הוא לגרום לתלמיד - - -

<קריאה: לחנך.

<יעל זלוטניק: "לחנך" הייתי אומרת, זה כמו ללמד.

<קריאה: ממש לא.

<יעל זלוטניק: העיסוק של המורים הוא לא בזה שהתפקיד שלהם הוא ללמד, אלא התפקיד שלהם הוא לגרום לתלמידים ללמוד.

<יעל זלוטניק: אני הולכת - - -

יעקב מרגי: את יודעת למה זה קורה?

יעקב מרגי: אם הייתה תשובה ממורה, הנה אני אומר לך, אני לא איש חינוך, אני חוץ מלנהל ניירות, זה מה שאני יודע, גדלתי מלהזיז נייר מכאן לשם ואני אומר לך, אם בשאלה כזו אני הייתי שואל ומורים היו אומרים לי "ללמד", הייתי אומר שצריך לסגור את מערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני יכול להעריך רק את המורים.

יעקב מרגי: הם ניסו לבוא ולומר, "התפקיד שלנו בנוסף לזה שאני מורה, אני עוקב, אני מחנך, אני אוהב".

<חוה סקליר: אבל יחד עם זה ליבת העניין אמורה להיות לפחות אמירה כמו שאתה אומר, "בנוסף להיותי מלמד, אני גם רוצה להכיל, להבין, לקבל".

<יעל זלוטניק: אני הייתי מורה 20 שנה, אני מדברת מהמקום הזה.

<יעל זלוטניק: אני רק רוצה להעיר שמה שקורה, שמורה מנסה לגרום לתלמיד ללמוד, הוא עומד מול שוקת שבורה כי אי אפשר להכריח בן אדם לעשות משהו, והמורה אומר, "רגע, אז מה?

<יעל זלוטניק: אז אני כישלון?", ואז המורה אומר, "כנראה שאיבדתי את הסמכות".

<יעל זלוטניק: לפני הרבה שנים - - -

יעקב מרגי: אבל, גברתי, אני רוצה ברשותך - - -

<יעל זלוטניק: סיפור, ואז אם תגיד אז זה יהיה מצוין.

יעקב מרגי: טוב.

<יעל זלוטניק: לפני הרבה שנים חינכתי כיתה.

<יעל זלוטניק: הייתי מחנכת י"א-י"ב, חינכתי כיתה י"א.

<יעל זלוטניק: אני מגיעה יום אחד לשיעור, שליש כיתה מחוץ לכיתה למרות שכל התלמידות שלי נמצאות בבית הספר.

<יעל זלוטניק: הרגשה מאוד רעה.

<יעל זלוטניק: הרגשה של כישלון.

<יעל זלוטניק: הרגשה של, "מה, אני לא מעניינת אותן?

<יעל זלוטניק: אני לא מורה טובה?

<יעל זלוטניק: אני לא מלמדת כראוי?".

<יעל זלוטניק: טוב.

<יעל זלוטניק: אני באה למחרת לבית הספר, יש לי חצי כיתה.

<יעל זלוטניק: כל הבנות נמצאות, אני יודעת, אבל הן לא נכנסות לשיעור והן ברחו לי.

<יעל זלוטניק: ושוב אותה תחושה מאוד מאוד קשה.

<יעל זלוטניק: תחושה של איבוד הסמכות.

<יעל זלוטניק: אני מוסמכת ללמד ולא נותנים לי את ההזדמנות, מה אני אעשה?

<יעל זלוטניק: אני רוצה שהן ילמדו והן לא איתי.

<יעל זלוטניק: אני הולכת הביתה ואני מתחילה לחשוב על פתרון.

<יעל זלוטניק: אני אומרת לעצמי: טוב.

<יעל זלוטניק: אני יכולה לצעוק עליהן.

<יעל זלוטניק: אבל מה יש לי לצעוק?

<יעל זלוטניק: הן לא יודעות שהן צריכות להיות בכיתה?

<יעל זלוטניק: טוב.

<יעל זלוטניק: אני יכולה לתת עונש.

<יעל זלוטניק: כל מיני עונשים.

<יעל זלוטניק: דרך אגב, אין לי כל כך הרבה עונשים בארסנל, אבל אני רוצה לתת עונש.

<יעל זלוטניק: בשביל מה?

<יעל זלוטניק: עונש מלמד את התלמיד, "אני אחראית לגרום לך", אבל אני לא יכולה לגרום, אני יכולה להכניס אותם לכיתה.

<יעל זלוטניק: כשהייתי קטנה היו אומרים לי "אפשר לקחת את הסוס עד השוקת, אי אפשר לגרום לו לשתות".

<יעל זלוטניק: אני יכולה להכניס אותן לכיתה אבל איך אני אגרום להם להיות אנשים לומדים, אנשים שמקבלים אחריות, אנשים שהם עצמאיים, שזאת המטרה שלי כמחנכת.

<יעל זלוטניק: ו אז אמרתי רגע, בוא נעשה סדר.

<יעל זלוטניק: התפקיד שלי ללמד, התפקיד שלהם ללמוד.

<יעל זלוטניק: חלק מהעבודה שלי כמורה זה לעשות את האבחנה הזאת.

<יעל זלוטניק: כשאני משאירה להם את האחריות שלהם, שם הם מקבלים את המסר שזאת הציפייה שלי ושזה מה שהן אמורות לעשות.

<יעל זלוטניק: באתי לכיתה למחרת, זה באמת יכול כנראה לקרות רק לי.

<יעל זלוטניק: שליש כיתה, כל השאר נמצאות ולא נכנסות.

<יעל זלוטניק: לימדתי כמו שמלמדים כיתה שלמה.

<יעל זלוטניק: זה היה ביום חמישי, ביום ראשון נכנסתי לכיתה, כל הכיתה הייתה וכל הכיתה למדה וכך היה עד סוף השנה.

<יעל זלוטניק: עכשיו, ניסים כאלה - - -

יעקב מרגי: גברתי, בואי נעצור בשלב הזה.

יעקב מרגי: תודה.

<יעל זלוטניק: משפט סיכום.

<יעל זלוטניק: לא תמיד יש ניסים כאלה ברורים, אבל תמיד כשהמורה משנה את הדינמיקה, כשהוא נמצא במקום של ההנהגה, יש הצטרפות של התלמידים אליו.

<יעל זלוטניק: הם מבינים שזה מה שמצופה מהם ואת זה אנחנו רואים בשטח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רינה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

<רינה כהן: תודה רבה, כמה נקודות קצרות.

<רינה כהן: אני לא יכולה שלא להתחיל עם האירוע של אתמול שהוא סיגנל לכולנו.

<רינה כהן: האירוע המזעזע של אתמול מעיד על קריסת ההורות.

<רינה כהן: קריסת ההורות.

<רינה כהן: אפשר להוסיף לזה גם את בגידת ההורות, שההורים בגדו בגברת הזאת, ההורים בגדו, וכבר חווינו את זה, לצערי, כמה פעמים באמון שהחברה נותנת בהם שהם יודעים ויכולים ורוצים לחנך ולגדל ילדים.

<רינה כהן: שימו לב, התופעה הזאת, אני בעשרות השנים שאני עוסקת בנושא הורים, כבר חוויתי אותה לצערי הרב כמה וכמה וכמה פעמים.

<רינה כהן: אנחנו צריכים לשאול את עצמנו נוכח המצב הזה שאני מכנה אותו קריסת ההורות, זה קריסת הבית.

<רינה כהן: לא יעזור לנו כלום.

<רינה כהן: אין תחליף להורים כמחנכים ומגדלים ילדים עם כל החשיבות למורים ולמטפלות ולכל מי שמשתתף בתהליך הזה, אבל הם שותפי תפקיד.

<רינה כהן: סמכות הורית וסמכות מורית.

<רינה כהן: בתפיסה שלי, באמת, אחרי כל הניסיונות שעברתי זה קודם כל הסמכות של ההורים על עצמם כהורים.

<רינה כהן: האם יש להם סמכות על עצמם כהורים?

<רינה כהן: האם הם מרגישים שהם מסוגלים להיות הורים?

<רינה כהן: נולדו להיות הורים ויש להם את ארגז הכלים המתאים כדי לקדם את ההורות שהם חלמו עליה?

<רינה כהן: לא הורות שאני רוצה לקדם אותה, ההורות שהם חלמו עליה.

<רינה כהן: אני חושבת שרוב ההורים כמו גם המורים, עומדים עם ארגז כלים, איך נגיד את זה, חלקו לא רלוונטי, והחלק האחר נדמה לי חסר במידה רבה מאוד.

<רינה כהן: אני חושבת שכדאי לנו להסתכל על האירוע של אתמול כקריאה נואשת לעזרה.

<רינה כהן: קריאת ההורים, קריאה נואשת לעזרה, ולמי יש להם לפנות כשהם זקוקים לעזרה?

<רינה כהן: זו שאלה שאני שואלת את עצמי כבר עשרות שנים.

<רינה כהן: מה הכתובת להורים לפנות לעזרה?

<רינה כהן: והשאלה היא אם יצרנו כתובת ואם זה תפקידה של המדינה ליצור כתובת כזאת, ואני חושבת שכן.

<רינה כהן: כי אחריותם של ההורים לחנך ולגדל ילדים אין ספק בדבר הזה, ואין להם תחליף, כבר למדנו מכל הכיוונים.

<רינה כהן: אבל מי אחראי לאחראים?

<רינה כהן: מילה אחת על האלימות, שזה הכותרת של הנושא.

<רינה כהן: אלימות זה ביטוי לחוסר אונים, כי כשאין לך כבר מה לעשות אז אתה מתפרץ, כמו שמתפרץ בכל אחד בדרכו.

<רינה כהן: חיוני ואין תחליף לדבר הזה, חייבים להעצים הורים, חייבים לייצר כתובת להורים כדי שיוכלו להפעיל את ההורות שהם חלמו עליה, ומי לא חלם להיות ההורה הכי טוב בעולם?

<רינה כהן: רק אחר כך נפגשים עם המציאות וזה לא מסתדר.

<רינה כהן: החלומות קצת מתנפצים.

<רינה כהן: מנחים.

<רינה כהן: יש היום בארץ כ- 7,000 מנחים מוסמכים על ידי משרד החינוך.

<רינה כהן: כל המגזרים בחברה הישראלית חוץ ממגזר אחד שהצלחתי לפספס אותו ואני עוד חייבת להם, ואני מקווה שאני אצליח גם את המרכז הזה להקים, זה הדרוזים.

<רינה כהן: אני אז שידכתי אותם עם המרכז הערבי שהקמתי והם התנגדו, ובצדק, זה היה חור ידע שלי.

<רינה כהן: אז לדרוזים אני עוד חייבת את המרכז ואז אני אסיים את 40 השנים שלי של עבודה בנושא הורות.

<רינה כהן: אני מאוד אשמח אם תצא מכאן קריאה לכל מי שרוצים לקרוא, לרשויות המקומיות, שלטון מקומי, השלטונות כאן, מרכזים להורים, הדרכה להורים והדרכה - - -

יעקב מרגי: יש כמה רשויות שעשו את זה ואין ספק, קראנו בעבר וזה נפלא.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרון בסבב הזה זאב גולדבלט, לפני שניתן לחברי הכנסת ולאחר מכן נשמע את הארגונים ואת משרד החינוך.

יעקב מרגי: בבקשה זאב.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום ועדי ההורים הישוביים בישראל.

<זאב גולדבלט: לפני שאני מתחיל, אני רוצה - - -

יעקב מרגי: ההורים מעורבים במערכת החינוך במדינת ישראל?

<זאב גולדבלט: אנחנו מנסים ואני אתייחס לזה בדברים.

<זאב גולדבלט: אבל לפני שאני מתחיל, אני רוצה קודם כל לתת, מה שנקרא, אזהרה, גם לעצמי וגם לרינה שקדמה לי, מהכללות.

<זאב גולדבלט: אנחנו לוקחים מקרה בודד או אפילו תופעה של שוליים והופכים אותה לסמן שמעיד על הכלל.

<זאב גולדבלט: ולא היא.

<זאב גולדבלט: ועכשיו נחזור חזרה לנושא.

<רינה כהן: אבל ההורות ב- 2017 זו ההורות בסיכון, בואו נבין את הסיפור הזה.

<זאב גולדבלט: כשאומרים סיכון, אז יש סיכון ממשי.

<זאב גולדבלט: וכאן זה לא, זה משהו אחר.

<זאב גולדבלט: את מדברת על המושג הורות, לא על זה שההורים בסיכון.

<זאב גולדבלט: אבל שוב, אנחנו עושים כאן ערבוב של מושגים.

יעקב מרגי: בואו לא נסטה.

יעקב מרגי: הדיון הוא סמכות הורים ומורים.

יעקב מרגי: לא נשים עכשיו על הדיון הזה את כל ה- - - -

<זאב גולדבלט: תן לי שתי דקות ואני מסיים את דבריי.

<זאב גולדבלט: אנחנו בפורום ועדי ההורים הישוביים רואים את עצמנו ואת כלל ההורים כשותפים טבעיים שאין בלתם בחינוך הילדים שלנו.

<זאב גולדבלט: תפקיד המורה הוא להורות, להרחיב דעת והשכלה, אבל גם לחנך.

<זאב גולדבלט: שכחנו את זה מפעם לפעם אבל לפחות בכל כיתה יש מישהי שזה בדיוק תפקידה, לפחות ה"ראסמי", להיות מחנכת.

<זאב גולדבלט: אנחנו כמובן, כשאני אומר אנחנו אני מתכוון לאנחנו ההורים, חייבים לכבד את המורים, להכיר בתרומתם העצומה לילדנו, לפעול להעצמתם של המורים ולשיפור התנאים שבהם הם פועלים והתמורה לכך.

<זאב גולדבלט: משום מה אף אחד לא הזכיר את זה, אבל זה חלק מהאיכות במעמדו של המורה, זה גם התמורה.

<זאב גולדבלט: כאחד הזקנים, ואני חושב שאני אחד הזקנים ביותר כאן בחדר הזה, אני עוד זוכר שבילדותי משפחה יכלה להתקיים בכבוד ממשכורתו של מורה אחד, שזוגתו בדרך כלל הייתה עקרת בית.

יעקב מרגי: זה היה נכון לעוד הרבה מקצועות.

<זאב גולדבלט: זה נכון, אבל אצל המורים זה בא לידי ביטוי בוטה כי כשחל פיחות גם בתמורה, חל פיחות גם במעמד, חל פיחות גם באיכות האנשים שבאים למקצוע הזה והתוצאה היא הרת אסון.

<זאב גולדבלט: לא בכדי כל חתני פרס נובל שיצאו מישראל מלינים בדיוק על הדבר הזה.

<זאב גולדבלט: על איכות ההוראה, בין השאר.

<זאב גולדבלט: אבל לא רק בשכר אנחנו רואים בעיה, אלא גם בגישה הבסיסית של משרד החינוך עצמו.

<זאב גולדבלט: זה דבר שבא לידי ביטוי למשל ביחס להורים עצמם ולבחירות של הנציגים שלהם, אם זה בהתערבות מאוד מאוד בוטה ולא ראויה בבחירה של ועדי הורים, אם זה בפסילת בחירות כשאנחנו חושבים שאין להם שום סמכות לנושא הזה, אם זה בהשפעה, זאת אומרת, מתן דריסת רגל לגורמים שאסור להם להיות בכלל בוועדי הורים, ולכן אנחנו מוצאים בתוך ועדי ההורים גם גורמים אלימים, גורמים שהם אינטרסנטיים, דבר שאנחנו פשוט מקיאים מתוכנו.

<זאב גולדבלט: אנחנו קוראים כאן בוועדת חינוך ליצור שיח משתף או לקרוא ליצירת שיח משתף, הן ברמה הכיתתית, הן ברמה המוסדית, אבל גם בישובית ובארצית.

<זאב גולדבלט: שיח מכבד וקשוב תוך מודעות לתפקידיו של כל צד, כיבוד סמכויותיו וגבולות הגזרה שלהם, תוך נטרול דעות קדומות ופחדים מיותרים כגון פחד של מורים מהתערבות של הורים.

<זאב גולדבלט: מי שדרך אגב לא מבין על מה אני מדבר, אותו פחד - - - במהות.

<זאב גולדבלט: כשבטי ואני היינו שם לפני שלושה חודשים, אני חושב, ראינו עבודת מחקר אוניברסיטאית שממנה עולה שהמורים פוחדים פחד מוות ממוערבות הורית.

<זאב גולדבלט: עכשיו, ההורים שנשאלו בדיוק על הנושא הזה מסתכלים על זה לגמרי אחרת, ממש לא מבינים על מה מדברים.

<זאב גולדבלט: זאת אומרת, צריכים להוציא פשוט את הפחדים - - -

יעקב מרגי: אבל זה לא חד משמעי, לא כולם.

<זאב גולדבלט: לא, אני מדבר על עבודה שעשתה - - -

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני בקבוצת הורים של הבן שלי ואני מקבל הודעות מהמורה שלו במגוון רחב של תחומים, יותר מאשר אני מדבר עם אחיות שלי.

יעקב מרגי: אז זה לא נכון שזה חד משמעי.

יעקב מרגי: יכול להיות שיש מנהל יותר זה - - -

<זאב גולדבלט: שני דברים.

<זאב גולדבלט: אל"ף, אני ייצגתי כאן או דיברתי על מסקנה של עבודת מחקר אקדמית.

<זאב גולדבלט: בי"ת, אתה ואני עושים את הטעות שאנחנו לוקחים מקרה בדיד שלך או שלי והופכים אותו לכלל, ולא היא.

<זאב גולדבלט: אני יכול להגיד לך, כאחד ששירת כ-8 שנים כיו"ר ועד של בית ספר, אני והמנהלת "סחבקים" וזה לא הפריע לי לקדם כל נושא שאנחנו כהורים רצינו.

<זאב גולדבלט: ועדיין, לעומת זאת, בבית הספר ליד רואים באותו יו"ר אויב.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: מוטי יוגב.

מרדכי יוגב: ברשות היושב ראש וכל האנשים הטובים, אני חייב ללכת פה לוועדת חוץ וביטחון אז מתנצל.

מרדכי יוגב: אני חושב, אדוני היושב ראש, הנושא שהועלה פה, גם על ידי מרכז שפר, הוא נושא מאוד מאוד ליבתי בכל מערכת החינוך.

מרדכי יוגב: היה, הווה ויהיה, רק שהוא הפך למורכב יותר בעידן הסמאטרפונים.

מרדכי יוגב: סיפור של 10 שניות.

מרדכי יוגב: נכדה בשבוע שעבר, שמעה שאני הולך לערוץ הכנסת, אמרה, "גם לי יש מה להגיד לכנסת", מה יש לה להגיד לכנסת?

מרדכי יוגב: היא רוצה שילדים מגיל 9 יוכלו להחליט.

מרדכי יוגב: אמיתי לגמרי, אני העתקתי אותה עכשיו מהוואטספ.

יעקב מרגי: היא לא מעודכנת, הם כבר מחליטים.

מרדכי יוגב: אז בן אחר, יש לי בוואטסאפ, שאמר שיותר כדאי שאלה שמתחת לגיל 9 יחליטו וזה יהיה יותר תמים ויותר ישר.

מרדכי יוגב: לגופו של עניין, אני חושב שאנחנו כוועדת חינוך כן צריכים לשים את הנושא הזה כנושא רציף עם מעקב אל מול משרד החינוך ואני אומר שוב, כי אין מערכת אחרת במדינה, וגם המשרד השני בגודלו, שיכולה לעשות פה משהו שיטתי.

מרדכי יוגב: ואם מרכז שפר ויש עוד גופים כאלה, מביאים פה שיטה, אני חושב שהשיטה הזו צריכה להיות והיא מתקיימת, כמו שאתה אומר בבית הספר שלך.

מרדכי יוגב: בשולחן עגול של שיח, של הורים-מורים, עם מנחה, על הבעיות שעולות, על הדברים.

מרדכי יוגב: אני לא מקבל את מה שפה העלתה רינה, האירוע של אתמול הוא באמת קשה וחריף וכל המערכת התייצבה פה אתמול, הוא באמת חריג גדול מאוד.

מרדכי יוגב: בעולם הטבעי יש להורים רצון ויש תמיד חריגים שהציגו פה, כאלה שהרצון הופך לשלילי.

מרדכי יוגב: אבל זה חריג.

מרדכי יוגב: השולחן העגול הזה הוא שולחן עגול שאני מניח שבבתי ספר רבים הוא מתקיים וחוגי הורים מתקיימים היום ויש יזמות כאלה בהרבה מקומות.

מרדכי יוגב: צריך להפוך אותו למשהו שיטתי, לא למשהו של 5,000 מורים או 20 בתי ספר, אלא למשהו שעובר את כולם באופן שיטתי, מגני ילדים עם התמודדויות מסוימות ועד בתי הספר התיכוניים, ולייצר אותו דרך הוועדה שתדרוש אותו ממשרד החינוך שייצר כנושא ליבתי מוקצה, מתוקצב, ושלא יהיה לצורך העניין כיתה שאם הדברים בסדר, אז אפשר לעבור לבית ספר בו הדברים פחות בסדר, פה להשקיע את ה- 10 שעות ופה את השעתיים, אלא לייצר את זה כנושא ליבתי ששוזר את כל מערכת החינוך על פי אחת האפשרויות של מרכז שפר.

מרדכי יוגב: תודה.

יעקב מרגי: התערבות או מעורבות, ההבדל הוא כל כך גדול.

יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד, בבקשה.

<רחלי הכהן: רחלי הכהן, המועצה לשלום הילד.

<רחלי הכהן: אני רק רוצה להצטרף קודם כל לדברים שאמר יושב ראש הוועדה בתחילה הוועדה לגבי זה שמדובר בברית כרותה.

<רחלי הכהן: זה לא סכום משחק אפס, זה לא או זה או זה על חשבון ההורים, על חשבון המורים או על חשבון התלמידים.

<רחלי הכהן: אין ספק שסמכות המורים היא חשובה וגבולות עבור ילדים הם נורא חשובים והם חלק משמעותי בהתפתחות של ילדים, זאת אומרת, כשמדברים על גבולות, מדברים על ילדים שיש להם שיח של זכויות, אבל כמובן שיש להם גם שיח של חובות.

<רחלי הכהן: ועם זאת, אני רוצה לחדד את השאלה כשמדברים על סמכות והסמכות היא איך?

<רחלי הכהן: איזה סוג של סמכות צריך להחיל?

<רחלי הכהן: צריך לוודא שהסמכות היא חיובית, היא סמכות מתוך מנהיגות, מתוך דוגמא אישית, מתוך כבוד ולא סמכות מתוך תוקפנות.

<רחלי הכהן: כשמדברים הרבה פעמים על התערערות מצב ההורים או מצב המורים, זה חלק משיח כללי בחברה, של הרבה פעמים בעצם איך נתפסת התנהגות גם לבעלי סמכות באופן כללי, זאת אומרת, לא רק בשיח הזה אלא בכל מצב.

<רחלי הכהן: איך אנחנו כמבוגרים בעצם מתייחסים אחרי זה אל בעלי סמכות וכמובן שילדים הם תמונת ראי בעצם והם משקפים את המצב שקיים בחברה.

<רחלי הכהן: לכן הסמכות צריכה להיות סמכות אמיתית, מתוך מנהיגות, מתוך דוגמא אישית, סמכות שיודעת את הדרך ולא מתוך רודנות או תוקפנות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: סתם, הרהורים.

יעקב מרגי: כל אחד מביא מהקופסא האחורית שלו.

יעקב מרגי: לדוגמא, אני גדלתי בבית שתמיד הגיבוי היה אוטומטי למערכת החינוך.

יעקב מרגי: אין סיכוי שאני הייתי מפנטז שאני אקבל גיבוי, אפילו, עזבו מערכת החינוך, גם אם רבתי עם ילד בשכונה, ברירת המחדל קודם כל, אני יודע שאני הולך לעבור קודם כל חקירה אם אני אשם או לא.

יעקב מרגי: אבל לעומת זאת, אני זוכר בכיתה ט', שהוזמן הורה של איזה תלמיד.

יעקב מרגי: מה לעשות, הוא היה עצמאי והמנהל מדבר איתו ואומר לו, "שמע, הבן שלך לא יכול להמשיך ככה, הוא תלמיד טוב אבל הוא מופרע".

יעקב מרגי: הוא ענה לו, "תעשה טובה, אל תעשה עליי, סליחה על הביטוי, 'דאווין', כי מחר אני מוציא אותו לעבוד אצלי, הוא מרוויח יותר ממך".

יעקב מרגי: וזה אני כתלמיד בכיתה ט' לא מצליח למחוק מהתת מודע שלי.

יעקב מרגי: אז יש ויש.

יעקב מרגי: ושוב, השאלה כפי שאמרתי בפתיח, איפה עובר הקו הנכון.

יעקב מרגי: חבר הכנסת טלב אבו עראר.

טלב אבו עראר: טוב, בנוסף למה שדיברו חבריי, קודמיי, המורה, תפקידו ללמד ולחנך ולהימנע כמה שיותר מאלימות כלפי התלמידים.

טלב אבו עראר: יש לנו בחברה הערבית תופעה חמורה שלילית, כבוד היושב ראש, שלאחרונה אנחנו עדים לכמה מקרים שישנה אלימות כלפי המורים.

טלב אבו עראר: זה דבר שמונע מהמורה להיות ענייני או אחראי כלפי התלמידים מבחינת הישגים, מבחינת חינוך.

טלב אבו עראר: אבל בנוסף לזה רציתי לדבר על הוותק של המורה.

טלב אבו עראר: אני יודע שבארצות הברית המורה יוצא לפנסיה אחרי 10 שנים, אם אני לא טועה.

יעקב מרגי: אצלנו ראש ממשלה לא יוצא אחרי 10 שנים, אתה רוצה שמורה ייצא?

יעקב מרגי: יש לי גיסה אמריקאית, בארצות הברית, היא כבר 30 ומשהו שנים מורה.

טלב אבו עראר: בקיצור, המורה לא יכול להישאר עם אותו מרץ ועם אותה מוטיביציה ולתרום לתלמידים ולעזור 35 שנים.

טלב אבו עראר: אי אפשר.

טלב אבו עראר: זה בטוח.

טלב אבו עראר: הוא יורד בקצב ובמרץ, ולכן מי שניזוק זה התלמידים שלנו, הילדים שלנו.

טלב אבו עראר: חשבתי באמת להציע - - -

יעקב מרגי: הצערה של המערכת.

טלב אבו עראר: נכון, זה דבר ראשון.

טלב אבו עראר: דבר שני, שיתוף פעולה מלא בין התלמידים - - -

יעקב מרגי: רגע, תקשיבו.

יעקב מרגי: יש לי רגישות למי שפוסל מיד על הסף.

יעקב מרגי: תנסי, אני לא אומר לאמץ, תנסי לחשוב מאיפה זה בא לך.

יעקב מרגי: עכשיו, בגלל שאנחנו מכירים את הבעיות במערכת החינוך במגזר הערבי, אני מתחבר לא בקיצוניות ל- 10 שנים, יש איזה עניין, ולכן לא לפסול על הסף.

יעקב מרגי: לא, התנועה עם הראש - - -

<קריאה: לא, גם במגזר היהודי - - -

טלב אבו עראר: אנ רוצה להימנע ממערכת שחוקה שבסוף לא נקבל תוצאות.

טלב אבו עראר: יש כאלה בתי ספר או כמה מורים שאין להם מה לתת, אין להם מה לתרום.

טלב אבו עראר: זה דבר שבאמת כל הזמן מדאיג אותנו ואנחנו מתמודדים עם זה אבל אין לנו פתרונות.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יעקב מרגי: הסתדרות המורים.

יעקב מרגי: סמכות הורים ומורים.

יעקב מרגי: מי הדובר או הדוברת?

<אלי גבאי: אני אלי גבאי, אני מורה כבר 22 שנים במערכת ואני מנהל בית ספר זו שנתי השישית.

יעקב מרגי: איפה?

<אלי גבאי: בחולון.

<אלי גבאי: במסגרת ההכשרה שלי אני גם משפטן ואני זוכר שעשיתי עבודת סמינר שנקראה "רישיון להורות".

<אלי גבאי: כל מורה הולך ולומד בסמינר להיות מורה ויש רישיון הוראה, אבל להורה, לצערי או שלא לצערי, אין רישיון להורות וההורים הם חלק בלתי נפרד ממערכת החינוך.

<אלי גבאי: עכשיו, ההורים הם בהחלט שותפים - - -

יעקב מרגי: ומאחר שאנחנו בכנסת ומנסים לא לפספס כלום, מה עומדת לך הזכות להגיד "לצערי או שלא לצערי"?

יעקב מרגי: אם אתה כבר בא לדיון אז בוא תתרום, מה אתה חושב?

יעקב מרגי: הרבה פעמים נשמע פה "הדבר היחיד שלא צריך רישיון או אישור או הסמכה זה להיות הורה".

יעקב מרגי: אז מה נכון לדעתך?

<אלי גבאי: אז הנכון הוא, היות שזה מצב קיים ומצב נתון, אני יודע שההורים הם שותפים ומעורבים בלתי נפרדים במערכת החינוך, וחזקה על מנהל וחובה על מנהל לדעת, וגם על מחנך ועל מורה, איך הוא מצליח לגייס את ההורים, ועם כל הכבוד לכל המנחים, גם אני הייתי מנחה בעברי, עם כל הכבוד לכל המנחים - ללא גורמי חוץ.

<אלי גבאי: לעשות את זה בעצמך.

<אלי גבאי: לבוא וכשהורה נכנס אליך לבית הספר, והרבה פעמים יש לי גם את ההורה הזה שאומר לי, "אני יכול לקחת את הבן שלי ולהרוויח פי חמישה ממך", אני אומר לו: "בוא אדוני, אל תתבלבל, אתה ואני באותו כיוון, אנחנו באותו צד.

<אלי גבאי: לשנינו יש את אותו אינטרס לקחת את הילד שלך ולהביא אותו מהמקום הטוב הזה למקום אחר".

<אלי גבאי: ברגע שאתה אומר את זה להורה, אתה הופך אותו מאויב לאוהב, כי הוא מבין שאתה בצד שלו ואתה רוצה בדיוק את טובת הילד שלו ואם אתה משכיל לעשות את זה - כי הרבה פעמים כשמורה מגיע גם אליי, כמנהל, המורה מבקש מילד לצאת מהכיתה.

<אלי גבאי: היא קוראת לי, לאלי, שיבוא להוציא לה את הילד מהכיתה, אז אני שואל אותה: "עלה בדעתך שכשאת קוראת לי את מסרסת את עצמך?

<אלי גבאי: איפה הסמכות המורית שלך?

<אלי גבאי: זאת אומרת, למה את בכלל מגיעה למצב כזה?

<אלי גבאי: בואי תבדקי עם עצמך".

<אלי גבאי: אז אני הגעתי והוצאתי אותו מהכיתה, אבל בואי תראי לאיזה שיח את יכולה להגיע עם התלמיד ולהבין, אני הייתי בודק את עצמי מה קורה איתי אם שליש מהתלמידים לא היו נכנסים לכיתה.

<אלי גבאי: אולי זה לא מצב אטרקטיבי עבורם?

יעקב מרגי: מר גבאי, אני אשאל אותך שאלה ששאלתי בתחילה.

יעקב מרגי: ואתה, לכאורה, אתה אומר גם בלי טובות של המנחים ובלי מעורבות, אתה רכשת את זה תוך כדי עבודה?

יעקב מרגי: רכשת את זה בהכשרה שלך?

יעקב מרגי: בהשתלמויות נוספות שהמשרד עשה?

יעקב מרגי: איך רכשת את זה?

<אלי גבאי: תוך כדי עבודה, תוך כדי הבנה ותוך כדי ידיעה שהמורה הוא חלק בלתי נפרד ממערכת החינוך ותוך כדי רצון לבוא ולגייס את ההורה בכל דבר שאני עושה בבית הספר.

<אלי גבאי: המורה הוא מעורב בבית הספר.

<אלי גבאי: ההצעה שלי, ואני מאוד אהבתי לשמוע את זאב, מנכ"ל פורום ההורים, שצריך באמת להחזיר את המעמד ואת הכבוד קצת יותר למורים וזה כן צריך גם לבוא לידי ביטוי בשדרוג השכר שלהם ותנאי העבודה שלהם.

<אלי גבאי: אני חושב שהיום הרבה מהמורים - - -

יעקב מרגי: מסכים איתך.

יעקב מרגי: ומה על המורים לעשות כדי להחזיר את הסמכות?

<אלי גבאי: מה על המורים לעשות?

<אלי גבאי: ללמד את הגבולות.

<אלי גבאי: זה התפקיד שלנו.

<אלי גבאי: להיות המבוגר המשמעותי והאחראי - - -

יעקב מרגי: במה זה מתבטא?

יעקב מרגי: זה סיסמא, תרד לרזולוציות.

<אלי גבאי: לרזולוציות?

<אלי גבאי: נאמר פה שהמורים די מפחדים וחוששים מהורים.

<אלי גבאי: זה נכון.

<אלי גבאי: זה קיים.

<אלי גבאי: כשהורה בא לבית הספר ואומר "אני אפנה לשר", "אני אפנה למנכ"לית", "אני אפנה למנהלת המחוז", "אני אפנה למנהל", המורים מאוד חוששים מזה, הם לא מקבלים גיבוי.

<אלי גבאי: הרבה פעמים המורים לא מקבלים את הגיבוי שמגיע להם לקבל ואני יכול לומר לך שהדלת - - -

יעקב מרגי: יושב פה מנהל.

יעקב מרגי: אתה מנהל ואתה אומר שהמורה לא מקבל גיבוי.

<אלי גבאי: אם אני כמנהל רוצה לקבוע פגישה עם מנהלת המחוז או עם המנכ"לית, אני אחכה לא מעט זמן.

<אלי גבאי: אבל אם מורה יכתוב מכתב, הוא יקבל מענה הרבה יותר מהיר מהמענה שאני אקבל.

<קריאה: אבל למורים אתה אמור לתת את הגיבוי.

<אלי גבאי: לא רק אני.

<קריאה: לא, שניה, ב level הראשון בין מורה לחלק העליון שלו זה אתה.

יעקב מרגי: ברגע שאמרת לי שאתה מנהל ואומר לי "מורה לא מקבל גיבוי", אני נעצר, כי תפיסת הניהול במשרד החינוך היא פירמידה הפוכה, היא יורדת כלפי מטה.

יעקב מרגי: האחריות יורדת.

יעקב מרגי: נתנו לכם עצמאות.

יעקב מרגי: התפיסה היא לתת לך עצמאות, אתה הבוס, אתה שר החינוך בבית הספר.

יעקב מרגי: כשאתה אומר "מורה לא מקבל גיבוי" ואתה כמנהל יש לך את התחושה הזו, יש פה איזה באג במערכת, אתה מבין?

יעקב מרגי: אתה יורד לסוף דעתי?

<אלי גבאי: לגמרי.

יעקב מרגי: לכן אסור שזה יהיה.

יעקב מרגי: קודם כל מורה מקבל גיבוי, אחר כך בירור.

יעקב מרגי: איך נעשה בירור?

יעקב מרגי: גם שיחות הפרוזדור של המורים, לפעמים הם גם בעוכריהם, התלמידים שומעים, איך אמרת?

יעקב מרגי: מבוגר אחראי משמעותי, גם שיחות הפרוזדור הן משמעותיות לתלמידים.

יעקב מרגי: כשמדברים על סמכות, סמכות נקנית ונבנית.

יעקב מרגי: אי אפשר לתת לך סמכות אם לא - - - .

יעקב מרגי: חבר הכנסת חיים ילין, בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושב ראש, תודה.

חיים ילין: אני קראתי לבית הספר התיכון היחידי שהיה באשכול "בית החינוך".

חיים ילין: לא בית ספר, כי חשבתי שאנחנו תפקידנו זה לחנך ולהביא את הנערים שלנו - - -

יעקב מרגי: לא אמרו לך פעם "מי אתה שתחנך"?

חיים ילין: אני לא מחנך, אני קראתי לזה ככה מתוך דיון ושיח שאני חושב שהוא החשוב.

חיים ילין: במקום להתעסק בחמש יחידות מתמטיקה, להתעסק בחמש יחידות אנושיות.

חיים ילין: אני חושב שזה הרבה יותר רלוונטי כי תמיד טענתי שציונים לא עושים את הבן אדם, אבל בן אדם כן מביא ציונים.

חיים ילין: פלא.

חיים ילין: וכך בית הספר הפך להיות אחד מבתי הספר עם אחוזי הבגרות הגבוהים ביותר כשלא עניין אותי בכלל הבגרות.

חיים ילין: זה לא עניין בכלל אחוזי בגרות.

חיים ילין: זאת אומרת, התפיסה לדעתי היום צריכה להיות הפוכה.

חיים ילין: לא כמו שחינכו אותי - לך לפינה עם צליפות וסרגל, מה שנקרא, מתוך פחד, אלא מתוך הכלה, מתוך הבנה שאנחנו חיים בעולם שהוא מאוד מאוד מאוד לא פשוט.

חיים ילין: מסובך לנו כמבוגרים באי וודאות ואנחנו את אי הוודאות הזו מקרינים לילדים.

חיים ילין: במקום שנהיה אנחנו האנשים שיש להם את הוודאות ואנחנו יודעים בדיוק מה, כולם מגמגמים.

חיים ילין: כולם.

חיים ילין: דרך אגב, מראש הממשלה ועד אחרון חברי הכנסת, זה לא שייך למנהיגות או לא מנהיגות.

חיים ילין: יש פה בעיה שאנחנו תלויים כולנו - - -

יעקב מרגי: בשבוע שעבר ראינו שני חברי כנסת בדיון בוועדת החינוך שלא גמגמו.

יעקב מרגי: תבעתי את עלבונה של הוועדה בתחילת הדיון, חבל שלא גמגמו, אולי אם היו מגמגמים המסר היה נשמע פחות גרוע.

חיים ילין: הבעיה היא שחינוך זה לא עניין פוליטי, הוא לא עניין מגדרי.

חיים ילין: חינוך זה תפיסה למרחקים ארוכים מאוד, וכל שר מגיע ועושה את הרופרמה שלו והופ, הוא הולך, מה זה הדבר הזה?

חיים ילין: בואו ננסה לחשוב עכשיו שהורים כל פעם באים בזיג זג, פעם הם ככה ופעם ככה, ילד יוצא מבולבל לגמרי.

חיים ילין: אז מורים יוצאים מבולבלים ותלמידים יוצאים מבולבלים.

חיים ילין: כמו שאני אומר, יש מלחמה נגד תאונות הדרכים, כולם מבינים שזה לא עניין פוליטי, אז צריך להיות משהו שהוא גם לא פוליטי, שהוא חוק החינוך במדינת ישראל, הערכי הזה שאנחנו באמת יכולים בסוף להיות אור לגויים.

חיים ילין: לכולם.

חיים ילין: וזה לא קיים.

יעקב מרגי: אנחנו נשמע אם זה לא קיים, לא בטוח.

חיים ילין: לא, זה לא קיים, אני אומר לך את זה כי אנחנו שומעים את הסיפורים.

חיים ילין: אנחנו מבינים איפה אנחנו חיים, אנחנו הופכים להיות חברה יותר ויותר אלימה, אנחנו הופכים להיות חברה לא סובלנית וגזענית, אנחנו רואים את הדיונים פה כל הזמן, הם קיימים ומוצפים, זה בסדר, אבל בסוף צריך לשים את המראה בפנים ולהבין את זה.

חיים ילין: זו מלחמה לטווח ארוך של כולנו, כולנו צריכים להיות מגויסים.

חיים ילין: להורים אין רישיון, לכל צוציק נותנים רישיון לנהוג בכביש והוא יכול להרוג את כל העולם, בסדר?

חיים ילין: אבל להורים לא נותנים רישיון ואפשר לסיים את האירוע הזה כמו אתמול, כמו שאת אמרת, בירושלים.

חיים ילין: אין.

חיים ילין: מצד שני, הם נמצאים במצב של מצוקה ואין מספיק אנשים שיכולים לבוא ולטפל.

חיים ילין: מה שאני מציע, אחת הבעיות בדיונים האלה, למרות שאתה גאון המסכמים, זה איך באמת הדבר הזה שנקרא "סמכות הורית ומורית" הוא בעצם, במיוחד שהוא לא פוליטי בכלל, זו בעיה שכולנו מתמודדים איתה, איך אנחנו מרימים את הדגל הזה.

חיים ילין: אני אומר לך את זה עכשיו, אם אנחנו מצליחים להרים את הדגל הזה, תראה שיבואו ציונים, איך יעשו חמש יחידות במתמטיקה, איך הילדים ירצו להיכנס לתוך הכיתה ולבתי ספר, איך המורים בכלל יתלהבו מזה ואז לא תהיה שחיקה, כל המערכת תשתנה.

חיים ילין: אבל כשמדברים רק על שכר ועל שחיקה וכמה שהילדים לא בסדר, אנחנו כל הזמן בתוך הריבוע של עצמנו בלי לנסות לפרוץ את המעגל.

יעקב מרגי: תודה.

חיים ילין: אני ממש מתנצל, אני בוועדה אחרת.

יעקב מרגי: אנחנו פה נשמור על האינטרסים.

יעקב מרגי: אורלי בהט, בבקשה.

יעקב מרגי: ולאחר מכן משרד החינוך.

<אורלי בהט: חבל לי שיצא חבר הכנסת - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, הפרוטוקול כאן והוא שומע אותך מתחילת הדיון ועד הסוף.

יעקב מרגי: ההקדמות האלה, חבל על הזמן, תהיי פוזיטיבית.

<אורלי בהט: ההצעה שמורה יתפטר לאחר 10 שנים, אני חושבת שהיא לא לעניין והיא לא תקדם ולא תפתור את הבעיה.

<אורלי בהט: אני 34 שנים במערכת, עם ברק בעיניים עדיין ואני חושבת שלהיפך, אחרי שמורה - - -

יעקב מרגי: את מנהלת בית ספר?

<אורלי בהט: אני מנהלת בית ספר 20 שנה.

יעקב מרגי: איפה?

<אורלי בהט: בחולון.

<אורלי בהט: בית ספר גדול.

<אורלי בהט: אני חושבת שדווקא מורה בשנים הראשונות כשהוא עוד טירון וקשה לו לעמוד מול כולם, צובר את הניסיון ואחרי 10 שנים זה בדיוק הזמן שהוא כבר לא פוחד.

יעקב מרגי: תירגעי קודם כל, לא כל המורים שחוקים אחרי 10 שנים.

יעקב מרגי: הוא אמר אמירה, יש תופעה של מורים שחוקים ואת מכירה אותם, כל אחד וכל מנהל יכול לומר את זה.

יעקב מרגי: גם אם זה לא המקום, את בתת מודע מצביעה על המורה הזה שאם היית יכולה היית מחליפה אותו כי הוא שחוק.

יעקב מרגי: לזה הוא כיוון.

יעקב מרגי: הוא כיוון שצריך להיות מנגנון שיודע להעריך מורים תוך כדי עבודה, ואם הם שחוקים אז או לתת להם חיזוקים או לעשות ניידות עובדים.

יעקב מרגי: זה בגדול.

יעקב מרגי: הוא לא התבטא ככה אבל זה הכיוון.

יעקב מרגי: אף אחד לא בא ואומר שכרגע כל המורים שחוקים או שאין סמכות הורית, לא הכל שחור.

יעקב מרגי: עד כמה שאפשר יש סמכות הורית.

יעקב מרגי: שוב, כפי שאמרתי בהתחלה, עם כל הכבוד, לא את התסכולים שלנו כהורים צריכים לזרוק הכל על מערכת החינוך כי אנחנו כך מזינים את הבעיה הזו.

יעקב מרגי: לכן אמרתי ברית כרותה ולקחתי את המושג המושאל הזה שהוא קיצוני והוא מבטא, כי חייבת להיות ברית כרותה הורה-מורה-תלמיד.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אורלי בהט: זה מה שרציתי לומר בעצם, שצריך להתייחס לזה כך שאנחנו לא שני מחנות.

<אורלי בהט: הבעיה תתחיל להיפתר כשנבין שאין פה מערכת החינוך מול ההורים, יש פה יחד, וברגע שיעבדו יחד, ואצלי למשל בבית הספר, קל לי לתת את זה כדוגמא, ישבנו יחד עם ההורים ועם התלמידים - - -

יעקב מרגי: לא פחדת מהתערבות של הורים?

<אורלי בהט: ממש לא.

<אורלי בהט: כתבנו יחד את התקנון, כתבנו יחד את החזון, את האני מאמין, וכשזה נעשה כך בשיתוף פעולה, אין מה לפחד מהורים, הם מרגישים מעורבים.

יעקב מרגי: בירושלים לא מקבלים הנחיות למדר את אלה או לקחת את אלה.

<קריאה: ההנחיות הן כאלה בחוזר.

<אורלי בהט: תראה, אולי פה הניסיון שלי עושה את שלו ואני קצת מתעלמת אם יש הערות מלמעלה שהן אחרות.

<אורלי בהט: אני כבר עם הביטחון שלי יודעת בדיוק איך, כמו שאלי אמר, להפוך אויב לאוהב.

<אורלי בהט: אבל אני רוצה כן להעלות איזשהו נושא שהוא מציק.

<אורלי בהט: לא נושא, אלא בעיה אחת, שאני חושבת שבשנים עברו, כמו שאתה הזכרת, כבוד היושב ראש, כשאני הייתי ילדה, ההורים שלי סגדו למערכת החינוך.

<אורלי בהט: לא היה מצב שאני אבוא הביתה ואני אגיד "אוף המורה הזאת" ואבא שלי לא יגיד לי "סליחה, זאת המורה שלך".

<אורלי בהט: והיום מה שקורה, בעידן הזה, ההורה רוצה להיות החבר של הילד שלו, הוא לא רוצה להיות ההורה הסמכותי.

<אורלי בהט: הוא רוצה להיות, כמו שאמר כאן זאב, ה"סחבק".

<אורלי בהט: ההורה עצמו איבד את הסמכות ההורית שלו ואז הוא שולח את הילד לבית הספר ואומר לו גם: "מי המורה הזאת?", ובעצם הוא נותן גיבוי אוטומטי לילד בפני המורה וככה אנחנו מאבדים - - -

יעקב מרגי: או שהוא אומר לו, "אם אני הייתי המורה שלך הייתי מעיף אותך לכל הרוחות".

<אורלי בהט: נכון.

יעקב מרגי: בזמן שהוא לא מצליח לעשות בבית את מה שצריך לעשות.

<אורלי בהט: בדיוק.

<אורלי בהט: עכשיו, אנחנו רואים פה גם תופעות הפוכות.

<אורלי בהט: אם אמא מתקשרת אלי כמנהלת ואומרת לי "תקשיבי, תגידי לבן שלי שהוא צריך ללכת לישון בשעה 8 בערב, כי לי הוא לא שומע", אז רבותיי - - -

יעקב מרגי: לא, לקחת את זה קיצוני, אבל אני רואה כברכה שאם אני לא מצליח בלקונה מסוימת כהורה ואני אומר למורה "תקשיב, הבן שלי בנקודה הזו חלש ואני דוחף אותו לכיוון הזה, וגם אתה תן לו חיזוקים מפה", אני חושב שזה דבר מבורך.

<אורלי בהט: נכון.

<אורלי בהט: זהו, אז לסיום אנחנו מקווים שבאמת השיח יהיה אחר.

יעקב מרגי: מירב, ניתן למשרד החינוך או שאת רוצה?

מירב בן ארי: לא, תן למשרד החינוך.

יעקב מרגי: הכל שחור, אין סמכות מורית, אין סמכות - - -

<קריאה: לא, לא אמרו שהכל שחור.

<קריאה: אמרו מורכב.

<הילה סגל: אני הילה סגל ואני מנהלת היחידה לאקלים מיטבי וצמצום אלימות.

<הילה סגל: נמצאים איתי ד"ר יהודה שוורץ, מהכשרת עובדי הוראה, וגברת בטי ריטבו שהיא מנהלת את תחום הורים ומשפחה אצלנו בשפ"י.

<הילה סגל: אני אגיד כמה משפטים כלליים, כי אני חושבת שעלה כאן בצורה מאוד ברורה שהסמכות ההורית והסמכות המורית הן לא מנותקות מקונטקסט.

<הילה סגל: אנחנו בסיטואציה, אנחנו בחברה, אנחנו במציאות שבה סוגיית ההיררכיה, סוגיית הסמכות היא במקום אחר.

<הילה סגל: כמו שפעם, תיארו כאן מקרים, איך נראתה כיתה או איך היה עומד המורה מול התלמיד, פעם גם היו מגיעים למורה ואחרי זה למנהל ואחרי זה למפקח, היום זה מגיע לשר, זה מגיע לכנסת , פה לדיון.

<הילה סגל: כל ההיררכיות, אנחנו יודעים את זה, הן לא מה שהן היו ומזמינים אותנו למצוא, כמו שקרא לזה ד"ר חיים עומר, סמכות חדשה, סמכות שבאמת לא יכולה להתבסס על מה שהיא התבססה בעבר.

יעקב מרגי: קראתי את המאמר שלו, הוא קיצוני.

<הילה סגל: צריך לשמוע אותו, עוד פעם, אני לא מקדשת את מה שהוא אומר, אני רק אומרת שאנחנו לא מנותקים מקונטקסט.

<הילה סגל: אנחנו בתוך מציאות שכולה, גם שלנו כחברה, גם מציאות פוסט מודרנית שהיא באמת כבר לא שומרת על כללי הטקס שהיו בעבר.

<הילה סגל: אני רוצה להגיד שעלו פה כל מיני התרשמויות, אנשים מביאים אוסף של נקודות מבט וזה חלק מהיופי פה של הדיונים בכנסת - - -

יעקב מרגי: ספרי לנו על משרד החינוך והנחיית הורים.

<הילה סגל: אז אני רוצה רק להגיד משפט על הנתונים שיש לנו בנושא.

<הילה סגל: אנחנו אוספים נתונים, ראמ"ה, הרשות למדידה והערכה, אוספת נתונים לא רק בקרב תלמידים, היא אוספת נתונים גם בקרב מורים, מדגם מייצג של מורים והיא שואלת אותם, האם תלמיד קילל או העליב אותך, האם הוא איים שהוא יפגע בך, האם הוא פגע בך, איך אתה מרגיש על המסוגלות שלהם להתמודד עם תלמידים.

<הילה סגל: ואני חייבת להגיד, שוב, אפשר להגיד כל מיני דברים על נתונים, אבל צריך להסתכל גם על ההתרשמויות שיש כאן, אבל כמו שנאמר כאן קודם, אי אפשר לקחת התרשמות ולהגיד "ככה הכל".

<הילה סגל: המערכת היא עצומה, יש בה אוסף, יש בה מגוון וצריך לראות את הנתונים גם שמעידים על מורים ולהבין שהנתונים הם נמוכים מאוד.

<הילה סגל: עכשיו, כשהורה מקלל מורה זו חוויה מפרקת לכל חדר המורים, היא צובעת את החוויה בעוצמות מאוד מאוד גדולות גם אם היה אירוע אחד כזה בשנה.

<הילה סגל: אז אני רוצה רגע להגיד, שוב, על המורכבות של הדבר הזה, על המורכבות בלנהל את זה, והמנהלים פה בוודאי יכולים לספר יותר טוב ממני מה המשמעות של הניהול של היחסים האלה במציאות הזאת, ולהגיד שאני מזמינה את כולם כן להסתכל גם על הנתונים שנאספים בצורה שיטתית ומראים ירידה בהתנהגויות האלימות וחסרות המשמעת, בניגוד לחוויה של האלימות הגואה שכל הזמן עולה ואחוזים שעולים וגדלים עם השנים בחוויית המסוגלות של המורים.

<הילה סגל: אני לא אכנס רגע למה אנחנו עושים, אולי בטי תגיד בצורה יותר מסודרת את העבודה שנעשית, את התפיסה הזאת שבדיוק מדברת על שותפות חינוכית עם הורים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<בטי ריטבו: אני בטי ריטבו, מנהלת תחום הורים ומשפחה.

<בטי ריטבו: אני אחראית על קידום השותפות החינוכית בין הורים וצוותי חינוך, גם הנושא של קידום ההורות המיטבית הוא נושא שאני מתכללת אותו במשרד.

<בטי ריטבו: אני רוצה לומר שהייתי נזהרת מהכללות.

<בטי ריטבו: יש הרבה מאוד מסגרות חינוך שהקשר בין ההורים לצוותי החינוך הוא קשר מיטבי שמתמודד עם משברים, כי משברים יש, קונפליקטים יש, ויש מסגרות חינוך ויש אנשי חינוך שפחות מסתדרים ואנחנו יודעים את זה.

<בטי ריטבו: הייתי נזהרת ממילה כמו "התערבות", יש מעורבות.

<בטי ריטבו: הייתי מאוד נזהרת מהכללות.

<בטי ריטבו: אני רוצה לומר - - -

יעקב מרגי: השאלה אם המערכת חוששת ממעורבות יתר של הורים והיא שמה - - -

<בטי ריטבו: יש חשש, בהחלט, אני רוצה, אבל, ברשותך - - -

יעקב מרגי: הוא לגיטימי.

<בטי ריטבו: בוודאי.

<בטי ריטבו: אני חושבת שיש מתח מבני בין ההורים ומערכת החינוך.

<בטי ריטבו: להורים יש זווית ראייה מצוינת וזה מצוין, למורים זווית ראייה אחרת, וכשיש הידברות הדיון הוא מאוד פורה ורואים את זה בטובת הילדים.

<בטי ריטבו: לפעמים - - -

יעקב מרגי: אני בכוונה מחדד ורוצה לשאול את השאלה, יכול להיות שזה מובן מאליו לאחרים.

יעקב מרגי: כשמדובר בחינוך ובית הספר של הילד שלי, למה צריכה להיות זווית ראייה שונה?

<בטי ריטבו: משום שאני כהורה רואה את הילד הפרטי שלי וזה מצוין, המורה רואה גם את הילד, אבל הוא רואה את כל הכיתה ואני חושבת שהדיאלוג הזה הוא דיאלוג טוב שהוא לא תמיד פשוט.

<בטי ריטבו: אני רוצה לבוא ולומר בהשתלמות חד פעמית, זו עבודה של ליווי הצוותים החינוכיים בקשר עם ההורים כל הזמן.

<בטי ריטבו: עכשיו אני רוצה - - -

יעקב מרגי: יש השתלמויות ספציפיות?

<בטי ריטבו: כן, אני רוצה תכף להתייחס בצורה מסודרת.

<בטי ריטבו: אני ממשיכה לפקח על המרכזים להורים ומשפחה שרינה הקימה.

<בטי ריטבו: יש 12 מרכזים להורים ומשפחה כש-9 מהם הם במכללות להכשרת מורים.

<בטי ריטבו: למרכזים האלה בכל התרבויות, כמו שיש מכללת "אל קאסמה", יש "בית רבקה", יש "סמינר וולף" בבני ברק ויש מכללת קיי בבאר שבע, הם עושים עבודה מדהימה ביישובים, בעבודה קהילתית ולרובם יש תכנית להכשרת מנחי הורים של 620 שעות, כאשר בתכנית הזאת, שבאמת רינה הקימה, אני ממשיכה ושמחה באמת להגיד שכשקיבלתי את התפקיד לפני 5 שנים, קיבלתי תשתית אדירה של המרכזים האלה, בסילבוס המשותף בכל המרכזים יש מודולת חובה שזה הקשר עם מערכת החינוך, מתוך ראייה שאתה כהורה, אם אתה בא להנחיית הורים, אז הנושא הזה בוודאי עולה, כי זה חלק ממצבי החיים של ההורים ואנחנו מאוד ערים לזה.

<בטי ריטבו: אני רוצה גם להתייחס עכשיו לנושא הליבתי, כמו שדובר פה.

<בטי ריטבו: המשרד היום מדבר "הורים", המשרד מכיר בזה שהשותפים הטבעיים שלנו בחינוך הילדים זה ההורים.

<בטי ריטבו: הראיה לכך, אנחנו התחלנו מהשנה שעברה לשבת באופן מסודר עם פורום ועדי ההורים הישוביים, פעם בחודש, ואנחנו מתמודדים ודנים בכל מיני סוגיות.

<בטי ריטבו: לא תמיד אנחנו מסכימים, אבל יש שיח ויש משהו משותף של שני הצדדים, גם אנחנו וגם אתם, ההורים, אנחנו יודעים שלכולנו יש מטרה משותפת והיא התלמידים, הילדים.

<בטי ריטבו: הנושא של שותפות חינוכית עם הורים הוא בתכנית האסטרטגית של משרד החינוך, הוא אחד היעדים של התכנית האסטרטגית של המינהל הפדגוגי.

<בטי ריטבו: אני הובלתי במשך 3 שנים ועדה משרדית עם נציגות של הורים ונציגות של ארגוני מורים וגיבשנו תפיסה שהיא אחידה לכולם, גם אגפי הגיל וגם תרבויות, תפיסה כוללת שאומרת שחייב שיהיה קשר ושותפות.

<בטי ריטבו: כל מסגרת חינוכית תחליט מה שמתאים לה.

יעקב מרגי: את מכירה את שיטת שפר, נכון?

<בטי ריטבו: אני לא שמעתי על שיטת שפר.

יעקב מרגי: לא שמעת.

יעקב מרגי: יש ארגונים ועוד גופים אחרים שעוסקים בהנחיית הורים בשיתוף פעולה של המשרד או בהנחיית המשרד או במימון המשרד?

<בטי ריטבו: עליהם דיברתי.

<בטי ריטבו: סמינר הקיבוצים, שיש שם שני מרכזים, אחד לאוכלוסיה הכללית והשני - - -

יעקב מרגי: מה שדיברת על הגופים שהקימה רינה התכוונת - - -

<בטי ריטבו: כן, אלה המרכזים שרינה הקימה.

<בטי ריטבו: יש גם לעולים חדשים.

<בטי ריטבו: יש בהחלט - - -

<קריאה: כמה מנחים יש?

<בטי ריטבו: אני לא יודעת, המון מנחים.

<בטי ריטבו: המון המון.

<קריאה: 7,000 פלוס מנחים מוסמכים בהסמכה של משרד החינוך.

יעקב מרגי: הם עוסקים בזה?

יעקב מרגי: תראי, גם אני פעם למדתי גישור, לא נגעתי בזה אף פעם.

יעקב מרגי: את יודעת כמה השתלמויות עשיתי בחיים שלי?

<קריאה: אין תקנים למנחים בתוך מערכת החינוך.

יעקב מרגי: מתוך ה- 7,000 האלה, כמה עוסקים בהנחיית הורים?

<קריאה: רובם ככולם עוסקים בהנחיית הורים, כל אחד במסגרת אחרת, בצורה אחרת, בשיטה אחרת.

<קריאה: בין השיטות יש גם את השיטה של - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לאפשר לשוורץ, נכון?

יעקב מרגי: יהודה שוורץ.

<בטי ריטבו: אפשר עוד מילה?

יעקב מרגי: בבקשה.

<בטי ריטבו: גם הפסיכולוגים החינוכיים מקיימים קבוצות הורים בשפ"חים השונים, יש יותר ויש פחות, ואנחנו בשנים האחרונות מעודדים - - -

יעקב מרגי: שפח"ים זה שירותים פסיכולוגיים?

<בטי ריטבו: שירותים פסיכולוגיים חינוכיים.

<בטי ריטבו: ואנחנו בשנים האחרונות מעודדים, יחד עם אגף ייעוץ, יועצים חינוכיים להשתלם להנחיות הורים ויש בתי ספר שהיועצים החינוכיים התחילו לקיים קבוצות הורים בבתי הספר.

<בטי ריטבו: אני יכולה עוד להמשיך הרבה, אבל - - -

יעקב מרגי: אבל יהודה שוורץ מחכה לומר גם הוא משהו על עובדי הוראה.

יעקב מרגי: וזה חוזר לשאלה שלי שהתעקשתי עליה בתחילה.

<יהודה שוורץ: אדוני היושב ראש, גבירותיי ורבותיי, אנחנו לקראת סוף הישיבה אז אני - - -

יעקב מרגי: מה תפקידך במערכת?

<יהודה שוורץ: אני עובד במינהל עובדי הוראה וממונה על המכללות להכשרת מורים.

יעקב מרגי: עכשיו הפרוטוקול יודע.

<יהודה שוורץ: אני חושב שאנחנו לקראת סוף הישיבה ואין לי אלא לברך על ההתכנסות הזאת שהיא בהחלט נוגעת בבעיית ליבה אמיתית של מערכת החינוך ושל החברה שלנו.

<יהודה שוורץ: אני רוצה להשלים, לא לחזור על דברים שקודמיי אמרו, אלא להשלים שתי נקודות.

<יהודה שוורץ: נקודה אחת נוגעת לתכנית של משרד החינוך ואני מאוד ממליץ לוועדה לאמץ את התכנית הזאת ולנסות לדחוף אותה קדימה, חינוך לחיים במשפחה.

<יהודה שוורץ: אנחנו פה עומדים בפני שתי בעיות, בעיה אחת של ההורות ובעיה אחרת של הכשרת המורים.

<יהודה שוורץ: חינוך להורות הוא לא בא מהאוויר, חינוך להורות לא נולדים איתו.

<יהודה שוורץ: תכניות של משרד החינוך לחינוך לחיים במשפחה, בין השאר, באות לתת לצעירים, לתת לתלמידי התיכון, איזושהי הכנה לחיים במשפחה.

<יהודה שוורץ: בדרך כלל הדבר הזה מכוון לחיים שלי כילד בתוך משפחה, אבל לא פחות מזה הדבר עשוי להשפיע לטובה על הכישורים של הצעירים לנהל משפחה בעתיד.

<יהודה שוורץ: זה כיוון אחד.

<יהודה שוורץ: כיוון שני, הוא הכיוון של הכשרת המורים.

<יהודה שוורץ: כפי שכולכם יודעים, יש לנו בעיה של נשירה מאוד גדולה של בוגרי הכשרת המורים ב-3-5 השנים הראשונות, וכשאתה שואל את הצעירים הללו, אחרי שהקדשת 4 שנים והכנת את עצמך ויש לך B.E.D, יש לך תעודת הוראה, למה אתה פורש אחרי 3 או 5 שנים?

<יהודה שוורץ: ברוב המקרים התשובה קשורה לאלימות שהמורה הזה חווה בשנים הראשונות והיא מעל הכוחות שלו ואנחנו מנסים במסגרת הכשרת המורים - - -

מירב בן ארי: אלימות מאיזה צד, של הילדים?

מירב בן ארי: הורים?

<יהודה שוורץ: אלימות של ילדים, אלימות של הורים.

<יהודה שוורץ: קושי גם להתמודד עם המערכת ותובענות שלה במצבים שהצעיר לא מצליח להתמודד איתה, ועל כן אנחנו מנסים במערכת הכשרת המורים, וזה קשה, אדוני היושב ראש, גבירותיי ורבותיי, קשה להכשיר אנשים צעירים להתמודדות עם מצבי קצה.

<יהודה שוורץ: הקמנו במסגרת המכללות שלנו מרכזי סימולציה - - -

יעקב מרגי: תראה, מצבי קיצון לכולם קשה, בכל תחום, בכל נושא, השאלה אם אני יודע, אם אני מנחה בליבה של הסרגל עד למצבי הקיצון - - -

<יהודה שוורץ: אתה צודק, אני חושב ש - - -

יעקב מרגי: אחר כך נדון אם אני יודע לתת את הכלים למצבי קיצון.

<יהודה שוורץ: אנחנו מבקשים לאפשר לפרחי ההוראה להתמודד עם מצבים בתנאי מעבדה, להתמודד עם המצבים הללו.

<יהודה שוורץ: מרכזי סימולציה מביאים תוצאות מאוד מאוד יפות.

<יהודה שוורץ: אנשים לא חווים את ההלם הקשה כשהם נכנסים למערכת החינוך.

<יהודה שוורץ: הם מנסים להתמודד איתה גם בתהליך ההכשרה.

<יהודה שוורץ: בין השאר, התפתחה בשנתיים האחרונות תכנית שנקראת "אקדמיה-כיתה".

<יהודה שוורץ: בתכנית הזאת אנחנו מאפשרים לסטודנטים בשנה ג' לשבת בבית הספר 12 עד 15 שעות ולהיות מורים מן המניין, אבל מלווים על ידי מורה מכשיר והדבר הזה גם מביא תוצאות מאוד יפות, כאשר המורה הצעיר בעצם מיד עם סיום הלימודים שלו, לא חווה את החוויה הקשה של התמודדות עם מערכות שהוא לא מאמין שהוא יצליח להתמודד איתן, אלא תוך כדי ההכשרה הוא עובר תהליך של סוציאליזציה, תהליך של הכנה, תהליך של התמודדות גם עם בעיות משמעת.

<יהודה שוורץ: אני מסכם.

<יהודה שוורץ: שתי נקודות אני ביקשתי לשים פה על השולחן.

<יהודה שוורץ: הדבר הראשון הוא שאני קורא לוועדה להמליץ על חינוך לחיים במשפחה לתכנית לימודים בתיכון כדי להביא את הצעירים שלנו למקום שבו כבר בגיל כזה תהיה להם מודעות על האחריות שתהיה להם כשיהיו הורים.

<יהודה שוורץ: הדבר השני הוא לחזק מאוד בתהליך הכשרת המורים את הכלים לסטודנטים, לפרחי הוראה, להתמודדות עם בעיות מורכבות בעבודת ההוראה שלהם.

<יהודה שוורץ: תודה.

יעקב מרגי: מירב, את רוצה מילה?

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד מילה אחת, אני חייבת ללכת לוועדה אחרת.

מירב בן ארי: קודם כל, תודה רבה על הדיון החשוב הזה.

מירב בן ארי: אני הקשבתי גם לחלק מהדוברים כאן.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר שאין ספק שמערכת החינוך עוברת שינוי.

מירב בן ארי: אתה יודע, במקרים שאתה הצגת גם לפעמים זה טלטלה מבחינת מעורבות של הורים ובאמת הזכות הזו של ההורים לבוא ולהיות יותר ויותר מעורבים, לא כמו בעבר, אבל יש בזה גם יתרונות כי, כמו שגם הצגתם, ההורים הם שותפים, הם חלק בלתי נפרד.

מירב בן ארי: גם בעבודה הקודמת שלי ההורים היו חלק בלתי נפרד, מביקור בית בתחילת השנה אצל ההורה, כדי באמת לשתף אותו ושיהיה מעורב, אפילו הורים שהם אפאתיים, כן לשלב אותם וכן לתת להם.

מירב בן ארי: אני חושבת שאחד הדברים שהיו הכי חשובים, שוב פעם, בעבודה הקודמת שלי, דרך אגב שמעתי על זה גם עכשיו, זה באמת אותן הכשרות הורים, אתם אומרים, גם אתה אמרת וגם את, שההורים פונים אליכם שאתם תהיו בעל הסמכות והמבוגר המשמעותי.

מירב בן ארי: אבל מצד שני האם בתי הספר, נגיד, נותנים את אותן סדנאות או אותן הכשרות?

מירב בן ארי: כי אנחנו לא יכולים מצד אחד לבוא ולבקש מהם להיות שותפים ומצד שני לא לתת להם איזשהי הכשרה.

מירב בן ארי: אורה פה דיברה על חינוך בלתי פורמלי, אני לא חושבת שזה צריך להיות שם, זה צריך להיות בחינוך הפורמלי.

מירב בן ארי: זאת אומרת אנחנו כבית ספר לא רק עושים אסיפת הורים אלא מביאים, לא יודעת מה, 100 הרצאות ממכון אדלר או הרצאות אחרות או כלים או סדנאות.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד שבמקרה שמעתי, אתה מדבר הרבה על דברים מהבית שלך, אדוני היושב ראש, אבל שמעתי מאחותי שגם יש לה ילד בחטיבה עכשיו שהתחיל, שזה שלב מאוד משברי גם לילדים, גיל ההתבגרות, זו פעם ראשונה שבית הספר בא ומציע להורים להשתתף בסדנה, שוב פעם, במחיר השתתפות עצמית שהוא נמוך, אבל זו פעם ראשונה.

מירב בן ארי: זאת אומרת, מא'-ו' לא היה שום דבר.

מירב בן ארי: והם גרים במרכז הארץ, לא כמו שאנחנו תמיד אומרים מהפריפריה, הם גרים במרכז הארץ ולא נתנו להם שום סיוע.

מירב בן ארי: עכשיו, בעיניי, את דיברת על זה, אז אני מניחה שיש כנראה את הסיוע, השאלה היא אם זה בעצימות גבוהה.

מירב בן ארי: אני מסכימה איתך, אבל העניין הוא שזה קודם כל צריך להיות במערכת הפורמלית.

מירב בן ארי: הבלתי פורמלי, יחליט ההורה אם הוא הולך לסדנה של מכון אדלר, זה עניין שלו, זה כסף שלו.

יעקב מרגי: בלתי פורמלי יעצים עוד פעם את הפערים - - -

מירב בן ארי: בדיוק, אנחנו רוצים שהמערכת תהיה מגויסת לטובת הסיוע להורים בתוך בית הספר.

יעקב מרגי: יש לי עוד דיון לכן אנחנו רוצים לסכם.

מירב בן ארי: לא, אני סיימתי.

<אורה חכם: אפשר שאלה?

יעקב מרגי: אבל לא הרצאה, שאלה, כי אני חייב לסכם.

<אורה חכם: שאלה למערכת החינוך.

יעקב מרגי: הדוברת היא גברת אורה חכם, והיא תאמר מה תפקידה.

<אורה חכם: פורום ציבורי למען שיוויון הזדמנויות בחברה.

יעקב מרגי: בבקשה, מה השאלה?

<אורה חכם: נניח שיש מספיק מנחים ויש מודעות כבר לקורסים ומידע, האם יש למשרד החינוך, ואני פונה אליך שתפעל, תקציב כדי שאלה שהם מנחים מוכשרים יוכלו לעזור להורים למען העצמת הילדים שלהם או שהם רק עברו קורסים ולא מעסיקים אותם?

יעקב מרגי: אורה, תודה.

יעקב מרגי: מאחר וכבר כיוונת לדעת גדולים ושמתי את זה בסיכום אז הם פטורים מתשובה.

יעקב מרגי: ואני אומר.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברת הכנסת שולי מועלם רפאלי על היוזמה לדיון מרתק זה שכותרתו סמכות הורים ומורים.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על המורכבות במערכת היחסים של מורה-הורה ותלמיד במערכת החינוך.

יעקב מרגי: הוועדה הגיעה למסקנה שיש ליצור כמעין ברית כרותה בין הורה-מורה-תלמיד שתביא לביסוס וחיזוק סמכות הורה ומורה.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שמשרד החינוך מעודד את מעורבותם של ההורים בכתיבת החזון של בית הספר.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למרכז לשלטון מקומי ומשרד החינוך יחד עם מפעל הפיס, להקים מרכזים להעצמה הורית כפי שקיים כבר, אם אני לא טועה, באשדוד ובראשון לציון.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להעצים את עבודתם של מנחי ההורים והמורים במסגרות הבית ספריות בעידוד משרד החינוך והשלטון המקומי גם אם צריך לתת תקציב מיוחד לזה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשר החינוך לתקצב סעיף זה בתקציב משרד החינוך.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה, אין לי ספק שתם ולא נשלם.