הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 7, 2017-05-04 11:00

נורית קורן: אני פותחת את ישיבת הוועדה, היום יום חמישי, ח' באייר התשע"ז, ה-4 במאי 2017, השעה 11:00.

נורית קורן: היום אנחנו נעסוק בעניין של תלונות של משפחות הקשורות לפרשה, חלק מהמשפחות הן משפחות שכן נתנו עדויות בוועדות אחרות וחלקן לא נתנו עדויות ולכן הן מגיעות לכאן, על מנת לספר את הסיפור שלהן ואנחנו ננסה לסייע.

נורית קורן: בטרם נתחיל את הדיון אני רוצה לספר לנוכחים שמחיפוש בתוך הפרוטוקולים וקריאת הפרוטוקולים עולות עדויות שנראות עדויות מפלילות ועדויות של איך בעצם התייחסה הוועדה לכל ההורים וקיבלה מהם את העדויות שלהם.

נורית קורן: גם ראינו בשבוע שעבר את הסרט הטוב והחשוב, מסמך היסטורי חשוב ביותר, של העיתונאים רינה מצליח, וצריך להודות לה שהיא לא הסירה את ידה מהפרשה ולא הניחה לפרשה, אלא כל הזמן סייעה להשאיר אותה על סדר היום הציבורי וזה מאוד חשוב.

נורית קורן: לעומתה, מה שקרה בזמן הפרשה בשנים מקום המדינה, ואני אומרת שהחטיפות התחילו עוד בטרם קמה המדינה, אפילו ממחנה חאשד, אז מה שקרה, זה מה שקראתי בפרוטוקולים, שהייתה עדות שנאמרה על ידי גורם מהימן ביותר לחוקר יוסף יוסיפוב, היא אמרה לו שהצנזורה הורתה לאמצעי התקשורת לא לפרסם שום דבר בנושא של פרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן, ואם יש להם חומרים על הפרשה, שהם יגיעו לצנזורה, ייתנו אותה לצנזורה ורק אחר כך הם יאשרו להם לפרסם.

נורית קורן: מבחינתי מה שזה אומר, המשמעות של ההוראה הזאת, זה אומר שהיה גורם ממשלתי שנתן הוראה והייתה פה התערבות של גורם, של המדינה, אני לא יודעת מי, לצערי הרב, כמו שראינו בסרט של רינה מצליח, היו עדויות מרשיעות ומפלילות והוועדה לא עשתה עם זה שום דבר, הוועדה לא חקרה עד תום את הדברים האלה.

נורית קורן: אני מאוד מקווה שיהיה גורם שהוא מעורב בתוך הפרשה הזאת, שהוא יקום ויגיד, על מנת שאנחנו נפתח את כל הפרשה ונדע מי נתן את ההוראה.

נורית קורן: והכי חשוב מבחינתי, איפה הילדים, היכן הילדים.

נורית קורן: זאת המטרה של הוועדה, זה חלק מהסמכויות של הוועדה, שאנחנו מנסים להתחקות אחרי הילדים מתוך הפרוטוקולים וזה הדבר החשוב.

נורית קורן: אז עד פה הפתיחה שלי.

נורית קורן: עכשיו אנחנו רוצים לקבל עדויות של ההורים, כי זה חשוב ביותר, על מנת שאנחנו נספר לכולם, ולכן הוועדה הזו גם משודרת, כדי שכולם יידעו שהסיפורים שלנו הם לא סיפורים הזויים.

נורית קורן: מאחורי כל סיפור יש משפחה כואבת ורגישה ויש משפחות שהחיים גם נהרסו לגמרי, אם זה בתוך בני המשפחה, אם זה בתוך התא המשפחתי, שהילדים שילמו את המחיר, ואלה הדברים החשובים ביותר.

נורית קורן: אנחנו נתחיל עם ציון צברי.

נורית קורן: ציון נחטף בהיותו תינוק, הוא הוחבא באחד החדרים של בית החולים, אתה תספר לנו מי החביא אותך, ואמו ז"ל ודודתו הפעילו לחץ על אחות בית החולים כדי שתגלה היכן ציון הוחבא, האחות לבסוף גילתה את מקומו ובמזל הוא הוחזר למשפחתו.

נורית קורן: טוב, אני מאמינה שאם החזירו אז היה מישהו מאוד חזק שבא ודפק על השולחן ולא ויתר.

<ציון צברי: אני יכול לומר בנקודה הזאת - - -

נורית קורן: קודם תציג את עצמך, מאיפה אתה?

<ציון צברי: השם שלי ציון צברי, אני גר במושב נחם, מאז ומתמיד, ובאתי לפה לספר את הסיפור שלי, של אמי ז"ל וגם של דודה שלי שתחיה, לה קוראים נעמי.

<ציון צברי: הסיפור הוא כזה, הייתי בבית יולדות בחדרה.

נורית קורן: אתה נולדת בחדרה?

<ציון צברי: הייתי שם, עם כל התינוקות שהיו כנראה, ואמי באה מדי יום להניק אותי, עם דודה.

<ציון צברי: יום אחד הן באו ולא ראו אותי בחדר הילדים, תינוקות, ואמי, שאני הבן הראשון שלה, נסערה מאוד מאוד, עם המבנה האיתן שלה היא נסערה ואיימה על האחות וביקשה ממנה בתוקף להחזיר את הילד מיד ושאלה 'איפה התינוק?

<ציון צברי: ' אני לא הייתי בין כל הילדים.

<ציון צברי: ואז האחות, כנראה מחשש שלה אישי, הפנתה את אמי ואת הדודה לאחד מהחדרים, שם זה היה סגור באיזה שהיא צורה.

<ציון צברי: מה שסופר לי, שהדלת נפרצה ואז גילו אותי לבד באותו חדר, ואז כמובן אמי ודודה לקחו אותי והסתלקו מיד מבית היולדות הזה.

נורית קורן: זאת אומרת הם הגיעו לחדר שהיית סגור שם לבד, הם פרצו את הדלת ולקחו אותך.

<ציון צברי: יש גם עדות של דודה שלי, אולי הייתי מציע לפנות אליה, כי היא עברה ניתוח ראש וקשה לה להגיע לפה, רציתי מאוד שהיא תבוא.

<ציון צברי: אני מאוד מבקש לבוא אליה.

<ציון צברי: אגב, הבן שלה זה העיתונאי יואב יצחק.

<ציון צברי: אז אפשר מאוד מאוד להיעזר בו וגם בעיתון שלו, וגם עם הקשרים שלו.

<ציון צברי: אז אם תיעתרו, זה יהיה באמת דבר שיכול לקדם מאוד מאוד את הנושא שלנו.

<ציון צברי: אני רואה את עצמי אולי ככזה שעמד להיות חטוף, אני רואה את עצמי ככזה שאולי נציג של אלה שנחטפו.

<ציון צברי: אולי אותי השאירו כדי לספר, אני, כמו שסיפרו לי, שנוכל אולי להאיר את הנושא הזה, שעמדתי להיות במצב שלהם.

<ציון צברי: אני לא יודע בדיוק מה המצב שלהם כרגע, ודאי היום בגיל 67, 65, אולי יותר, אנחנו לא יודעים בדיוק מה קורה איתם.

נורית קורן: כן, יש הרבה מאד סיפורים כמו שלך, שהיו אימהות עקשניות או אבות עקשניים, או שניהם ביחד או כל המשפחה שהם הגיעו לבתי החולים, התעקשו לקבל את הילד למרות שאמרו להם שהילד נפטר, 'הילד איננו', והם באמת הצליחו ככה להציל את הילד.

נורית קורן: אבל לא כולם היו כאלה, לא לכולם היו תעצומות נפש לבוא ו - - - מזל שאתה כאן ויש כמוך עוד הרבה מאוד סיפורים שאני מכירה.

נורית קורן: אז תודה שהגעת אלינו.

נורית קורן: העדות שלך היא באמת חשובה, לפחות הסיפור שהופרדת בנפרד.

<ציון צברי: תודה.

נורית קורן: יהודה יחזקאל.

נורית קורן: יהודה, ההורים הגיעו מפרס בשנות ה-50.

<יחזקאל יהודה: כן, בשנות ה-50 הם הגיעו וגרו במעברה בעין הנציב באוהלים.

<יחזקאל יהודה: אחי, שקראו לו בפרסית, קמראן, בעברית קראו לו אברהם, הוא קיבל מכה מהמיטה ואז אמא שלי לקחה אותו לבית החולים, הוא היה שם ואמרו לה ללכת הביתה.

<יחזקאל יהודה: כשהיא באה עוד פעם, היא רצתה לקחת אותו כי הוא בכה ונראה מצוין, נראה בסדר גמור, אמרו לה ללכת, היא באה פעם שלישית ואמרו לה 'הוא מת', היא אמרה להם 'איפה מת?

<יחזקאל יהודה: איך הוא מת?

<יחזקאל יהודה: מאתמול?

<יחזקאל יהודה: לא קרה לו כלום'.

<יחזקאל יהודה: בקיצור ההורים שלי היו עולים חדשים, הם לא ידעו את השפה בדיוק, היו להם את הקשיים של הפרנסה, הייתה עוד תינוקת אצל אמא שלי, שהיא גידלה אותי, והם הלכו לחפש.

<יחזקאל יהודה: אמרו להם שהוא קבור, הם הלכו לחפש, אמרו להם חלקה, אמרו להם הכול, חיפשו, לא מצאו.

נורית קורן: כלומר חברה קדישא הודיעו לכם שיש קבר?

<יחזקאל יהודה: לא, הרופאים שם.

נורית קורן: הרופאים הודיעו שקברו?

נורית קורן: איפה?

<יחזקאל יהודה: אמרו שהיא קבורה - - - אבא שלי רצו לקבור, אז אמרו לו 'שם שם שם', והם לא מצאו שום דבר כי לא היה כלום.

<יחזקאל יהודה: וכשאמא שלי הגיעה לבית החולים, אז הייתה שם מנקה פרסייה, ואמא שלי זוכרת את זה עד היום, ואמא שלי בת 96 עכשיו - - -

נורית קורן: שתהיה בריאה, חיים ארוכים.

<יחזקאל יהודה: היא זוכרת את זה בצלילות, היא אמרה לה בפרסית 'שגנבו אותו', 'הוא לא מת, גנבו אותו', פשוט מאוד.

<יחזקאל יהודה: ככה זה נשאר.

<יחזקאל יהודה: והם האמינו לזה, הם היו נאיביים, לא הבינו את השפה, לא ידעו איך להתווכח אפילו.

<יחזקאל יהודה: פשוט מאוד זה נשאר ככה עד שלפני כמה שנים זה התעורר אצלי.

<יחזקאל יהודה: זה כל הזמן היה ער, אבל - - -

נורית קורן: אני רואה שאתם גם קיבלתם צו גיוס, צריך לומר.

<יחזקאל יהודה: גם, גם קיבלנו צו גיוס ו - - -

<קריאה: גם לבחירות.

<יחזקאל יהודה: בקיצור, אני לקחתי את זה לידיים, אני התחלתי לטפל בזה.

<יחזקאל יהודה: אני לקחתי חוקרים והגעתי למצב כזה שקיבלתי טפסים מחברה קדישא, שרשום השם שלו, יש לי את הכול מצולם, אני גם שלחתי לכם, רשום השם שלו, רשום חלקה.

נורית קורן: יהודה, בן כמה הוא היה?

<יחזקאל יהודה: הוא היה בן 3.

נורית קורן: זה ילד גדול.

<יחזקאל יהודה: הוא היה בן 3, הוא לא היה תינוק.

<יחזקאל יהודה: אמרו שהוא מת מדלקת בשתן, ויש שם חתימה.

<יחזקאל יהודה: נגיע לזה.

<יחזקאל יהודה: בקיצור, אני לקחתי את החוקרים, זה עלה לא מעט כסף, הגעתי לכל מיני מסקנות, הגעתי לדפים האלה בכוחות עצמי, מחברה קדישא.

נורית קורן: זה ספר הפטירות.

<יחזקאל יהודה: בדיוק.

<יחזקאל יהודה: הלכתי לבית החולים, ביקשתי מהם אישור פטירה, הילד מת, ממה הוא מת, איך הוא מת.

<יחזקאל יהודה: אמרו לי 'אתה לא יכול לקבל כלום, אתה צריך להביא צו מנוטריון'.

נורית קורן: באיזה שנה זה היה?

<יחזקאל יהודה: לפני ארבע שנים.

<יחזקאל יהודה: מנוטריון, הלכתי הבאתי את האישור של אמא שלי, אחרי כחודש הביאו לי מסמך, פתק של מכולת.

נורית קורן: זה?

<יחזקאל יהודה: זה תעודת פטירה.

<יחזקאל יהודה: השם שלו, אברהם, מעין הנציב, בית חולים עפולה, עם התאריך, וממה הוא מת?

<יחזקאל יהודה: מדלקת בשתן.

<יחזקאל יהודה: התייעצתי עם רופאים, אמרו לי 'אין דבר כזה'.

<יחזקאל יהודה: יש פה גם חותמת של ד"ר קוגל.

<יחזקאל יהודה: נתקלנו בו כמה פעמים, יש מישהי שכתבה ספר, זה האיש שמילא את הכיסים שלי בחתימות, עם החתימה שלו.

<יחזקאל יהודה: מי זה בכלל?

<יחזקאל יהודה: מי זה האיש הזה בכלל?

נורית קורן: השם שלו עלה בפרשה.

<יחזקאל יהודה: איך שמים בלי חותמת?

<יחזקאל יהודה: רק שם.

נורית קורן: רק שם?

נורית קורן: אין חותמת של רופא.

<יחזקאל יהודה: בלי שם, בלי שם משפחה, ואין רופא כזה.

<יחזקאל יהודה: הפכתי, אין מישהו כזה.

<יחזקאל יהודה: הוא חתם, הוא כנראה מילא את הכיסים שלו.

<יחזקאל יהודה: בקיצור הביאו לי עוד טפסים, הודעות פטירה מהשנתונים, זה מה שקיבלתי.

נורית קורן: זו תעודת פטירה?

<יחזקאל יהודה: כן, זה מה שהביאו לי, תעודת פטירה.

נורית קורן: אחר כך תעביר לנו את זה כדי שאנחנו נראה.

<יחזקאל יהודה: זו תעודת פטירה, זה מה שהביאו לי.

<יחזקאל יהודה: אני כמובן צעקתי שם בבית החולים, אמרו 'זה מה שיש לנו'.

<יחזקאל יהודה: לקחתי עוד חוקר והוא הגיע עם ממצאים כאלה, שהוא בדק ואמר, תעודת הזהות שלו, שהוא לא נפטר, היליד 50', הנ"ל עלה לארץ מאירן עם הוריו ואחיו, מועד אחרון מדווח בבית שאן, שם גרנו אחרי זה, תעודת הזהות שלו בוטלה ב-8.53, מסתמן כי הנ"ל אומץ, התעודה החדשה שהונפקה לו, יש את מספר תעודת הזהות, יש את השם, שם פרטי, ושנת לידה 1950.

<יחזקאל יהודה: נתנו לו שנת לידה 50', אין מישהו כזה שנולד בתאריך הזה, אין, אין מישהו כזה.

<יחזקאל יהודה: שם האב, יעקב, שם האם לא צוין, איך לא צוין?

נורית קורן: זה מה שהוציא לך החוקר.

<יחזקאל יהודה: כן.

<יחזקאל יהודה: הגיע לו צו בשנת 67'.

<יחזקאל יהודה: לקחו אותו בעצם משם לטבריה, לאיזה שהוא מקום, איזה שהיא כתובת פיקטיבית ששם הוא היה ומשם הוא בחוץ לארץ.

<יחזקאל יהודה: ופה אני כבר יכולתי להמשיך כי זה חקירות בחו"ל וזה עולה הון תועפות.

<יחזקאל יהודה: אני פניתי בזמנו גם לתכנית של אבודים, הראיתי להם את כל החומרים, את תעודת הלידה, את התמונות של אח שלי, הם הזמינו אותי לפגישה - - -

נורית קורן: הבאת לנו היום תמונה?

<יחזקאל יהודה: יש.

נורית קורן: בבקשה תראה לנו, זה מעניין.

נורית קורן: הוא היה ילד בן 3, הוא לא היה תינוק.

<יחזקאל יהודה: כן, בוודאי.

נורית קורן: כמה זה כואב, כמה זה נוראי.

<יחזקאל יהודה: זה התמונות של כל האחים שלי, זה של ההורים שלי, זה תעודת לידה, והנה התמונה, זו תעודת עלייה עם השם וזו התמונה של הילד שנעלם.

נורית קורן: תראה את זה למצלמה.

נורית קורן: נושא באמת כאוב.

נורית קורן: יהודה, אתה לא פנית למשרד הפנים, נכון?

נורית קורן: רק בשמך.

נורית קורן: הנה אני מראה למצלמה, זה התינוק.

<יחזקאל יהודה: כן, ואלה ההורים שלי והאחים שלי.

נורית קורן: קשה, קשה.

נורית קורן: פשוט לא ייאמן.

נורית קורן: זה המסמך האותנטי ביותר, זו תעודת העלייה - - -

<יחזקאל יהודה: תעודת פטירה.

<יחזקאל יהודה: זו תעודת עולה, זה הפספורט שהם הגיעו מחו"ל וזו תעודת עלייה.

נורית קורן: פשוט מדהים שזה השתמר.

נורית קורן: צריך לשמור את זה, זה באמת אוצרות חשובים ביותר.

נורית קורן: אנחנו נעביר את הפרטים שלך למאיר.

<יחזקאל יהודה: עוד דבר אחד.

נורית קורן: אני מראה את זה גם למצלמה, תעודת עלייה, תעודת עולה, שפה רשומים כולם.

נורית קורן: חשוב ביותר.

נורית קורן: באמת צריך להתחקות אחרי ילדים כאלה, במיוחד שהוא היה בן 3.

נורית קורן: אנחנו נפנה למשרד הפנים את כל ה - - -

<יחזקאל יהודה: היה לי עוד משהו להגיד.

<יחזקאל יהודה: הגעתי לאבודים, לתכנית של אבודים, הם שמחו לפגוש אותי, הם היו פשוט בשוק.

<יחזקאל יהודה: הם הסכימו לחקור את זה, הם אמרו לי בתנאי שלא, ש'אנחנו כביכול מסריטים את הכול ולנו יש את הזכות', אמרתי להם שאין שום בעיה ולא אומרים שזה היה מהחטופים.

<יחזקאל יהודה: ילד שהלך לאיבוד, סימן שיש פה עניין, גורם למעלה, שמנחה את הדברים האלה.

נורית קורן: הימים האפלים האלה, יהודה - - -

<יחזקאל יהודה: למה יש חיסיון?

נורית קורן: אין חיסיון יותר, החיסיון הוסר.

<יחזקאל יהודה: למה היה חיסיון?

<יחזקאל יהודה: כי יש מה להסתיר.

<יחזקאל יהודה: פשוט מאוד.

נורית קורן: יהודה, הרי ידוע לך שמרגע שנכנסתי לכהן בכנסת שמתי את הפרשה הזאת על סדר היום הציבורי, פעלתי מול ראש הממשלה, החיסיון, בעזרת הפעולה שלי ובעזרתו של ראש הממשלה, וצריך להגיד שזו פעם ראשונה שראש מממשלה בא ואומר 'אני פותח, אין לי שום דבר להסתיר', זאת הייתה המגמה מהתחלה ואני רוצה להודות לראש הממשלה וגם לשר צחי הנגבי, שנתן החלטה אמיצה, לפתוח את הפרוטוקולים והחיסיון הוסר מעל כל הפרוטוקולים.

נורית קורן: נכון, נשארו עוד כמה חומרים שהם עדיין חסויים כי הם צריכים לעבור הליך משפטי על מנת שאפשר יהיה לפרסם אותם.

נורית קורן: צריך לומר שאני עושה ככל יכולתי על מנת שהכול ייפתח.

נורית קורן: גם פניתי עכשיו לראש הממשלה, שאם יש משרדים שנמצאים בתחום אחריותו ויש להם מסמכים על הפרשה, אני רוצה לקבל אותם.

נורית קורן: אני הולכת עקב בצד אגודל כדי לאט לאט להגיע לפרשה וזה מה שאני עושה ולכן אנחנו יושבים פה.

<יחזקאל יהודה: אני אומר שכל הכבוד לך, באמת.

<יחזקאל יהודה: אני אומר דבר אחרון, שאנחנו הגל האחרון פה.

<יחזקאל יהודה: הגל האחרון, אחרי זה לא יהיה כלום, זה יימחק.

נורית קורן: נכון, אתה צודק, ולכן אני משתדלת לעשות כמה שיותר מהר דיונים כי גם לי ברור - - -

<יחזקאל יהודה: בקיבוצים יש המון המון ילדים.

<יחזקאל יהודה: אם אפשר למצוא מי אומץ בתאריכים האלה, איך קיבלו אותם, אני מכיר אישית משפחה שאני התארחתי אצלם כשהייתי ילד, בקיבוץ גבת, שהיה שם ילד מאומץ, הם לא יכלו להביא ילדים.

<יחזקאל יהודה: אז יש המון ילדים בקיבוצים.

<יחזקאל יהודה: אם יחקרו את זה טוב - - -

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: אז כאן המקום, אחרי שאתה דיברת על זה, לשוב ולקרוא לילדים מאומצים, שהם יודעים שהם אומצו, שהם יודעים שהם חלק מהפרשה, לבוא לתת עדות.

נורית קורן: אנחנו נשמור על חיסיון, אנחנו רק רוצים לדעת שהם בחיים.

נורית קורן: אני אומרת לכם, גם הסיפור שעד עכשיו השדולה עשתה בדיקות דנ"א, מה שהוביל כל הזמן את ההורים והורים באו ועשו בדיקות, הם אמרו לי 'גם אם נמצא את הילד והוא לא ירצה לבוא ולהתאחד איתנו ולהכיר אותנו, זה בסדר, אנחנו רק רוצים שהילד יידע שכל החיים חיפשנו אותו, שאנחנו לא מסרנו אותו לאימוץ ואנחנו רוצים שהוא יחזור אלינו חזרה הביתה.

נורית קורן: אבל אם הוא לא ירצה, שיידע שלא הפקרנו אותו', זה מה שחשוב 'לא הזנחנו אותו ואנחנו עדיין מחכים שהוא יבוא'.

נורית קורן: זאת תהיה הנחמה של ההורים.

נורית קורן: אני חושבת שכל היושבים פה מסכימים איתי בעניין הזה.

נורית קורן: אנחנו נמשיך.

נורית קורן: באמת, יהודה, תודה, סיפור חשוב ביותר.

נורית קורן: רק עוד שאלה אחת, המשפחה התלוננה בוועדות?

<יחזקאל יהודה: לא.

נורית קורן: אוקיי, אז זה צריך תיעוד.

נורית קורן: דגימות דנ"א, וולונטרי, זה אני מציעה לכל מי שלא - - -

<יחזקאל יהודה: אני עשיתי.

נורית קורן: כבר עשית ברמת גן, נכון.

נורית קורן: נעבור לסיפור הבא, מלמד אסתר.

נורית קורן: יש לנו?

<אסתר מלמד: אמא שלי.

נורית קורן: אסתר.

<אסתר מלמד: שרה.

נורית קורן: מלמד אסתר זה השם?

<אסתר מלמד: אני הבת.

נורית קורן: שלך.

נורית קורן: אז מלמד שרה.

נורית קורן: לך היה בן, יהודה.

<אסתר מלמד: אח.

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: האח נלקח כשהיה בן 4 חודשים, תספרו אתם.

נורית קורן: מי מספרת?

נורית קורן: שרה?

נורית קורן: אז רק תתקרבי קצת למיקרופון.

נורית קורן: אנחנו שומעים אותך, הכול בסדר.

<שרה זהבי: הוא היה תינוק, לקחו אותו מראש העין, אמרו לבית תינוקות.

<שרה זהבי: אז אמא שלי הולכת כל פעם להניק אותו בערב ובבוקר, כמה פעמים, יום אחד הלכה בערב להניק אותו, למחרת אמרו 'הוא נפטר'.

<שרה זהבי: איפה הוא מת?

<שרה זהבי: לא יודעים כלום.

<שרה זהבי: אמרו יישבו עליו שבעה, אמרו 'לא, אל תשבו שבעה, הוא חי ומחפשים אותו, הוא לא מת, מחפשים אותו'.

<שרה זהבי: ומחפשים מחפשים, אמא לא השאירה משרד שלא הלכה לבדוק ולחפש, אין קול ואין עונה.

נורית קורן: אתם בעצם הייתם במעברה בראש העין.

<שרה זהבי: בראש העין.

נורית קורן: ובת כמה את היית?

<שרה זהבי: אני בת 13.

נורית קורן: בת 13, אז את ממש זוכרת אותו.

<שרה זהבי: כן.

<שרה זהבי: אני זוכרת, אמא שלי ילדה אותו ביום חמישי בתימן וביום ראשון עזבנו את העיר ובדרך עשו לו ברית, כל הדרך אנחנו שומרים עליו, לא קרה לו כלום, כמו פרח.

נורית קורן: אז בעצם הוא עלה יחד איתכם בארץ, הוא נולד בתימן ופה לקחו אותו לבית תינוקות.

<שרה זהבי: כן, היא ילדה ביום חמישי, ביום ראשון עזבנו את המקום ונסענו בדרך, כל הדרך, עשו לו ברית בדרך והכול ולא קרה לו כלום.

נורית קורן: בבקשה, איך לך קוראים?

<נעמי חוטר: שמי נעמי.

<נעמי חוטר: אני רוצה להוסיף על דברי שרה, כי אני ליוויתי את אמא הרבה.

נורית קורן: בת כמה את היית?

<נעמי חוטר: אני הייתי בת 3.5.

<נעמי חוטר: אבל אחר כך, את כל הסיפורים של אמא, היא אמרה שהיה לו איזה פצע קטן כאן בעורף, זה סימן היכר.

<קריאה: לא פצע, צלקת.

<נעמי חוטר: צלקת.

<שרה זהבי: זה מהלידה.

<שרה זהבי: כתם לידה.

<נעמי חוטר: ולקחו ואשפזו אותו.

<נעמי חוטר: והיא מספרת שכל יום הלכה להניק אותו ובאותו יום שהיא הלכה להניק אותו היא רואה אותו במיטה שם ישן והשומר שם תימני, אומר לה 'גברת, הנה הבן שלך פה ישן, תיכף בשמונה יבואו האחיות ואז תוכלי לקחת אותו', כמו שאמרו לה שהיא תבוא לקחת אותו.

<נעמי חוטר: הלכה, חיכתה עד שבאו האחיות והיא נכנסה לקחת אותו, האחיות דחפו אותה, פשוט, היא מספרת ממש, ויש על זה סרטון, אנחנו הסרטנו את אמא שלי זיכרונה לברכה, ודחפו אותה והאחיות מתווכחות ביניהן, 'זה שלי, זה שלי, זה שלי, זה שלי'.

<נעמי חוטר: פשוט זרקו אותה החוצה והעלימו אותו.

<נעמי חוטר: אמא הלכה לקרוא לאבא שלי זיכרונו לברכה ולאחי הגדול זיכרונו לברכה והם באו, דפקו על השולחנות, עשו בלגן, עשו הכול, שום דבר, 'הילד מת', זהו.

<נעמי חוטר: שאלו את חברה קדישא, אנשים שהיו שם, בדיחי וכל זה, איפה, אמרו 'הילד לא מת, לא הגיע אלינו שום דבר, אתם לא מתאבלים' והעלימו אותו.

<נעמי חוטר: ועצם העובדה, קיבלנו צו גיוס, קיבלנו דף לבוחר ובעקבות זה באו עיתונאים אלינו הביתה.

נורית קורן: מתי, באיזה שנה?

<נעמי חוטר: אני לא זוכרת.

נורית קורן: כשהייתה ועדת החקירה?

נורית קורן: אתם התלוננתם בוועדת החקירה?

<נעמי חוטר: כן.

<נעמי חוטר: ואז באו אלינו עיתונאים, צילמו את ההורים שלי, כתבו כתבה, ביקשו את תעודת העולה, לצערנו גם את תעודת העולה העלימו לנו, לקחו את זה העיתונאים, וגם את תעודת הבוחר, פשוט להעלים ראיות.

<אסתר מלמד: דוד שלי, שנולד אחריו בחר בשמו, הוא נקרא על שם יהודה.

<נעמי חוטר: סבתא קראה לו יהודה על שמו.

<אסתר מלמד: הוא הלך ובחר בשמו, והוא היה שנתיים פחות מהגיל.

נורית קורן: זה באמת מעניין מאוד.

נורית קורן: טוב, אנשים לא שמו לב לזה.

<נעמי חוטר: יש לנו סרטון שאמא מספרת את כל הסיפור.

נורית קורן: צריך לתעד אותו, ואתם יודעים, עמותת עמרם עושה פרויקט נהדר, יש להם אתר ובאתר הם מנציחים את כל העדויות ואתם יכולים לשלוח להם את העדות הזאת והם יעלו אותה לאתר.

<נעמי חוטר: יש לנו המון חומר.

<נעמי חוטר: אחי היה מאוד פעיל, זה יהודה, שקוראים לו יהודה, בכל הסיפור של עוזי משולם.

<נעמי חוטר: הוא הפך שולחנות, הוא היה כבר חצי מטורף - - -

נורית קורן: אז אולי הוא יוכל לעזור לוועדה ולהעביר לה חומרים שיש לו ואני אשמח לקבל אותם.

<נעמי חוטר: הגענו להרגיע אותו, 'תעזוב', הוא כבר שילם בבריאות שלו, אמרנו לו עד כאן.

<נעמי חוטר: ועכשיו, כשזה התעורר, הוא מוכן להירתם ויש לנו - - -

נורית קורן: אז אנחנו נשמח שתשלחו לנו כל חומר שיש לכם, כל חומר אותנטי שיש עוזר לנו ומסייע לנו.

נורית קורן: תודה רבה לשתיכן.

<אסתר מלמד: תודה לכם.

נורית קורן: ורד שרעבי.

<ורד שרעבי: שלום.

נורית קורן: שלום.

נורית קורן: תציגי את עצמך, מאיפה את, איפה הייתם, באיזה מעברה.

<ורד שרעבי: ורד שרעבי, אמי שמעה שרעבי, היא חיה, בריאה, בת 95.

<ורד שרעבי: אבי ז"ל נפטר לפני 20 שנה, קוראים לו יעיש שרעבי.

<ורד שרעבי: אנחנו גדלנו על הסיפור הזה, לא כל כך היינו מודעים לכל הסיפור של חטיפות וכל הנושא הזה, אבל כשהתחילה להתעורר כל הפרשה הבנו שזה קרה גם אצלנו.

נורית קורן: כלומר עד עכשיו לא היה בפרוטוקולים - - -

<ורד שרעבי: לא עכשיו, בוועדה האחרונה.

נורית קורן: בוועדה האחרונה כן נתתם עדות?

<ורד שרעבי: כן, יש לי פה את כל המסמכים.

<ורד שרעבי: בכל מקרה, מה שאמא שלי מספרת זה ככה, קודם כל ההורים שלי היו במעברת עין שמר, לאחר מכן הם עברו למעברה בגבעת עדה במשך שנה ואז העבירו אותם לבתים קבועים.

<ורד שרעבי: בגיל 7 חודשים הילדה הרגישה לא טוב, קוראים לה שולמית.

<ורד שרעבי: אמי אומרת שהיא הייתה משתעלת מאוד והיא לקחה אותה לרופא ביישוב, זה יישוב קטן, אז הרופאים עבדו גם בשבתות.

<ורד שרעבי: היא אומרת שזה היה במוצאי שבת והרופא אמר לה שהיא צריכה לקחת אותה לבית החולים.

<ורד שרעבי: היא הייתה בבית החולים 5 ימים, אמי הייתה צמודה אליה, ישנה על הספסל, לא עזבה אותה ואחרי 5 ימים אמרו לה שהיא יכולה ללכת הביתה להביא לה בגדים ולבוא לקחת אותה.

<ורד שרעבי: למחרת, כשהיא שלחה את אבא שלי לבוא לקחת אותה, אמרו לה שהיא נפטרה.

<ורד שרעבי: אמרו לו 'לך תביא אישור מהוועד של היישוב שזאת הבת שלך'.

<ורד שרעבי: באמת הוא חזר לגבעת עדה והביא אישור מראש המועצה שהיה בזמנו וחזר לבית החולים ואז אמרו לו 'כבר קברנו אותה', אז הוא אמר 'אבל איך זה יכול להיות?

<ורד שרעבי: אתם ביקשתם שאני אלך להביא אישור, והנה באתי, הבאתי'.

<ורד שרעבי: ודרך אגב, גם כתוב פה בעדות של אח שלי, שהוא היה בוועדה, שביקשו ממנו גם כסף, דמי קבורה והוא שילם כסף.

<ורד שרעבי: ואז הוא ביקש לראות את הילדה, הוא אמר 'אוקיי, קודם תנו לי לראות אותה, דבר שני, תנו לי לקבור אותה', אז הם אמרו לו 'לא, כבר קברנו אותה'.

<ורד שרעבי: ובזה נגמר הסיפור.

<ורד שרעבי: זאת אומרת לא קיבלנו שום מידע.

<ורד שרעבי: אמא שלי לא כל כך הבינה איך זה יכול להיות, כי היא הייתה בסדר גמור, היא כבר הבריאה והכול היה בסדר.

<ורד שרעבי: ומה שאמא שלי מספרת זה שגם לא נתנו לה להיכנס לחדר, כי הם טענו שהיא הייתה יחד עם ילדה של שכנה, משפחת עוזרי, שגם להם הילדה נעלמה, והם טענו שאמא שלי לא יכולה להיכנס לחדר, כי כשהילדה השנייה רואה את אמא שלי אז היא בוכה.

נורית קורן: איזה סיבה.

<ורד שרעבי: בדיוק.

<ורד שרעבי: ולכן אמרו לה להישאר בחוץ והיא לא נכנסה, היא כל הזמן הייתה רואה אותה דרך החלון, והיא אומרת שכשהיא הייתה רואה אותה הייתה מחייכת, היא הייתה בת 7 חודשים.

<ורד שרעבי: לפי המסמכים שיש מבית החולים, יש איזה שהם מסמכים שרשומים שהיא נפטרה - - -

נורית קורן: מה שעכשיו מארכיון המדינה הוצאתם?

<ורד שרעבי: כן, הוצאנו את זה.

<ורד שרעבי: רשום שם שהיא הייתה בת 3 חודשים ואמא שלי אומרת שהיא הייתה בת 7-8 חודשים.

נורית קורן: כן, הרבה יותר גדולה.

נורית קורן: ומה סיבת המוות?

נורית קורן: כתובה לכם סיבת המוות?

נורית קורן: זה ממש מעניין.

<ורד שרעבי: כתוב 'דלקת מעיים ותת תזונה', זה מה שכתוב.

<ורד שרעבי: בכל מקרה, אחי הלך לחפש, אמרו שהיא קבורה במחנה דוד ואחי הלך לחפש והיה אצל כל חברות הקדישא, כי אחי היה ראש מועצה דתית ביישוב שלנו, הוא זה שהוא הגיש את העדות בוועדה האחרונה, ולא מצאו שום רישומים.

נורית קורן: זה מעניין מאוד, כי זו פעם ראשונה שאני שומעת שמישהו גם שילם על הקבורה.

<ורד שרעבי: כן, רשום.

נורית קורן: זה מעניין.

נורית קורן: מרב, תרשמי לנו, שזה מחנה דוד, לבקש את הקבלה של מי שילם.

נורית קורן: אנחנו ננסה - - - איזה שנה כתוב לך הפטירה?

<ורד שרעבי: היא נולדה ב-20.10.51 והם טוענים שהיא נפטרה ב-3 בינואר 52'.

<ורד שרעבי: אמי טוענת שהיא הייתה בת 7-8 חודשים, אז לא יכול להיות שהיא טועה בגיל שלה.

<ורד שרעבי: זה אומר שהיא הייתה בת 3 חודשים, והיא גם לא טוענת שהיו לה בעיות במעיים, היא בסך הכול השתעלה, יכול להיות שאולי - - - מבחינת בית החולים, האבחנה הרפואית, זה מה שהם טוענים, אבל אני לא יודעת - - -

נורית קורן: חוץ מזה שהיא נולדה ב-51', היא כבר בטח נולדה פה בארץ.

<ורד שרעבי: היא נולדה בארץ.

נורית קורן: נולדה בארץ, אז תת תזונה?

<ורד שרעבי: אמא שלי כבר באה בהיריון עם ילדה יותר גדולה, שנולדה במעברה בעין שמר.

<ורד שרעבי: שנה אחרי זה היא נולדה במעברה באוהל בגבעת עדה כבר, לפני שהעבירו אותם לבתים הקבועים.

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: טוב, גם סיפור מעניין, מעניין ביותר.

נורית קורן: אז אנחנו ננסה להתחקות אחרי הקבלה ולפי זה אנחנו נוכל לדעת כי אנחנו בעצם מחפשים שביב של מידע שנוכל למצוא באיזה שהוא מקום.

נורית קורן: כי אם אמרו כאן שהיא נפטרה, אז אני רוצה לראות שיש קבר ואני רוצה אפילו לפתוח את הקבר.

<ורד שרעבי: אין קבר, אחי חיפש.

נורית קורן: אז בסדר, זה בדיוק העניין.

נורית קורן: אין קבר, אז מה קרה?

<ורד שרעבי: הוא היה בתל אביב וחיפה והוא לא מצא שום קבר.

<ורד שרעבי: גם בחברת קדישא, אין להם שום רישומים.

<ורד שרעבי: הטענה, לוועדה נאמר שכל המסמכים נשרפו.

נורית קורן: הבנתי.

נורית קורן: טוב, אנחנו נרחיב.

<ורד שרעבי: שכל המסמכים של חברת קדישא נשרפו.

נורית קורן: גם את זה אנחנו נברר.

נורית קורן: כל תלונה פותחת לנו עוד אפיק ועוד אפיק ולכן הסיפורים האלה מאוד מאוד חשובים.

נורית קורן: רחל קרוואני, הסיפור שלכם בעצם שהייתה אחות בשם צביה.

נורית קורן: לבנה ופה ורחל, בואו תספרו את הסיפור שלכם.

<רחל קרוואני: אחותי הייתה בת שנתיים, צביה צנעני.

<רחל קרוואני: אנחנו הגענו למחנה בית ליד, אני עוד הייתי קטנה, הייתי בת 7, ויום אחד באה האחות לאוכל ואומרת 'הילדה שלכם חולה, יש לה פה פצע'.

<רחל קרוואני: אמא שלי לא מבינה, ההורים שלי לא היו מבינים, אמרה 'ניקח אותה לבית חולים ונחזיר אותה'.

<רחל קרוואני: טוב, לקחו אותה ביום רביעי, אמא שלי הלכה ביום חמישי, ביקרה אותה, ביום שישי היא אמרה 'לא, היום אין ביקור', חיכו ארבע שעות בבית חולים ביום שישי, לא נתנו להם להיכנס.

<רחל קרוואני: ביום שבת הם באו, 'הילדה מתה', מה זאת אומרת מתה?

<רחל קרוואני: 'מתה'.

<רחל קרוואני: לקחה פתק, כתבה להם, 'מתה', לכו הביתה.

<רחל קרוואני: אבא שלי התחיל לצעוק, אמא שלי התחילה לצעוק, לא עזר כלום, 'לכו הביתה' וגירשו אותנו.

<רחל קרוואני: גירשו את ההורים שלי, לא אותי.

<רחל קרוואני: זה היה מאוד עצוב, לא ידענו מה לעשות.

<רחל קרוואני: לפני זה, כשהיה עוזי משולם, אחותי הגדולה גם באה לכנסת והעידה, באה ומסרה עדות.

<רחל קרוואני: היא אמרה להם שככה הדבר הזה וחטפו את אחותנו, לקחו אותה בריאה ושלמה, בסך הכול פצע במצח היה לה, היא הייתה בת שנתיים, מדברת, צוחקת, ומאז לא שמענו.

נורית קורן: יש לה תעודת זהות, נכון?

נורית קורן: מה הוועדה אמרה?

נורית קורן: עכשיו, כשנפתחו הפרוטוקולים מה כתוב עליה?

נורית קורן: זה מתאים לסיפור?

נורית קורן: או שזה לא מתאים?

<רחל קרוואני: כן, זה מתאים.

נורית קורן: זה מתאים, כל המסמכים שהם נתנו?

<רחל קרוואני: כן.

נורית קורן: לבנה, את רוצה להוסיף משהו?

<רחל קרוואני: לי אין מה להוסיף.

<לבנה צנעני: אני אומרת שהיא לא הייתה חולה, אני חושבת שחטפו את הילדה.

<לבנה צנעני: חטפו את הילדה, פשוט מאוד.

<רחל קרוואני: הראיתי לך את הוותק שקברו את אחותי שלוש פעמים?

נורית קורן: כן.

<רחל קרוואני: חקרו, קברו אותה בחדרה, בנתניה ובבית ליד.

<רחל קרוואני: שלוש פעמים קברו אותה תאריך אחרי תאריך.

נורית קורן: זה באמת מעניין.

<קריאה: לא היה ביניהם תיאום.

<רחל קרוואני: שלוש פעמים קברו אותה, בתאריך הזה, בתאריך הזה, בכל עיר.

נורית קורן: רחל, אנחנו ניקח את הפתק הזה שרשום מקומות קבורה.

<לבנה צנעני: היא הייתה חטופה, פשוט מאוד חטפו את הילדה.

נורית קורן: אנחנו באמת נשתדל להתחקות אחריה.

<לבנה צנעני: נגנבה.

נורית קורן: כן, אנחנו באמת ננסה להתחקות אחרי הדברים האלה ולראות באמת, אם כן היא קבורה, אז איפה.

נורית קורן: אלי, אתה רוצה להוסיף עוד משהו לפרשה, שאתה יודע?

<אלימלך אריה: קודם כל שזה עדויות, שאם את שמה לב, זה די דומה - - -

נורית קורן: אצל כולם זה דומה.

<אלימלך אריה: וזה משהו שבאמת - - - קודם כל באמת כל הכבוד שהרמת את הכפפה ואת מובילה את זה קדימה, אבל זה הוסתר והושתק וכל פעם טאטאו את זה מתחת לשטיח, אבל אני חושב שזו הזדמנות טובה גם בפאנל הזה המכובד וגם כל העדויות שאת רואה, באמת לעשות פה מעשה.

<אלימלך אריה: בסך הכול לסחוב את זה ולסחוב את זה ולסחוב את זה - - -

נורית קורן: לא, לא.

נורית קורן: זהו.

נורית קורן: נגמר הזמן.

<אלימלך אריה: כבר באמת זהו, שעון החול הוא לרעתנו.

<אלימלך אריה: פה, כמו שאמר ידידי, אנחנו הדור האחרון שיכול לזעוק את הכאב הזה, בסך הכול אלה אנשים שבוכים ממקום שאיבדו את היקר להם מכול.

<אלימלך אריה: בתקופתו הם היו קטנים, הם לא ידעו אפילו איך להביע את זה, הוריהם, חלקם כבר לא בחיים, אז פה הם מציפים דברים שצריכים לעשות משהו שהוא משמעותי.

<אלימלך אריה: נשמח להירתם כולנו יחד לדברים האלה, כדי למצוא כל אחד באזור שלו ובנישה שלו כדי להרים את הפרויקט הזה קדימה ובאמת להוציא תוצאות טובות.

נורית קורן: זה מה שאני עושה.

נורית קורן: שוב פעם, אני אומרת, רק למצוא את הילדים ולראות אם הם חיים או לא חיים, ואם יש קבר, אז באמת שיהיה קבר לבכות עליו, שזה בדיוק הקבר וזה מה שצריך לבדוק.

<אלימלך אריה: גם מעבר לזה, לראות את כל המחדל הזה שהיה.

<אלימלך אריה: בסך הכול לחטוף, או איך שזה נקרא פה, כמו שאמי אומרת, שתהיה בריאה, גנבו, חלק אומרים נחטפו, חלק אומרים שככה, אלה דברים שלא יכולים לשמוע באוזן, באוזן זה קשה.

נורית קורן: נכון, מסכימה.

<לבנה צנעני: אנחנו ישבנו על ידה כל הלילה, הילדה לא הייתה חולה, הייתה בהכרה והכול בסדר.

<לבנה צנעני: הלכנו רק לאכול, בחדר האוכל רבע שעה, חזרנו אין ילדה, איפה הילדה?

<לבנה צנעני: מתה.

<לבנה צנעני: איך?

<לבנה צנעני: לא ראינו, לא גופה, לא ילדה, לא כלום.

<לבנה צנעני: מה זה?

נורית קורן: זה באמת נורא, נורא מכול.

נורית קורן: תודה רבה.

<לבנה צנעני: היא חטופה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: רבקה מנחם.

נורית קורן: כן.

<רבקה מנחם: בניגוד לשאר המקרים אצלי זה קרה בשנת 62' וזו אחותי התאומה.

<רבקה מנחם: את הסיפור מקרוב אחותי יכולה לספר כי היא הייתה עדה להרבה מכל מה שקרה מסביב, ועוד משהו מאוד מעניין, שבגיל 16 החליפו לי תעודת זהות.

נורית קורן: לך החליפו?

<רבקה מנחם: כן.

<רבקה מנחם: בגיל 16 ניגשתי למשרד הפנים, כמו כולם, כמו כל הצעירים, לעשות תעודת זהות והסתבר לי שזה לא המספר שלי.

<רבקה מנחם: אמרו לי 'זה לא המספר שלך ונתנו לי מספר אחר'.

נורית קורן: מאוד מעניין.

<רבקה מנחם: כן.

<רבקה מנחם: אני מציעה שאת כל הסיפור אחותי תספר, כי היא הייתה עדה לכל מה שקרה.

<רבקה מנחם: בבקשה.

<מזל רצון: שמי מזל ואני אחותה של ריקי.

<מזל רצון: קצת קשה לי לדבר עם הגרון, אני מקווה שאני אוכל.

<מזל רצון: בשנת 62' אבי הזמין מיילדת הביתה, כי אמא שלי הייתה בצירים, באה מיילדת.

<ריבקה מנחם: בגיל 54, לא ב-49', הוריי עלו ב-1954.

<מזל רצון: כן, הוריי עלו בשנת 54', אבל הלידה של ריקי והאחות התאומה זה בשנת 62'.

<מזל רצון: באה מיילדת, יילדה את אמא שלי, זאת הבת הראשונה שהיא הייתה בחיים, ילדה מתוקה, אני זוכרת את זה כמו עכשיו, כי הייתי כבר בגיל 7.

<מזל רצון: אמבולנס הגיע, המיילדת טיפלה בילדה, הכול היה בסדר, הגיעה לבית חולים בחיים.

<מזל רצון: היא נולדה בדרך באמבולנס ואמא שלי נלקחה לבית חולים - - - קצת קשה לי לדבר.

נורית קורן: לאט לאט, תשתי קצת מים, יש לנו זמן, הכול בסדר.

<מזל רצון: לא, אין לי מיתרים, זה קצת קשה.

<מזל רצון: היא נלקחה לבית חולים צהלון ביפו.

<מזל רצון: אבא שלי כמובן כל יום בא לבקר, בערך ביום השלישי תפסו את אבא שלי בדרך ואמרו לו 'מר לוי, לפני שאתה מגיע לגברת אנחנו רוצים שתיגש אלינו למשרד, בבקשה'.

<מזל רצון: התנהגו אליו נורא יפה, 'רוצה לשתות משהו?

<מזל רצון: ' וזה, 'הכול בסדר?', אומרים לו 'תשמע, יש לנו בשורה לא כל כך נעימה לבשר לך, שאחת התאומות נפטרה'.

<מזל רצון: אבא שלי לי סיפר שהוא מעולם, הבן אדם שהוא לא תמים היה מאמין לסיפור כזה שילדה נפטרה.

<מזל רצון: שנת 62', זה היה לאחר המון חטיפות גם כן, אבא שלי אמר 'אבל איך נפטרה?

<מזל רצון: איפה היא נפטרה?', 'תשמע, אדוני, תחתום פה, אנחנו אחר כך נראה לך'.

<מזל רצון: חתם, הלך לאמא שלי, אמא שלי אחרי לידה, עם כל הקושי שלה, אמרה 'אני רוצה לראות את הילדה.

<מזל רצון: אם היא חיה, היא הבת שלי, אני אגדל אותה, ואם היא מתה, אני אקבור אותה'.

<מזל רצון: אמרו לה, 'גברת, בעלך חתם ואנחנו מטפלים בקבורה'.

נורית קורן: אבא לא ראה על איזה מסמך הוא חתם?

<מזל רצון: הוא מסכן, מבולבל.

<מזל רצון: תקשיבי, גם היום, אם באים חלילה לבשר איזה שהיא בשורה כזו איומה - - -

נורית קורן: נכון, את צודקת.

<מזל רצון: בן אדם לא חושב שמישהו בא ועובד עליו.

<מזל רצון: הוא בן אדם מאמין, הוא אומר 'אני לא מאמין שיהודי יכול לבוא ולשקר לי ככה'.

<מזל רצון: מה שקרה בבית החולים, אמא שלי התחילה להשתולל, 'נפטרה?

<מזל רצון: אני רוצה את הגופה, אני אקבור אותה'.

<מזל רצון: זה לא נפל, זאת ילדה שכבר חיה.

<מזל רצון: אמרו לה 'גב' לוי, אם את לא תירגעי אנחנו ניתן לך את המשטרה לפה', כאילו איימו עליה בצורה כזו שמזמינים לה משטרה אם היא לא מפסיקה להשתולל.

<מזל רצון: היא השתוללה, אישה לאחר לידה, לאחר מספר ימים היא שוחררה הביתה.

<מזל רצון: היו אח ואחות, כמובן כמו כולם, כל התירוצים, כל הכנופיה הזו החליטה שאומרים 'הילד מת', 'הילדה מתה'.

<מזל רצון: סיפורים דומים, שזה מאוד כואב וזה מאוד מצמרר.

<מזל רצון: אמא שלי הגיעה הביתה מבית החולים, בערך לאחר כיומיים אני, בתור ילדה קטנה בת 7, אני רואה גבר ואישה עם חלוקים, אח ואחות, לא יודעת מי הם, הם באו לבקש מאמי חלב אם ובדיקות דם.

נורית קורן: וואו, לא יאומן.

<מזל רצון: כן, כמובן.

<מזל רצון: ואמא שלי כל הזמן אמרה 'אתם עוד תמצאו את האחות שלכם, היא בחיים, היא לא מתה, היא נגנבה'.

<מזל רצון: את מבינה?

<מזל רצון: זהו, אותם סיפורים כמו של כולם, מסמרי שיער.

<רבקה מנחם: הם אילצו אותה לגשת, היא לא רצתה והם גרמו לה בכוח.

<מזל רצון: נכון, זה היה בכוח.

<רבקה מנחם: הם הכניסו אותה לרכב בכוח.

נורית קורן: מתי?

נורית קורן: לבוא לתת חלב?

<מזל רצון: לבוא לתת, כן.

<מזל רצון: קודם בבית היא לא הסכימה ואחר כך בטיפת חלב.

<רבקה מנחם: היא אמרה 'אני מניקה את הילדה.

<רבקה מנחם: אם היא מתה למה אתם צריכים ממני חלב?

<רבקה מנחם: ' זה מה שהיא סיפרה.

<רבקה מנחם: הם אילצו אותה.

נורית קורן: זה פשוט מזעזע, מה שאתן אומרות.

<מזל רצון: כן.

<מזל רצון: בקיצור, הסיפור הזה הוא עד היום - - - אם יקרה משהו להרבה אנשים פה זה יהיה סגירת מעגל, כי הרבה אנשים לא מאמינים שהיו ילדים חטופים.

נורית קורן: לא, היום כבר לא.

<מזל רצון: יש עדיין אנשים שלא מאמינים.

<מזל רצון: השתכנעו במשך השנים וגם בטלוויזיה שמענו כמה כאלה, איזה מישהו שאמר, 'לא היה, כי פעם האמא הזאת אומרת עדות כזאת ופעם כזאת ופעם כזאת, שלוש ארבע גרסאות, זה לא קיים, זה לא היה'.

<מזל רצון: זה היה וזו הייתה - - - אני לא יודעת, חיכו 70 שנה שאנשים פה ימותו, שלא יהיה ממי לגבות את העדויות.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים, הלוואי שהייתי יודעת מה הסיבה שהפרוטוקולים נסגרו.

נורית קורן: הבעיה הגרועה ביותר זה שאם הייתה באמת הוראה של הצנזורה לא לדבר על הפרשה ולא לומר שום דבר, את מדברת על 1962, שאני יודעת שהיו מקרים גם בשנים האלה - - -

<מזל רצון: גם ב-67', שמענו.

נורית קורן: עד שנות ה-80 אפילו.

נורית קורן: מעשה כזה זה מעשה פשוט נורא.

<מזל רצון: זה לא שואה לתימנים, כי זה לא יום - - -

נורית קורן: תשמעי, לכל הורה, שהילד שלו נלקח ממנו, ללא רשות, אני כבר אמרתי בתחילת דבריי, ההורים שילמו מחיר, המשפחה שילמה מחיר ועובדה שהמת עוד לא נשתכח מן הלב, וזה הדבר שהתורה אומרת, שאדם חי, כי אחרת הוא היה נשכח מהלב.

<מזל רצון: זה מה שאמא שלי אמרה.

נורית קורן: להתמודד עם הדברים האלה זה לא פשוט.

נורית קורן: ולך אני מאמינה שזה עוד יותר קשה, כי כתאומים עדיין מרגישים משהו.

<מזל רצון: היא כל הזמן הייתה מחפשת את אחותה, היא נסעה לתל אביב, 'אולי אני אמצא אותה'.

<רבקה מנחם: לא, אני ניסיתי, בשירות המענה לילד וגם במשרד הפנים וכולם כמובן טרקו לי את הדלתות והייתי בקשר עם אורה שיפריס, מאנשי משולם, ואיכשהו זה נעלם.

<רבקה מנחם: הייתה גם תקופה שצילמנו שטחים בבית העלמין בסגולה והשטחים היו ריקים כשצילמנו לראשונה.

<רבקה מנחם: כשהגענו לאחר כמה חודשים פתאום - - -

נורית קורן: עשו מצבות.

נורית קורן: אחרי הוועדה עשו מצבות.

<רבקה מנחם: אבל אני אגיד לך מה היה כתוב שם, אחד היה כתוב 'אלמוני', אחד היה כתוב 'שרעבייה' או כל דבר אחר.

<רבקה מנחם: זה פשוט היה הזוי.

<רבקה מנחם: חבל שאין לי את הקלטת, אני נתתי לאחד ה - - -

<שושנה מעטי: הסיפור של עוזי משולם, אם את זוכרת, זה היה כמה ימים לפני ערב פסח.

<שושנה מעטי: באותה תקופה כולנו היינו מעורים, בראש העין הייתה עמותת משכן אוהלים ואז בא מישהו ואמר לנו, זה היה ערב שבועות, 'בואו תראו מה קורה בפתח תקווה, בסגולה'.

<שושנה מעטי: באמת נסענו ערב שבועות לבית העלמין בסגולה, עבד שם טרקטור במלוא המרץ, דחפורים, שורות שורות של בטון, מדרכות מדרכות של בטון שהדביקו עליהן מהר מהר לוחיות שיש קטנות עם המון שמות של ילדים.

<קריאה: וגם אלמונים.

<מזל רצון: זה במו עיניי ראיתי כשהייתי שם עם עוזי משולם.

<שושנה מעטי: הקשר בין זה, כל הבלגן של עוזי משולם וכל הסיפור שהוא עורר, לבין זה שבין פסח לשבועות, כמה?

<שושנה מעטי: שבעה שבועות, וכבר הספיקו מהר מהר להכין המון המון מצבות וקברים מאולתרים.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: כאן המקום להגיד שב-25.5 הוועדה הולכת לבקר בבית הקברות בסגולה.

נורית קורן: אנחנו הולכים לראות מה נעשה שם, אני רוצה לראות את הקברים.

נורית קורן: יש לנו אנשים שכתוב שהם בסגולה, אני רוצה לראות את הקברים שלהם.

נורית קורן: אנחנו עושים עבודה יסודית.

נורית קורן: אנחנו ננסה לפתוח בשלב הבא, אני מגישה עכשיו הצעת חוק לפתוח קברים, גם את הדבר הזה.

נורית קורן: אני אתן לכם, רציתי לשאול עוד משהו, אם יש לכם חומרים שהעברתם לעוזי משולם או חומרים שיכולים לשפוך אור על הפרשה - - -

<רבקה מנחם: אני דיברתי עם מרינה, לי אין שום דבר פרט לתעודת הזהות של אבי עם ההבדלים.

<רבקה מנחם: אבל אני חייבת עוד משהו להגיד, האמת שאני חייתי עם כל הסיפורים של אחותי התאומה.

<רבקה מנחם: נולדה לי בת לפני 24 שנה ואמא שלי אמרה לי, במקום אחותך.

נורית קורן: כן, זה נורא.

<מזל רצון: אני שלחתי מכתב עם יגאל יוסף, אנחנו התאספנו, מאות משפחות בראש העין, וכל אחד נתן את המכתבים שלו לכנסת.

נורית קורן: זה לא לכנסת, זה היה לוועדת החקירה הממלכתית.

נורית קורן: זה לא היה בכנסת, מעולם לא היה, זו פעם ראשונה שיש פה וצריך לומר - - -

<מזל רצון: הכול נשלח לכנסת, אני לא יודעת בדיוק אם זה נכון או לא נכון.

נורית קורן: לא, בואו נעשה קצת סדר, כי אנשים מתבלבלים.

נורית קורן: יש שתי ועדות חקירה שהיו, הייתה ועדת מינקובסקי, הייתה ועדה אחת, ועדת שלגי, וועדת כהן קדמי, שהיא הייתה אחרי האירוע של משולם והיא הייתה היחידה מבין כל הוועדות ועדת חקירה ממלכתית, לה היו סמכויות כמו בית משפט.

נורית קורן: אני אומרת לכם, כעורכת דין וכמשפטנית עם תואר שני, לא ייתכן שאנשים באו, נתנו עדויות לחוקרים, סיפרו סיפורים ואמרו מי עבד, מי עשה, מי נתן את ההוראה וכשהם הגיעו אחר כך לוועדה הממלכתית, שזה כמו בית משפט, הם הושבעו לומר את האמת ואת כל האמת והם התחילו להגיד דברים אחרים.

נורית קורן: כמו שראינו בסרט את האחות הראשית של עין שמר, היא לא זוכרת, והייתה עוד איזה רופאה.

נורית קורן: ולא רק זה, היא גם צעקה עליהם שאם הם ימשיכו לשאול אותה שאלות היא תקום ותלך.

נורית קורן: אתם מבינים?

נורית קורן: זה מה שהיא אמרה.

נורית קורן: לא רק זה, גם הייתה רופאה בהדסה שקיבלה כסף, משכורת, עבדה בהדסה ושאלו אותה 'מי היה המעביד שלך?

נורית קורן: ' היא לא ידעה, היא אמרה 'אני לא יודעת', אבל את המשכורת היא קיבלה.

נורית קורן: אף בן אדם, כל מי שיושב פה בחדר והוא שכיר, לא יודע אצל מי הוא עבד?

נורית קורן: הוא יודע.

נורית קורן: אז הדברים האלה, ועדת החקירה הממלכתית לא עשתה את העבודה שלה נאמנה, היא פסחה על המון המון עדויות והיא יכלה להוציא יותר, אבל היה כאן ועדת טיוח, כל הוועדות, אחת אחרי השנייה.

נורית קורן: בשלגי יגאל יוסף סיפר לנו בפירוש שהוא ראה אותם משמידים ניירת ומסמכים ולכן גם היום אין לנו את המסמכים המקוריים.

נורית קורן: הדבר הכי גרוע, שאנחנו כרגע יושבים על המסמכים האלה, מנסים לדלות, והזכרת פה את יגאל יוסף, אז אחותו, ממה היא נפטרה?

נורית קורן: הוא ישב פה ליד רופא בדיון הראשון שלנו, הגיע רופא מרמב"ם, והוא הראה לו את תעודת הפטירה והוא שאל אותו 'מה כתוב כאן באנגלית?

נורית קורן: אם אתה יכול לתרגום', ממה אחותו נפטרה?

נורית קורן: מאבנים בכליות.

נורית קורן: ילדה בת חצי שנה.

נורית קורן: אתם מבינים את הבדיחה?

נורית קורן: הנה, ואת אומרת עכשיו מדלקת בשתן, היה פה מישהו שאמר 'כן, דלקת בשתן'.

נורית קורן: אז אתם מבינים שהכול מפוברק ואנחנו צריכים לקבל כמה שיותר מסמכים.

נורית קורן: אני יכולה לומר גם פה שאני פניתי לשר ארדן, השר לבטחון פנים, ופניתי גם למפכ"ל וביקשתי את כל חומרי החקירה שיש ברשותם על עוזי משולם.

נורית קורן: אני מאוד מקווה שנוכל לקבל אותם ושבאמת המשטרה קיבלה את כל הדברים.

<קריאה: אומרים ש - - -

<קריאה: הוא שילם מחיר כבד.

נורית קורן: אני לא רוצה לדבר בעניין.

<מזל רצון: אני אומרת, לנו אין שום חומר, מה שניתן לחקור זה בבית חולים, אין לנו כלום.

נורית קורן: מבחינתי משרד הבריאות, יש כאן על כובד המשקל, הרבה מאוד ילדים היו בחזקת משרד הבריאות, מה זה משרד הבריאות?

נורית קורן: בתי חולים, מרפאות, אחיות.

נורית קורן: מבחינתי למשרד הבריאות יש כאן כובד משקל שצריך להביא ניירת.

נורית קורן: הבעיה היא שמספרים שארכיון אחד נשרף, השני ככה, אז אתן מבינות שיש לי פה בעיה קשה לקבל מסמכים, ולא רק לקבל מסמכים, גם לצערי הרב אני עומדת בסד זמנים מאוד מאוד צר, שאני צריכה להכניס את הכול ביחד.

נורית קורן: הוועדה שלי נקבעה לתשעה חודשים, אני מקווה מאוד שהיא תקבל הארכה, כי יש המון עבודה, המון עבודה.

<מזל רצון: כל הכבוד ויישר כוח.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: אני רוצה להמשיך.

נורית קורן: תמר אביבי, בבקשה.

נורית קורן: הסיפור שלך.

נורית קורן: גם לך יש אח תאום, בבקשה.

<תמר אביבי: שלום לכולם.

<תמר אביבי: שמי תמר אביבי, מרמלה, בת של חנה ויוסף כהן מרמלה.

<תמר אביבי: נולדתי תאומה לאמנון, אני תמר והוא אמנון, נולדנו בבית יולדות ברחובות.

<תמר אביבי: בגיל 10 חודשים חלינו בשלשולים, אני יודעת מה, ואז אושפזנו - - -

נורית קורן: באיזה שנה זה היה?

<תמר אביבי: אני מאמינה שזה בהתחלת 51', אז היינו בני 10 חודשים.

<תמר אביבי: נולדתי ב-18.4.50.

<תמר אביבי: אושפזנו גם כן בבית יולדות ברחובות.

<תמר אביבי: אבא שלי, אני זוכרת, שהוא לקח אותי לרחובות, יש הרבה דודים וקרובים ברחובות, הוא לקח אותי, הוא הראה לי את רחוב בנימין ימינה משהו והוא אמר לי 'את רואה את הבניין הזה?

<תמר אביבי: כאן נולדת וכאן אושפזת'.

<תמר אביבי: אני חזרתי הביתה ואמרו שהוא מת, ההורים לא קברו ולא ישבו על הילד, על אמנון, כמובן שבגיל צו גיוס, קיבלנו שנינו, הוא לא הלך, לא היה, כי הוא איננו.

<תמר אביבי: אני קיבלתי.

<תמר אביבי: אז הוא נהיה מנפקד לעריק, אני זוכרת את המשטרה הצבאית.

נורית קורן: הם הגיעו אליכם הביתה?

<תמר אביבי: אולי אחיות שלי זוכרות, הן היו קטנות, שהפכו את הבית.

נורית קורן: ומה ההורים אמרו על זה?

נורית קורן: מה אבא אמר על זה כשבאו לוכדי העריקים.

<תמר אביבי: יש לו אח, דוד עזרא, הם שני אחים, שנרתם, זו רגישות, והלך וסידר את העניינים, הלך למשרד הביטחון וסגר ונהיה שקט מהבחינה הזאת.

נורית קורן: מאוד מעניין.

<תמר אביבי: אבל באמת כל השנים, אני בכל אופן, אני לא יודעת למה, הייתי בצבא וחיזרו אחריי תימנים ואמרתי 'אני לא יוצאת עם תימני', אני לא יודעת איך הוא נראה עכשיו, הוא גדול.

<תמר אביבי: כל מקום, באמת, כמו שנאמר, גם היא אומרת, ש - - - אמרתי גם כן, אם אני אתחתן עם תימני אני אכשיל את הרבנים, גם הם ייכשלו, לא רק גילוי עריות, אנחנו לא יודעים.

<תמר אביבי: כל הזמן זה רדף אותי.

<תמר אביבי: כשהתחתנתי, אני זוכרת שהלכתי במסלול לחופה, אז כל הזמן הייתה לי צמרמורת בחוט השדרה, אני חייבת להסתכל לכניסה, הוא עומד שם, אני חייבת להיכנס, אבל אני מסתכלת על האנשים ופתאום אני רואה בחטף, לא רואה אף אחד וממשיכה הלאה ב - - -

נורית קורן: כלומר כל הזמן הרגשת שהוא איתך.

<תמר אביבי: וזה קרה לי בכל אירוע שלי כמעט.

<תמר אביבי: והייתי מתה, ברגעים האלה, שההורים שלי יזכו ויראו, וזה לא היה.

נורית קורן: את יודעת, אני תמיד אומרת שלתאומים יש קשר מאוד מאוד חזק אחד לשני.

<תמר אביבי: כן, עד היום זה מקנן.

נורית קורן: ויש רגשות שמרגישים מה קורה.

<ורד שרעבי: אבל גם להורים שנעלמו ילדים יש - - -

נורית קורן: ברור, אבל אצל תאומים זה יותר.

<ורד שרעבי: אנחנו גדלנו על זה שאמי אמרה כל הזמן שהרגש שלה אומר שהיא חיה בחוץ לארץ.

<ורד שרעבי: אנחנו לא יודעים אפילו למה היא אמרה את זה, כל הזמן היא אמרה את זה.

נורית קורן: ביום שני הבא יש לנו דיון מאוד מאוד חשוב, הדיון מספר על אוניית גלילה שהאונייה הוסבה לתאים קטנים, להסיע ילדים, כל אולמות הנוסעים הוסבו לתאים כדי להסיע ילדים, זה מה שאנחנו יודעים.

נורית קורן: אנחנו יודעים שהייתה על הסיפון אחות שהגיעה מעין שמר.

נורית קורן: אני פניתי לצים וגם למשרד התחבורה לקבל פרטים בנושא וביום שני הקרוב יתקיים דיון ויכול להיות שנדע לאן הילדים הוסעו.

נורית קורן: זה מה שאנחנו רוצים לדעת.

נורית קורן: טוב, אנחנו סיימנו בעצם.

נורית קורן: רגע, שכחתי אותך.

נורית קורן: הנה, יש כאן סיפור של משפחה שגם הבעל - - - גם אתכם, נכון.

נורית קורן: מי יש לנו עוד?

נורית קורן: דוד חוברי?

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: בבקשה.

<דוד חוברי: קודם כל מגיע לך, נורית, ולכל העמלים ללא לאות לגילוייה - - -

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: צריך להגיד תודה כאן, באמת תודה, לכל העמותות שכל השנים לא ישבו בשקט ועשו עבודה ותמיד ניסו לדעת מה קורה ותמיד העלו את הנושא לסדר היום הציבורי, לאבנר פרחי ולמשה נחום, אחים וקיימים, עמותת עמרם, כל עמותה עושה את הדברים בצורה הכי טובה שהם יכולים לעשות.

נורית קורן: וגם צריך להגיד גם כן לשמשון גיאת, שהביא מחו"ל את צילה לוין והדברים האלה מאוד מאוד חשובים.

<דוד חוברי: נורית, אני רוצה להגיד לך ולכל העמלים לגילוייה של האמת הכואבת הזאת בדבר היעלמותם של ילדי תימן ברכת יישר כוח מכל הלב והנשמה בשמי ובשמם של עוד רבבות רבבות שנוגעים בעניין הזה במישרין או בעקיפין ואני אומר את זה כמי שמתעסק בחקר יהדות תימן לא מעט שנים.

<דוד חוברי: אני אקדים ואני אומר שלפני 20 שנה בדיוק, ב-3 בספטמבר, ישבתי פה בוועדה, באחת מוועדות הכנסת שקשורות בסיפור הזה, ומסרתי פה עדות דומה ולצערי זה - - -

נורית קורן: מתי?

נורית קורן: באיזו שנה?

<דוד חוברי: 3.9.97.

נורית קורן: נכון, היה פה דיון בעקבות ועדת החקירה.

<קריאה: כן, הייתה גם אחותי.

<דוד חוברי: אני מסרתי פה עדות מפורטת לא פחות מהעדות שאני מוסר עכשיו ולצערי הדברים התמסמסו ונעלמו, אפילו שדיברו אז על מאגר ועל בדיקות דנ"א ויש לי התכתבויות ואת התקציבים ו - - -

נורית קורן: בסדר, אז עכשיו המאגר הוקם וולונטרית ומעל 1,000 איש כבר נתנו דגימות.

נורית קורן: בינתיים גם איתרנו שני מאומצים והפגשנו אותם עם משפחה.

<קריאה: יש תקווה.

נורית קורן: יש תקווה, כן.

נורית קורן: בבקשה.

<דוד חוברי: קודם כל אני רוצה מאוד מאוד להעריך שאת נותנת פה לכל אחד להתבטא ולתת לעצמו לשפוך כל מה שהוא יכול וכל מה שהוא צריך וכל מה שיש לו בלי הגבלה של זמן, אני מאוד מעריך את זה.

נורית קורן: אנחנו עוד מעט נצטרך לסיים, אבל כן.

<דוד חוברי: אני יודע.

<דוד חוברי: אז ככה, הסיפור שלי הוא חריג מכל הסיפורים פה כי הסיפור שלי הוא לפני קום המדינה, אני מדבר איתכם על שנת 43'.

<דוד חוברי: ההורים שלי עזבו את צנעא בדרכם לעדן כבר בתחילת חודש מאי 43' והם הגיעו למחנה עדן, שהיה מנוהל על ידי הבריטים.

<דוד חוברי: כל מה שאני אומר, כל המסמכים מתועדים ומצויים פה ונתתי לך את הכול ביד.

<דוד חוברי: בתאריך 29.6.43 הונפק להם כרטיס בריאות שהוא נספח לסרטיפיקט ובו נרשמו פרטי העולים, אבי, אמי, בנם הבכור, שהיה כבן שנתיים, ועוד ציון עובדתי שמי בהיריון בחודש השביעי, מצבם הבריאותי היה בכי טוב.

<דוד חוברי: הכול כתוב.

<דוד חוברי: בתאריך 31.8, שזה כחודשיים אחרי הנפקת תעודת הבריאות, הונפקה לתינוק ציון שנולד תעודת בריאות על שמו ומצוין בתעודה, והיא פה איתי, שהוא בן 15 יום, דהיינו תאריך לידתו 16 באוגוסט 43', מצב בריאותי: תקין.

<דוד חוברי: אני אומר לכם עכשיו סיפור שכל החיים מזעזע אותי, זה התיאורים שליוו אותי במשך שנים, שאמא תיארה שהיא יילדה את הבן הזה לבד.

<דוד חוברי: לבדה.

<דוד חוברי: את כל תהליך הלידה היא ביצעה בעצמה, כמה שזה היה מזעזע.

<דוד חוברי: ב-7 בנובמבר 43' הם עלו, הם נכנסו לארץ וציון בן חודשיים ושלושה שבועות.

<דוד חוברי: יומיים לאחר מכן הונפק כרטיס חבר ביטוח קופת חולים עממית למשפחה, אבא, אמא ושני ילדים.

<דוד חוברי: בתוך כשבועיים התינוק עבר ברית מילה על ידי הרב הגאון יוסף קפאח ז"ל, שהכיר היטב את המשפחה ועלה חודשיים לפניהם.

<דוד חוברי: דרך אגב, אני רוצה לספר לכם דבר שהוא די מזעזע.

<דוד חוברי: כל הסרטיפיקטים שהוקצו לעלייה הזאת בשנת 43', 4,200 סרטיפיקטים, רישיונות עלייה, הועברו על ידי הסוכנות היהודית מהקצאה שניתנה ליהודי אירופה ושלא נוצלה כתוצאה ממאורעות השואה האיומה ומחשש שמא יפסידו את זכות מימושם, שהרי תוקפן עמד לפוג בסוף 43' ובכך זכו אלפי יהודי תימן, שנאספו באלפיהם במחנה בעדן.

<דוד חוברי: כל השאר, שלא זכו ברישיונות, כ-3,000 אנשים נוספים, כי היו כ-7,000 איש במחנה אז, נשארו תקועים עוד חמש שנים איומות במחנה, ומתו מהם המונים.

<דוד חוברי: בינתיים, אני חוזר לסיפור של הוריי, הם הופנו על ידי הסוכנות לשהייה במבנים נטושים בקרבת המושבה רעננה, בגבעה סמוכה שמיקומה הגיאוגרפי המקורי נקרא מצפה השרון.

<דוד חוברי: במקום הזה הוקם על ידי הגורמים המיישבים בארץ קיבוץ שנקרא אל גביש.

<דוד חוברי: לא תמצאו את זה בשום מקום, בשום ספר.

<דוד חוברי: חברי הקיבוץ היו יוצאי הגרעינים של השומר הצעיר הגרמני ובהגיעם לארץ בתחילה לעין השופט ולעין המפרץ הם התאחדו עם קבוצה אחרת קטנה שהגיעה מגליציה ובמשך השנים 38' עד 42', מלחמת העולם, הצטרפו אל הקבוצה עוד כמה גרעינים גם מהבונים מליטא ומפולין והם הקימו את קיבוץ אל גביש.

<דוד חוברי: בשנת 42' ובראשית 43' היו כבר 80 חברים בקיבוץ הזה, היו אלה ימי מלחמת העולם השנייה והרבה חברים שהוכשרו לעבודה חקלאית בקיבוץ התפזרו אחרי זה לקיבוצים שונים בארץ.

<דוד חוברי: מכל מקום, לקראת שלהי 1943, כשהוריי מגיעים, הוחלט מטעמים שונים על ידי הגורמים המיישבים לאחד את שאריות חברי הקבוצה, כ-40 במספר, ולצרפם לקיבוץ כפר מנחם והזקנים שבהם חיים עד היום.

<דוד חוברי: המבנים התפנו ליד רעננה ובחדר אחד קטן ופרוץ שוכנו הוריי בחורף 1943, הם ושני ילדיהם, כולל ציון התינוק שהיה אז כבן 4.5 חודשים.

<דוד חוברי: כבר עם זה שהם שוכנו במקום, באותם ימים ראשונים, כנראה שהוריי חלו בשפעת ומתוך רצון להגן על התינוק הקטן, שלא יידבק, נמסר להם שיפקידו אותו בקופת חולים - - -

נורית קורן: בבית ילדים.

<דוד חוברי: בבית הילדים הקרוב במקום הסמוך לקיבוץ עד שיחלימו ויתחזקו ואחר כך יבואו לקבל אותו בחזרה, וכאן הסיפור משכפל את עצמו.

<דוד חוברי: אחרי יומיים, כשהם התחזקו והחלימו הלכו הוריי להביא את הילד וכמובן שנמסר להם שהוא נשלח לאשפוז להדסה, ברחוב בלפור בתל אביב.

<דוד חוברי: אבא שלי נסע לבית החולים, הוא נסע לתל אביב, הוא פגש שם את גיסו שהיה כבר תושב ותיק מאוד בארץ, משנות ה-30, וגר בתל אביב, בכרם, הוא לקח אותו לבית חולים הדסה, שם נמסר להם באופן חד משמעי, 'הילד מת.

<דוד חוברי: אין מה לעשות', 'תראו גופה, תראו משהו', 'קברנו אותו, ככה זה בארץ, אין מה לעשות'.

<דוד חוברי: אבא קיבל את הגזרה ובתאריך 20 בינואר 44', תקשיבו היטב, בבקשה, ישבו עליו הוריי שבעה.

<דוד חוברי: ועכשיו, פרטים שאני חשפתי בחקירה שאני עשיתי בשנות ה-90.

<דוד חוברי: הגעתי לארכיון בית חולים הדסה באיכילוב, היום זה איכילוב, הארכיון של הדסה שם, ומצאתי את התיעוד הבא: 18 בינואר 44' אושפז אח שלי, ציון, כתבו שם חבורי במקום חוברי, כשהוא כבן 5 חודשים.

<דוד חוברי: הוא שוחרר מבית החולים אחרי 111 ימי אשפוז, שלושה וחצי חודשים.

נורית קורן: לא, יותר.

<דוד חוברי: אחרי שההורים שלי ישבו עליו שבעה.

<דוד חוברי: כשהוא בן 8.5 חודשים, קצת יותר.

<דוד חוברי: לא צוין במסמכי בית החולים, זה האקדח המעשן, שהוא נפטר.

<דוד חוברי: מי שנפטר, כתוב נפטר.

<דוד חוברי: לא כתוב שהוא נפטר.

נורית קורן: בספר הפטירות הוא לא מופיע?

<דוד חוברי: לא כתוב שהוא נפטר.

נורית קורן: לא יאומן.

נורית קורן: אז יש לך תעודה שהוא שוחרר ולאן הוא נשלח, אנחנו לא יודעים, הוא לא הגיע הביתה.

<דוד חוברי: אני אגיד לכם, אני המשכתי.

<קריאה: ישבו עליו שבעה והוא - - -

<דוד חוברי: מצוין גם כן שקופת חולים כללית, כנראה עממית, שילמה עבור כל ימי האשפוז.

<דוד חוברי: כאן יש את האסמכתא, הכול כתוב פה בדף האחרון הזה מהם.

<דוד חוברי: מדהים לדעת שכשהוריי ישבו עליו שבעה בבית החולים השתעשעו עמו ללא מפריע.

<דוד חוברי: למרבה הפלא כבר באותו יום הונפק לו רישיון קבורה מטעם רשויות הבריאות הבריטיות, מספר 519/44.

<דוד חוברי: מחלקת הבריאות הבריטית הנפיקה לו את רישיון הקבורה, השם: ציון חוברי, הכתובת: קיבוץ תל גביש.

<דוד חוברי: זה היה אחד הקשיים הגדולים ביותר שלי לאתר ולעלות על הדבר, אין דבר כזה 'תל גביש', יש אל גביש, אבל לא בשם של קיבוץ, הייתי צריך המון חקירות עד שהגעתי לדבר הזה.

<דוד חוברי: ולמעלה בסוגריים כתוב 'הדסה' רעננה.

<דוד חוברי: הגיל שלו כתוב פה 7.5 חודשים, זה לא נכון, הוא היה בן 8 חודשים ו-3 שבועות, המין זכר, הנתינות: תימני, הדת: יהודי, סיבת המוות: דלקת ריאות נשימתית ניוונית.

<דוד חוברי: אני מתרגם לכם מאנגלית.

<דוד חוברי: מקום הקבורה: תל אביב ובמקום של חותם רשמי אין חותמת רשמית.

<דוד חוברי: אין חותמת רשמית.

נורית קורן: אנחנו מדברים על בית חולים הדסה.

<דוד חוברי: יש לך את כל המסמכים אצלך.

<דוד חוברי: תאריך החתימה: 8.5, משום מה מתחת לספרה 8 כתוב קו חלקי 10.

<דוד חוברי: אני לא מבין את זה עד היום מה זה, תבדקו.

<דוד חוברי: ברישומי חברת קדישא בנחלת יצחק מצאתי שהוא רשום כקבור באזור מספר 38, שורה 3, קבר 20/2, ותאריך פטירתו כמו שפה.

<דוד חוברי: בחיפושיי אחרי הקבר שלו לקחתי את ערוץ 2 ואת חבר הכנסת איתן כבל, ב-3.9.97, ביחד עם אחיי ואבי שעוד היה בחיים היינו צריכים לדחוף במרפקים כדי להיכנס לבית הקברות עם ההסרטה, לא מצאנו שום דבר.

<דוד חוברי: יש לך את התמונות, צירפתי לך אותן.

<דוד חוברי: היה זה במיקום החומה של בית הקברות, אין שום סימון קבר וגם אנשי חברת קדישא לא מצאו שום דבר.

<דוד חוברי: אגב, המיקום הוא בקרבת קברו של יאיר שטרן, מפקד הלח"י.

<דוד חוברי: בשנת 1949, אני מדבר איתכם על חמש שנים יותר מאוחר, הונפקה לציון תעודת רישום על ידי מדינת ישראל, תעודת זהות, מדינת ישראל הנפיקה לו תעודת זהות.

<דוד חוברי: יש לו מספר תעודת זהות, השיטה הייתה אז מספרים עוקבים.

נורית קורן: נכון, כל מי שעשה עלייה המספרים היו עוקבים.

<דוד חוברי: משום מה אמא שלי, אחי הגדול ואחותי וציון קיבלו מספרים עוקבים ואבא לא, אני לא יודע למה.

<דוד חוברי: מתוך פרטי אותה תעודה שמצויה בידי ניתן ללמוד מספר פרטים אודותיה, הכתובת שלו שכונת התקווה, איפה שאני נולדתי, כבר בבית הזה, בתעודת הרישום גם כתוב, זה מזעזע אותי, שהוא קיבל חיסון נגד אבעבועות בשנת 1949, חותמת.

נורית קורן: לא ייאמן.

<דוד חוברי: כמו כן לא מצוין תאריך לידתו, אבל רשום שהוא בן 5, אתם רואים שם את הספרה 5, במקום שנת, מחק שם הרושם וכתב בן 5.

נורית קורן: לא רשום שנת לידה, אתה שם לב?

<דוד חוברי: לא כתוב.

<דוד חוברי: בתאריך 20.6.49, יש לכם חותמות שם, ואחרי שנתיים, ב-20.6.51, הוא קיבל נקודות בתקופות הצנע.

נורית קורן: רגע, בוא נחזור בשביל השידור, מתי תעודת הפטירה שלו?

נורית קורן: שקודם הראית.

<דוד חוברי: תעודת הפטירה שלו מ-8.5.44, 8 במאי 44'.

נורית קורן: ואנחנו מדברים על 20.6.49.

<קריאה: בן 5.

נורית קורן: לא, לא זה מה שאני מסתכלת, אני באה להדגיש פה שהוצאה לו תעודת פטירה בשנת 1944 ועכשיו אנחנו מדברים על חיסון שהוא קיבל בגיל 5, ב-1949.

<דוד חוברי: מספר תעודת הזהות שלו 444542.

<דוד חוברי: זה מספר תעודת הזהות שהנפיקה לו מדינת ישראל.

<דוד חוברי: המסמך ביד שלך, אני מבקש מהוועדה לגלות את הדבר הזה, אני לא יודע מה פירושו, הצד השני של תעודת הזהות זה החלק התחתון, תסתכלי שם, כתוב 'חוברי, 535210/43.

<דוד חוברי: אני מבקש מהוועדה לגלות מה המספר הזה.

נורית קורן: זה לא מספר תעודת זהות.

<קריאה: זה תיק.

<דוד חוברי: אולי זה מספר תיק.

<דוד חוברי: אולי פה מסתתר - - -

נורית קורן: אנחנו ננסה להתחקות אחרי הדבר הזה.

<דוד חוברי: גלו לי מה המספר הזה, עד היום לא הצלחתי לגלות מהו.

נורית קורן: יש כאן עוד מספר בצד הזה, שאולי אתה יכול לדעת יותר טוב מה כתוב פה, ואז יש פה עוד מספר.

<דוד חוברי: איפה?

נורית קורן: פה בצד למטה.

<דוד חוברי: לא, זה הצד ההפוך.

<דוד חוברי: זה משתקף מהצד הזה.

נורית קורן: בסדר, הבנתי, כן.

<דוד חוברי: במפקד אוכלוסין שנערך על ידי מדינת ישראל בתאריך נובמבר 1948, לאחר קום המדינה, הוא עדיין מופיע ברישומים, אבל משום מה, אני מבקש גם מהוועדה לגלות את זה, הכתובת שלו היא כתובת שאנחנו מעולם לא גרנו בה, רחוב לבלוב 21 תל אביב, זה בית בשכונת התקווה.

נורית קורן: יש רחוב כזה?

<דוד חוברי: יש רחוב כזה, יש מספר כזה, אני לא יודע מי - - -

<גאולה חוברי: אבל היו יוצאי שואה בתקווה, אני מכירה סיפורים.

<גאולה חוברי: הוא עבר לשם, אז לא היה קשר, לא הייתה תקשורת.

<דוד חוברי: אני לא יודע איך הגיעה הכתובת הזו למפקד האוכלוסין ומה זה עושה שם, מישהו צריך לגלות את זה.

נורית קורן: ובאותה תקופה, ב-49', אתם התגוררתם בצריפים ברעננה, בשכונת התקווה?

<דוד חוברי: לא, ההורים שלי עזבו את רעננה ועברו לשכונת התקווה.

<קריאה: הוא גר במקום אחר בשכונת התקווה.

<דוד חוברי: במפקד משנת 1961 מדינת ישראל גרעה אותו מרשימותיה.

<דוד חוברי: בתאריך 17 בספטמבר 97' הוציא משרד הפנים, לבקשתי, תעודת פטירה על שמו של ציון, הזהים לתאריכי רישיון הקבורה המנדטורי, כמובן ללא ציון מספר תעודת הזהות שלו כפי שמצוין פה.

<דוד חוברי: אין תעודת זהות.

<דוד חוברי: עד כאן פרטי התחקירים שלי משנות ה-90.

<דוד חוברי: אני, בין השאר, הבטחתי גם לידידי טוביה סולמי, אתם מכירים אותו, אדם רב פעלים במדינת ישראל.

<דוד חוברי: אני הבטחתי לו שאני אעביר את כל העדויות שלו, גם על אחותו וגם עוד עשרה מקרים - - -

נורית קורן: שהם נחטפו לפני קום המדינה.

<דוד חוברי: נחטפו לפני קום המדינה ונתתי לך שם את כל התיעוד.

נורית קורן: כן, אנחנו נקיים דיון בנושא של היעלמות של ילדים לפני קום המדינה.

<דוד חוברי: אני רק רוצה לסיים במשפט קצר, במילים האלה, אני מסיים בנימה של תפילה ותקווה בסגנון שהביע הנביא ישעיהו בלשונו, למען ציון אחי לא אחשה ולמען ילדי המשפחות הכואבות לא אשקוט עד ייצא כאן נוגה צדקה של פרשה כאובה זו וישועתה כלפיד תבער.

נורית קורן: אמן.

נורית קורן: אמן.

נורית קורן: תודה רבה לך, סיפור באמת מדהים.

נורית קורן: אי אפשר לומר את הדברים האלה.

נורית קורן: פה יש תעודת פטירה שהוצאה, איך הוא קיבל חיסון אחר כך?

נורית קורן: זה מפליא אותי.

נורית קורן: כנראה שאנחנו נגלה עוד ועוד סיפורים כאלה, פשוט לא יאומן.

<אלימלך אריה: חברת הכנסת נורית, אני אעביר לך עוד חומר שיש לי, אני אעביר לכם את זה במייל.

נורית קורן: כל אחד, אתם מוזמנים להעביר לוועדה במייל, אנחנו נפרסם, נעביר לכם.

נורית קורן: יש כאן את המייל, אתם מוזמנים להעביר כל חומר, כל חומר שופך אור על כל הפרשה ונותן לנו עוד מקום שאפשר לנסות לחקור.

<אלימלך אריה: תעדכנו גם כן מה מתקדמים.

נורית קורן: אני מעדכנת כל הזמן, בגלל זה אנחנו מבקשים שהדיונים שלנו יהיו משודרים ואם הם לא משודרים על ידי ערוץ 99 הם משודרים באינטרנט.

נורית קורן: אני מודיעה מבעוד מועד מתי יש שידור, אנחנו גם ניידע תמיד את כל מי שנמצא פה, אנחנו מיידעים כל הזמן את מי שמגיע שיש דיון, מי שרוצה מוזמן כקהל להופיע.

נורית קורן: לא תמיד אני יכולה לתת לכולם לומר את הדבר שהם רוצים, לכן אני מקיימת גם את האירועים הפתוחים האלה על מנת שאנשים יבואו ויוכלו לדבר.

נורית קורן: אני רוצה להמשיך עם מר קרוואני, שיספר על אחיו.

נורית קורן: אתם רואים מה קורה, במשפחה אחת נעלם ילד ובעוד משפחה נעלם ילד, משפחה אחרת, ואחר כך מתחתנים ואז השכול הוא הרבה יותר גדול.

נורית קורן: השם של אחיך?

<יחיאל קרוואני: ציון.

<יחיאל קרוואני: הגענו למחנה עולים עין שמר.

נורית קורן: השם מלא לפרוטוקול, שיהיה כתוב.

<יחיאל קרוואני: קרוואני ציון.

נורית קורן: השם שלך.

<יחיאל קרוואני: קרוואני יחיאל.

<יחיאל קרוואני: אמא שלי ילדה אותו בחפיס, עין שמר.

<יחיאל קרוואני: הלכתי למחרת לאחות, לקבל אישור להביא לי חלב ובגדים לתינוק, בלי זה לא מקבלים שום דבר.

<יחיאל קרוואני: באה האחות, אמרה 'מה? זה ילד בן חודש, איפה מצאתם אותו?' מה?

<יחיאל קרוואני: סבתא שלי חשבה שתיקח אותו ותזרוק אותו לכל הרוחות, מה?

<יחיאל קרוואני: את לא רואה את היולדת בחפיס?

<יחיאל קרוואני: מה את אומרת שמצאה אותו?

<יחיאל קרוואני: איפה מצאה אותו?

<יחיאל קרוואני: בואי תראי את השלייה, הלכה והראתה לה באדמה.

<יחיאל קרוואני: 'תסלחי לי, תסלחי לי', מה זה תסלחי לי?

<יחיאל קרוואני: את לא רואה אותה?

<יחיאל קרוואני: טוב, גמרנו, הביאה לה את הפתק.

<יחיאל קרוואני: עכשיו, אנחנו עברנו למושב תעוז, ליד ירושלים.

<יחיאל קרוואני: הגענו לשם, הוא היה בן 4 חודשים, ילד למופת, מה זה?

<יחיאל קרוואני: היינו קוראים 'ציון', היה עושה ככה, היה כבר הולך על ארבע, בן 4 חודשים.

<יחיאל קרוואני: ביום שבת התחיל לבכות, זה הכול.

<יחיאל קרוואני: בבוקר ביום ראשון באה אחות, 'תראי, הוא בוכה, אנחנו לא יודעים מה יש לו', 'טוב, ניקח אותו להדסה לירושלים', היא הלכה עם אחי זיכרונו לברכה ואמא שלי להדסה יחד איתו, 'טוב, תשאירו אותו, תבואו לבקר אותו למחרת', באו למחרת, איפה ציון?

<יחיאל קרוואני: 'מת'.

<יחיאל קרוואני: אחי לא רצה להגיד לאמא שלי במקום, כי היא הייתה עושה שמח שם, עד שהיא הגיעה למושב, כבר אין אוטובוסים, אין שום דבר, הגיעה, הוא אומר לה 'אמא, ציון מת'.

<יחיאל קרוואני: מת, גמרנו.

<יחיאל קרוואני: הלכתי לחברת קדישא פה בירושלים, אמרו 'לך תחפש אותו ב - - -', אני ואחי, שיהיה בריא, הלכנו עם מכושים וטוריות, הנה פה בית הקברות, פה הקברות ופה קיר, 'פה תחפרו', חפרנו איזה 15 מטר.

נורית קורן: כלומר חברה קדישא באה ואמרה לכם, 'פה הקברים, אתם יכולים לחפור פה'.

<יחיאל קרוואני: כן.

<יחיאל קרוואני: חפרנו חפרנו חפרנו, לא מצאנו שום דבר.

<יחיאל קרוואני: הלכתי אליו, אמרתי לו 'תגיד לי איפה הוא, יש איזה עצם או משהו פה?

<יחיאל קרוואני: '

נורית קורן: אבל לא הייתה מצבה או משהו, חול, כלום.

<יחיאל קרוואני: חול.

<יחיאל קרוואני: אז הוא אמר לי 'תשמע, אנחנו נחפש בתכניות'.

<יחיאל קרוואני: מה, הם צוחקים עלינו?

<יחיאל קרוואני: ילד כזה, בן יום כבר ימות?

נורית קורן: יחיאל, אתם נתתם עדות גם בוועדה?

<רחל קרוואני: כן, גם הוא נתן, הוא נתן עם הדנ"א שעשינו, אז הוא מסר את העדות.

<רחל קרוואני: אבל אני יש לי כל מיני ניירות, אחר כך אני אעביר.

נורית קורן: בסדר גמור, אנחנו נקבל.

<יחיאל קרוואני: דבר כזה יכול להיות?

<יחיאל קרוואני: אמא שלי זיכרונה לברכה הלכה, זה הילד החמישי.

<יחיאל קרוואני: וזהו, כמו שאומרים, כמה אתם במשפחה?

<יחיאל קרוואני: 5, טוב, זה כבר מיותר, תורידו אותו מהרשימה.

<קריאה: זה מעשר.

<יחיאל קרוואני: כן, זה מעשר.

נורית קורן: זה פשוט נורא, שהם ראו כמה שיש במשפחות ילדים והם החליטו להעלים את הילדים.

<יחיאל קרוואני: - - - לא חום, לא שום דבר, אכל ושתה.

<גאולה חוברי: האחות בתכנית של רינה מצליח התבטאה וחלק מהדיבור שלה היה 'טוב, אז יש להם עוד 8, 9, 10', ככה באיזה היא אמרה, כאילו אז מה?

<גאולה חוברי: מה הם עושים עניין?

נורית קורן: ההתנהלות הזאת של לזלזל מאוד בעולים ולומר שהם משפחות גדולות ושיש להם מספיק ילדים, זו הייתה אמירה אומללה ומזעזעת.

<קריאה: לא, אבל זה לא - - - היה לה רק ילדה אחת.

נורית קורן: לא משנה, אני רק אומרת, שמו את היד על כל מי שרק היה אפשר.

<יחיאל קרוואני: יש לי שאלה, היה לי קרוב משפחה, בת הדודה שלי נשואה לאחד אמריקאי שהוא מרצה בבר אילן, הוא התחיל לחקור, אמרתי לו 'תשמע, אחי הלך ובן הדודה שלי', הוא אמר 'טוב, אני אחקור', הלך, חקר, אמר בסוף, 'תשמע, אין מה לעשות'.

<קריאה: לא, זה היה מזמן, איימו עליו והוא הפסיק.

<יחיאל קרוואני: אין מה לעשות.

<יחיאל קרוואני: מישהו איים עליו.

נורית קורן: אנחנו כוועדה נשתדל, אני כוועדה והצוות שלי בוועדה נשתדל לעשות ככל האפשר על מנת לגלות כל פיסת מידע כדי להביא לחקר האמת ולמצוא את הילדים, זה הדבר החשוב ביותר, למצוא איזה שהיא תשובה.

<דוד חוברי: רק הערה.

<דוד חוברי: אני רוצה להזכיר פה לוועדה שבסוף שנות ה-90 חבר הכנסת פורוש, האבא, שנפטר והלך לעולמו, הוא כינס מסיבת עיתונאים גדולה במלון המרכז, ישבנו בירושלים במלון שלו, לפני שהוא הלך לעולמו הוא רצה להוציא את האמת כי הוא ידע את האמת, היו לו הרבה עדויות חותכות, ישבנו שעות שם וחיכינו למסיבת העיתונאים והכול התפוצץ בסוף.

נורית קורן: נכון, הוא לא דיבר.

<דוד חוברי: הוא קיבל רגליים קרות, כיבו את המצלמות, כיבו את הכול.

<קריאה: איימו עליו כנראה.

נורית קורן: נכון, הוא לא דיבר בסופו של דבר.

נורית קורן: הוא רק התחיל, הוא אמר קצת, הוא פתח איזה פתח והפסיק.

נורית קורן: חברים, אמרתי לכם, הצנזורה הייתה, זה מסביר את הכול.

נורית קורן: אני רק אתן פה ותיכף אני אתן להגיב.

נורית קורן: מי רצתה כאן?

נורית קורן: שושנה, בבקשה.

<שושנה מעטי: שלום, שמי שושנה.

<שושנה מעטי: ההורים לי - - - אולי לפני כן, סיפר פה מישהו שהחזירו אותו, אני חייבת לציין, יש לי אח של אבא שלי זיכרונו לברכה, שגר במושב אחיעזר, הם היו במעברה ביחד וזה היה כבר סיפור של אחותי שנעלמה והיה לו ילד כבר גדול, גם כן אמרו לו שהוא מת, הוא בא בצהריים לקחת אותו, אחר הצהריים, אמרו לו שהוא מת והוא התעקש, הוא מספר שהוא נלחם שם עם השומר ממש במכות ופרץ ונכנס ולקח את האחות, השכיב אותה על הרצפה ואמר לה 'תקשיבי, אם את לא נותנת לי את הילד שלי בחזרה אני פשוט חונק אותך', שם את הידיים על הצוואר והיא הביאה לו את הילד בריא ושלם, והיום יש לו נכדים, שיהיה בריא.

<שושנה מעטי: זה ילד שהוחזר.

נורית קורן: אמרתי כבר קודם, שיש הרבה סיפורים כאלה, הורים שבאמת עמדו על דעתם והתעקשו.

נורית קורן: צריך גם לציין שיש כאלה שקיבלו מכות ואשפזו אותם אשפוז כפוי.

נורית קורן: היו כל מיני דברים, אנחנו יודעים את זה.

<שושנה מעטי: אחר כך מנעו מהם אוכל ו - - -

נורית קורן: כן, נכון, מנעו מהם תלושים והכול.

נורית קורן: אנחנו כבר לקראת סיום.

<שושנה מעטי: לא סיפרנו את הסיפור שלנו.

<שושנה מעטי: הסיפור שלנו, הסיפור הזה התרחש אחרי שכבר לנו נעלמה אחות, זאת אומרת האחים, הדוד הזה שסיפרתי עליו, ולאבא שלי.

<שושנה מעטי: ההורים שלי עלו ב-1949, אמא שלי הייתה לקראת סוף היריון, שבועיים אחרי שהם הגיעו היא ילדה תינוקת, התינוקת כנראה לא הרגישה טוב, היו לה קשיי נשימה, היא נלקחה לבית החולים, היא ילדה אותה באוהל, כך אני הבנתי, היא נלקחה לבית החולים ושם היא, זהו, נעלמה.

<שושנה מעטי: אבא שלי חיפש אותה מבית חולים לבית חולים.

<שושנה מעטי: יש לנו כאן מכתב מקורי שאבא שלי הלך לבדיחי, שהיה אחראי על המחנה בראש העין, שמואל בדיחי, הוא עזר לו לכתוב מכתב, זה מכתב המקורי, ממש אותו נייר, 'המוכ"ז טוען כי ביקר בבית החולים סרפנד, מקום שם נשלחה בתו, ולא מצאה.

<שושנה מעטי: שמא תראי מה אפשר לעשות איתו במקרה זה.

<שושנה מעטי: מאז נלקחה בתו לבית החולים עברו 46 ימים', 46 ימים הוא עובר מבית חולים לבית חולים ושולחים אותו, ברגל.

<שושנה מעטי: הם רק הגיעו, היא נולדה שבועיים - - - היא הייתה בת 10 ימים כנראה כשנלקחה.

<שושנה מעטי: כך הוא עבר מבית חולים לבית חולים ואז אחרי כל התקופה הזאת הוא הלך ואמרו לו 'אה, ברכה בת סלם?

<שושנה מעטי: היא מתה מזמן'.

<שושנה מעטי: ובזה זה הסתיים.

<שושנה מעטי: כשהייתי ילדה זה היה מאוד מאוד חזק, כי גדלנו עם הסיפורים האלה ואני זוכרת את התמונה הזאת שבאו לאבא שלי, אני זוכרת אותו יושב על המיטה ולומד תורה וצעירים באו, כנראה התחילו להגיע אז צווי גיוס לבתים של נעדרים, באו אליו, הגיעו, בראש העין זה כמעט בכל בית, ואז באמת התחילו, הסיפור היה בשלוש הוועדות.

<שושנה מעטי: כשהיה הסיפור של עוזי משולם אני לקחתי יוזמה וכתבתי לבית חולים צריפין, סרפנד, וביקשתי מסמך, אם יש מסמך, ביקשתי אישור פטירה על שם ברכה מנחם בת סלם ואם יש בכלל איזה שהם מסמכים.

<שושנה מעטי: הם שלחו לי את הדף הזה, כתוב באמת שהיא - - - זה מין שני סרטים מהמחשב, כתוב שם ש'ברכה בת סלם אושפזה ב-3.1, נפטרה ב-17 - - - ולפי הרשום בספר נפטרה, ומוחזר בזה 50 ₪ ששלחתי כיוון שאין חומר נוסף'.

<שושנה מעטי: ואז עכשיו כשפתחו את כל הארכיון מצאנו הרבה חומרים, גם תעודת פטירה ב-67' וגם גיליון חולה שמשום מה בבית חולים צריפין הוא לא היה ושם הוא כן נמצא, היא הייתה ככה ולא הייתה ככה, הגיעה ככה, אחר כך היה לה ככה, המון המון מחלות היו לה בתוך כמה הימים שהיא הייתה שם.

נורית קורן: כמה זמן היא הייתה מאושפזת לפי גיליון החולה?

<שושנה מעטי: מה-3 עד ה-17.

<שושנה מעטי: הגיעה ב-3.1 ונפטרה ב-17.1.

נורית קורן: יש לך תעודת פטירה?

<שושנה מעטי: יש תעודת פטירה שהונפקה ב-67'.

נורית קורן: וכתוב תאריך?

<שרה אברהם: - - - צו גיוס.

<שרה אברהם: אני זוכרת במפורש שבאו לחפש.

<שושנה מעטי: לא זוכרת, אני הייתי ילדה קטנה.

<שרה אברהם: אני זוכרת, אני הייתי בת 10.

נורית קורן: ואת זוכרת הם באו - - -

<שרה אברהם: כן, לחפש, לשכת גיוס.

<שרה אברהם: זה עוד בוועדה הראשונה, ב-66' או 67'.

<שושנה מעטי: כן, היא הייתה בשלוש הוועדות.

נורית קורן: אחרי מינקובסקי.

נורית קורן: זה מינקובסקי, ברגע שאתם נתתם עדות, פשוט מה שקרה זה שכל החומרים עברו מוועדה אחת לשנייה ומינקובסקי הייתה הראשונה, שם היו 342 ילדים ואחר כך זה עבר לשלגי, בשלגי כבר היו 740 ילדים, אחר כך כל החומרים של שתי הוועדות האלה עברו לוועדת החקירה הממלכתית של כהן-קדמי ולצערי הרב, מה שעולה מכל הפרוטוקולים, שלא נאספו עוד חומרים, נאספו חומרים עד 1955 ולא נאספו יותר, למרות שוועדת שלגי כבר קבעה שזה היה עד 1964.

נורית קורן: אז אתם מבינים כמה מחדלים, אחד אחרי השני, שנעשו על ידי הוועדות, והכול היה במכוון.

נורית קורן: פשוט מכוון.

<שרה אברהם: אחר כך, זה חלק מהעניין של הקברים, שזה היה ריק - - -

נורית קורן: בסגולה.

<שרה אברהם: - - - בשורה זאת, בטור כזה היא קבורה, כאילו היא קבורה, אבל ב-66'-67' היא קיבלה צו גיוס.

נורית קורן: אז בעצם גם לכם יש ציון של סגולה.

נורית קורן: מרב, תרשמי גם אותם.

<שושנה מעטי: השם שלה נמצא, ברכה - - -

נורית קורן: השם שלה נמצא על המצבה?

<שושנה מעטי: אמרתי לך, אז כשהיה הסיפור של עוזי משולם ונכנסנו לזה, הייתי ממש אובססיבית בסיפור והלכנו לבדוק, ערב שבועות, כשהסיפור של עוזי משולם התפוצץ בפסח, ממש אחרי, ואז לפי רישומים שהיו להם, או לפי הוועדות, אני לא יודעת, שמו לוחיות שיש, מלא לוחיות שיש - - -

נורית קורן: אם השם שלה כתוב, אז אני רוצה לדעת שאכן בוודאות היא נמצאת שם.

<שושנה מעטי: אבל בשביל זה עשו מדרכות בטון, שיהיה לך קצת קשה.

נורית קורן: בסדר, קודם כל שהצעת החוק שלי תתגבש ותעבור ואנחנו נוכל לפתוח קברים ולראות, כי יש לכם ציון של קבר, יש לכם שם, צריך לסגור את הסיפור הזה אחת ולתמיד.

<שרה אברהם: הבטון הזה היה חשוף - - -

נורית קורן: אני יודעת, היה חשוף לגמרי, רק אחרי כל הבלגן - - - אנחנו בדקנו מי עשה את זה, ביטוח לאומי, שלחנו, עוד לא קיבלנו תשובה, ביקשנו לדעת מי נתן את ההוראה לעשות את הקברים אחרי הוועדה.

נורית קורן: עוד לא קיבלנו תשובה לזה.

<קריאה: סליחה, אמא שלי, שתהיה בריאה, היא בת 90 ו-, אם אפשר לבוא לצלם אותה.

<ורד שרעבי: גם אמא שלי.

נורית קורן: אתם צריכים לצלם אותה.

נורית קורן: אם אתם רוצים להביא אותה לדבר, אבל בכל זאת היא בת 96, זה קשה.

נורית קורן: אני מציעה שוב, חברות, הדבר הזה מאוד חשוב, זה מסמך היסטורי, אתם צריכים לצלם אותה, אתם יכולים להעביר גם אלינו, אבל תעבירו לעמותת עמרם, שהם מעלים את זה באתר.

נורית קורן: יש להם אתר ייעודי, תצלמו אותה, תעבירו גם אלינו, אולי באיזה שהוא שלב גם אנחנו נעלה - - - אנחנו מנסים, פשוט הוועדה שלנו היא ועדה מאוד מיוחדת, הכנסת עוד לא יודעת איך להתמודד איתנו, כי יש לי כל מיני בקשות מוזרות שבדרך כלל הן לא נעשות בוועדות של הכנסת, אבל היה מאוד חשוב לי שהסיפור הזה יישאר בתוך הכנסת ולא ייצא החוצה, לכן נלחמתי קשה מאוד להקים את הוועדה.

נורית קורן: צריך גם להגיד תודה רבה שאחרי המלחמה שלי בסוף כן הוקמה הוועדה ואנחנו עובדים פה ואנחנו רואים כל פעם כמה הוועדה הזו חשובה, כי היא פותחת כל מסמך וכל פרט חשוב והדברים האלה מאוד מאוד חשוב.

<קריאה: גם לא כולם העידו.

<קריאה: מי שלא העיד הוא - - -

נורית קורן: לכן נלחמתי לעשות את הוועדה הזו פה בכנסת, כי אני יודעת מה החשיבות של הסיפור.

<ורד שרעבי: אני רוצה לשאול שתי שאלות.

<ורד שרעבי: אל"ף, האם אתם גם חוקרים, למשל משרדי ממשלה שהיו בתקופה ההיא, זאת אומרת איך אנחנו יודעים מה נעשה, מה משרדי הממשלה אומרים, בשביל שאנחנו, כמשפחות, שנדע באמת מה התשובות.

<ורד שרעבי: זו שאלה ראשונה.

<ורד שרעבי: והשאלה השנייה שרציתי לשאול זה מה חסוי עדיין בארכיון שלא מגלים, שלא נותנים לראות את זה.

נורית קורן: אז בוודאות מה שאני יודעת שחסוי זה חמישה תיקים של הילדים המאומצים, שעוברים עכשיו איזה שהוא תהליך, כדי שאפשר יהיה לדעת אם אפשר לפרסם את השם שלהם ולפתוח את הסיפור, חלקם ילדים מוכרים, אבל זה צריך לעבור הליך משפטי ואז זה ייפתח.

נורית קורן: הדבר השני שחסוי ומושחר, כל מה שמושחר, הוא לא חסוי, זה כבר נפתח, אבל אם תפתחו אתם תראו שיש תיקים שיש שם חלקים מושחרים, אלה תיקים - - -

<ורד שרעבי: אצלי - - -

נורית קורן: התיק שלך ריק?

<ורד שרעבי: לא, יש לי, אבל בין לבין יש ריק.

נורית קורן: לא, זה הדף האחורי.

נורית קורן: תבינו, כשיש סריקה אז זה סורק גם את הדף השני והוא ריק.

נורית קורן: זה לא שהסתירו משהו.

<ורד שרעבי: אוקיי.

נורית קורן: אם הסתירו משהו אז זה שחור.

נורית קורן: עכשיו, בדרך כלל מה הם הסתירו?

נורית קורן: הם הסתירו ממצאים פתולוגיים, היו תמונות של ממצאים פתולוגיים, הייתה נתיחה לאחר המוות, אז הם הסתירו את זה.

<יצחק אליהו: וזה שרצו לעשות עליהם ניסיונות.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים עוד.

נורית קורן: זה פרק חדש עכשיו שנחשף, שנאמר בפירוש שעשו נתיחות גופה שלאחר המוות, אני לא יודעת לומר בוודאות.

נורית קורן: אלה הדברים שנשארו.

נורית קורן: יש עוד משהו שהוא בהליך של פתיחה, שאני ביקשתי לפתוח אותו, אני עוד לא מדברת על זה.

נורית קורן: ברגע שאני אדע תשובה מהימנה שזה נפתח אז אני אתחיל לדבר על זה.

<ורד שרעבי: ולגבי משרדי הממשלה?

נורית קורן: משרדי הממשלה עכשיו כפופים לוועדה בכנסת, הם חייבים לבוא ולומר את האמת ולתת לנו מסמכים, לכן היה חשוב לי שהוועדה תפתח דווקא בכנסת, כי לי הם חייבים - - -

<שרה אברהם: דווקא כשחלק כבר לא בחיים.

נורית קורן: זה לא קשור.

נורית קורן: חברים, אני רוצה לשים על השולחן, תדעו לכם, המאבק שלי התחיל ברגע שנכנסתי לכנסת, זה לא קשור שפתחו את החיסיון רק בגלל המאבק שלי, זה לא קשור אם זה נפטר או זה נפטר, זה ממש לא קשור, זה במקרה יצא אחד אחרי השני ואתם מוזמנים בדברי הכנסת לראות שאני דיברתי על כל הדברים האלה עוד לפני שאנשים נפטרו.

נורית קורן: פשוט מה שקרה פה, הנושא שעלה לסדר היום, שהעליתי אותו לסדר היום, החשיבות של הפרשה, שראש הממשלה התחייב לפתוח, אין לו מה להסתיר ולכן זה נפתח.

נורית קורן: זו פעם ראשונה בהיסטוריה שגם ראש ממשלה מחויב לפרשה וגם הכנסת.

<קריאה: הוא לא היה מעורב.

נורית קורן: בסדר, אבל - - - לכן זה נפתח.

נורית קורן: לכן אחרי 20 שנה זה נפתח.

נורית קורן: אני אומרת לכם, אם לא הייתי עושה את המאבק, עמותת אחים וקיימים לא הייתה פה, עמותת עמרם, שבעצם נתנו יד ביחד לכל הסיפור הזה ואני, שאני יושבת בתוך הכנסת, אי אפשר להתעלם מזה שחברת כנסת הובילה את זה.

נורית קורן: אי אפשר להתעלם מזה שחברת כנסת, נלחמתי כחברת כנסת, לי אי אפשר היה להגיד לא.

נורית קורן: אני שמחה שגם שרת המשפטים נכנסה לתוך העניין ואכן הכול יצא, זה מה שצריך לומר.

נורית קורן: זה לא קשור לאם זה נפטר או זה נפטר, זה לא קשור.

נורית קורן: אני אומרת לכם, זו שעת רצון, אם אנחנו עכשיו לא נמשיך להעלות את זה לסדר היום ולטפל בזה כמו שצריך ולחשוף את כל הניירת.

נורית קורן: אני לא יודעת מה יהיה אחר כך, עכשיו זו שעת רצון, זה הזמן.

<נעמי חוטר: רציתי לדעת באמת איך שני הילדים שהתגלו, איך זה קרה?

נורית קורן: חברת MyHeritage תרמה ערכות לבדיקת דנ"א, הם ראו חשיבות גדולה בעניין הזה, לבוא ולתת חברתית את הבדיקות למי שירצה לעשות וולונטרית את הבדיקה.

נורית קורן: החברה מתמחה בבניית אילן יוחסין והם עושים את זה על ידי בדיקת דנ"א.

נורית קורן: אני קראתי לאנשים, כל מי שרוצה לבוא להיבדק שיבואו להיבדק, אז באו גם ילדים מאומצים וגם המשפחות.

נורית קורן: ילד אחד לפחות, אני יכולה לומר, הוא כבר לא ילד, הוא כבר איש גדול, יהודה קנטור, הוא חיפש את המשפחה שלו 25 שנה והוא בא לעשות את בדיקת הדנ"א ועל ידי בדיקת הדנ"א הצלחנו לאתר את המשפחה שלו.

נורית קורן: הוא באמת סיפור הצלחה, שהוא מצא את המשפחה הביולוגית שלו.

נורית קורן: והיה עוד מקרה, שבתחילת אפריל הפגשתי ביניהם.

נורית קורן: הם ביקשו להישאר בעילום שם ואני מכבדת אותם.

נורית קורן: הפגשנו עם המשפחה, היה אירוע מאוד מאוד מרגש.

נורית קורן: האמא כבר נפטרה, היא לא הייתה בחיים.

נורית קורן: גם במקרה של יהודה קנטור האמא כבר לא הייתה בחיים, לצערי הרב, אבל הדודים היו וזה היה מאוד מאוד מרגש.

נורית קורן: בעזרת ה' שנצליח עוד.

<רבקה מנחם: יש עוד הורים אחרים, אז כדאי באמת - - -

נורית קורן: אני משתדלת.

נורית קורן: אני צריכה רק לקרוא שוב ושוב לילדים המאומצים, לבוא ולתרום את דגימת הדנ"א שלהם.

<קריאה: יש גם ילדים שידוע שהם מאומצים אבל לא רוצים לדבר?

נורית קורן: כן, יש גם כאלה.

נורית קורן: יש גם כאלה שאומרים 'תניחו לנו, אנחנו לא רוצים'.

נורית קורן: אנחנו נמסור את הפרטים של החברה.

נורית קורן: בשבוע שעבר ביום חמישי היה יום מרוכז.

נורית קורן: אנחנו ניקח את הפרטים, נעביר לחברה, הם יקראו לכם.

<דוד חוברי: רציתי רק לשאול שאלה קצרה.

<דוד חוברי: למה לא ניתן ליצור מהלך שייפתחו תיקי אימוץ לחברי ועדה נבחרים?

נורית קורן: אנחנו עובדים על הנושא הזה.

נורית קורן: כידוע לך, יש חוק והמשפחה לא יכולה לקבל את הפרטים, רק הילד המאומץ, הוא זה שיכול לבוא ולפתוח את תיק האימוץ.

<ורד שרעבי: אבל האימוצים שנעשו לא חוקיים.

נורית קורן: נכון, לכן אמרתי לכם כמה חשוב שחברת כנסת מעורבת פה?

נורית קורן: הגשתי הצעת חוק עכשיו, שיותר לאנשים שקשורים לפרשת ילדי תימן, למשפחות הביולוגיות, לבוא ולפתוח את התיק.

נורית קורן: יש לי פגישה עם משרד המשפטים בנידון, ההצעה מונחת כבר בוועדת שרים לחקיקה, יש לה המון המון השלכות, אני מתעקשת שכן נוכל לפתוח.

נורית קורן: הפשרה תהיה, כמו שאתה אומר, שיכול להיות שאנחנו כחברי ועדה נוכל לקבל את ה - - - אני כיושבת ראש, אם הם יחליטו למדר אנשים אחרים, לפחות שאני כיושבת ראש אני אוכל לדעת אם יש תיק אימוץ או אין.

נורית קורן: אנחנו כבר ניסינו.

נורית קורן: באה אלינו מאומצת שלא היה תיק, אין מה לעשות איתה, רק בדיקת דנ"א.

נורית קורן: פשוט אין תיק, אין תיק.

נורית קורן: מאוד בעייתי.

נורית קורן: לגבי מה ששאלת לגבי משרדי הממשלה.

נורית קורן: אז אמרתי לך, משרדי הממשלה מחויבים לתת לנו כל מסמך שאנחנו מבקשים.

נורית קורן: לא תמיד יש אותו, אבל הם חייבים לתת לנו תשובות.

נורית קורן: דבר נוסף שעשינו פה, הקמנו צוות בין משרדי שכל המשרדים יהיו בתוך הצוות, כל המשפחות יגישו לנו את הניירת, הם לא יצטרכו הם לגשת לכל משרד ומשרד, כי יש כאן כמה משרדים שמעורבים, משרד הבריאות, משרד הפנים, אז צריך לגשת ממשרד למשרד ולא תמיד בתי החולים מוכנים לתת, סיפור, אנחנו גיבשנו פה צוות בין משרדי, שכל משפחה שרוצה להגיש לנו שאילתה, לברר פרטים, זה יוגש אלינו ואנחנו נפנה אליהם, הם גם יהיו מחויבים בתוך תקופת זמן קצרה ביותר לתת לנו את התשובות.

נורית קורן: כל הדבר הזה, הכול מתגבש, אני מקווה שבשבועיים האחרונים אנחנו נסגור את כל הפרטים.

<יונה מוכתר: אני רוצה לשאול שאלה.

<יונה מוכתר: לפני שאת נכנסת לכל הנושא הזה בית המשפט העליון, שזה דבר גדול, מכובד, סגר את הנושא ל-70 שנה.

נורית קורן: זה לא בית משפט.

<יונה מוכתר: לא, זה בג"צ.

נורית קורן: לא, חברים.

<יונה מוכתר: אוקיי, מה הסיבה שסגרו את זה ל-70 שנה, ועכשיו, כשאת נכנסת לתמונה, הנושא נפתח?

<יונה מוכתר: איזה סיבה הייתה?

<יונה מוכתר: היה טיעון אחד, בטחון המדינה, עכשיו אין צורך בביטחון של המדינה, זהו?

נורית קורן: יונה, שאלת שאלה, תן לי להשיב.

נורית קורן: המסקנות של ועדת כהן-קדמי הוגשו לממשלה, לראש הממשלה, אנחנו לא יודעים, לא היה מסמך, עכשיו כשהחומרים נפתחו, לא היה מסמך שאמר שהוועדה ביקשה לסגור ל-70 שנה, אנחנו לא יודעים עד היום מי נתן הוראה לסגור ל-70 שנה חיסיון.

נורית קורן: אין, לא היה מסמך שהיה שם.

נורית קורן: למה זה נסגר?

<יצחק אליהו: זה כמו חטיפה.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים, אין.

נורית קורן: מה שקורה כרגע, הבקשה שלי הייתה לראש הממשלה, ברגע שאין שום מסמך כזה וברגע שאין שום הנחיה הייתה ישיבת ממשלה שהטילה חיסיון על הפרשה.

נורית קורן: עכשיו מה שהיה צריך לעשות זה לעשות הליך משפטי, לבקש שהממשלה תפתח את החיסיון על התיקים וזה מה שנעשה.

נורית קורן: לכן, לבקשתי ולבקשת שרת המשפטים, מונה השר צחי הנגבי, באותם ימים השר צחי הנגבי מונה להיות שר ורק שר יכול היה לקרוא את הפרוטוקולים, כי גם אני ביקשתי ואמרו לי לא, חברת כנסת לא יכולה, רק שר, ומכיוון שהוא מונה לשר ללא תיק, אמרתי, אוקיי, יש לו זמן, הוא בדיוק מונה עכשיו, ביקשתי מראש הממשלה להטיל את זה עליו וגם לשר צחי הנגבי הייתה נגיעה בפרשה, כשר משפטים וכשר הבריאות, ולכן זה היה חשוב לי שדווקא הוא יקרא את כל הפרוטוקולים ואני שמחה שהוא קיבל החלטה אמיצה, לפתוח.

נורית קורן: ברגע שהוא נתן את ההמלצה זה חזר חזרה לממשלה והממשלה הצביעה על זה.

נורית קורן: כל השרים כולם יד אחת הרימו בעד לפתוח את הפרוטוקולים.

נורית קורן: זה ההליך שהיה.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים שום דבר, אני גם לא נוברת, זה לא מעניין אותי.

נורית קורן: אותי מעניין עכשיו כל החומרים ייפתחו.

נורית קורן: אני רוצה לקבל לידיים שלי כל חומר שישפוך אור על הפרשה וזה אומר גם, גם מי ששומע אותי עכשיו, גם הדסה, הדסה כגוף, נעמ"ת, ויצ"ו, היו בתי ילדים, הם מוסדות לא ממשלתיים, אני מבקשת פה, אנחנו זימנו אותם לבוא לדיון ראשון שקיימנו בנושא והם לא הגיעו, ואני מכאן קוראת להם שבפעם הבאה שאנחנו נזמן אותם אני קוראת להם להגיע.

נורית קורן: לא רק שאני קוראת להם להגיע, אני קוראת להם לשלוח כל מסמך שיש בידם שעוסק בפרשה, שעוסק בילדים, לאן הגיעו הילדים, לאן הועברו הילדים, אני מבקשת מהם להביא הכול לוועדה.

נורית קורן: זה הזמן, זו שעת רצון.

נורית קורן: אני לא רוצה להאשים אף אחד במעשה הנורא הזה, אני כרגע רוצה לגלות את הילדים.

נורית קורן: זו שעת רצון ואנשים צריכים להבין, לבוא ולהביא את זה.

נורית קורן: אלה הדברים.

<יונה מוכתר: ואם זה לא יקרה, איך את יכולה ל - - -

נורית קורן: אנחנו נפעל על פי חוק ונראה מה לעשות.

נורית קורן: יושב איתנו ד"ר משה נחום, רצית לומר כמה מילים, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו חייבים לסיים.

נורית קורן: משה נחום גם לקח חלק בהעלאת יהודי תימן וגם בפרשה.

<משה נחום: אני הייתי המגשר בין ראש הממשלה והרב עוזי משולם בערב פסח, כתבתי את זה בספר.

<משה נחום: אני אתן לכם תקציר על בתי הקברות.

<משה נחום: יש דברים אחרים, אני אשאיר את זה לפעמים הבאות.

<משה נחום: בתי הקברות כולם, אם נתחיל במחנה דוד, היה גם באחיעזר, בירושלים, נחלאות, היה בהר המנוחות, מרצפות.

<משה נחום: בסגולה היו 750 מרצפות 60 על 60, הם ניסרו אותם, כשקמה הצעקה של הרב עוזי משולם הם ניסרו את המרצפות, עשו מ-750 1,550 קברים.

<משה נחום: איך יכלו לקחת שטח, לתקוע בו 1,550 מרצפות ללא שמות?

<משה נחום: כשקם הרב עוזי משולם, אחרי פסח, כי בערב פסח אני הייתי מגשר והפרדתי בין הנצים, בין המשטרה ואנשי משולם והם הלכו הביתה לעשות חג, אני כתבתי את זה בספר על הפרשייה הזאת, אני חוקר את הפרשה הזאת 42 שנה.

<משה נחום: אנחנו עלינו לפני קום המדינה, נגנבה לי בת אחות.

<משה נחום: אחד הדברים שהלכתי לחפש בבתי העלמין זה לראות מי קבור, אבל אין שמות, זה רק מרצפות, זה בכל בתי העלמין.

<משה נחום: זאת אומרת היו למעלה מ-5,500 קברים פזורים ברחבי הארץ.

<משה נחום: יוסיפוב היה העורך דין של ועדת החקירה הממשלתית, הייתה רעידת אדמה, הארכיון של משרד הפנים היה ברחובות, רעידת האדמה הפילה סטפה מלמעלה והתפרקה והייתה רשימה של 5,882 תיקים שכתוב עליהם 'ילדי תימן הנעדרים – סודי'.

<משה נחום: למזלי צילמתי את זה עם ערוץ 9, בשעות הבוקר, ואז הם הזמינו את המשטרה, אבל כבר עשינו את הצילום.

<משה נחום: יוסיפוב, שהיה העורך דין של ועדת החקירה הממלכתית, ועדת החקירה הממלכתית קמה היות שהרב משולם אילץ אותי לעתור לבג"צ להקמת ועדת חקירה ממשלתית.

<משה נחום: הרבה פעמים ניסו להקים ועדת חקירה ממלכתית, תקראו את זה בספר, טובי עורכי הדין של המדינה הגישו ונכשלו ושילמו התימנים הוצאות משפטיות.

<משה נחום: אז הרב משולם אמר לי 'זה רק אתה תוכל להיכנס ולצאת', נכנסתי, הפרקליטה והיועץ המשפטי התנגדו לזה בכל תוקף, בן אדם לא יכול להיכנס לעתור בלי עורך דין כשהוא מאשים ממשלה, את כל מערכת המשפט, את כל המוסדות הרפואיים ואת משרדי הממשלה.

<משה נחום: כשאנחנו האצנו יותר בממשלה להכיר בעובדה שהיו גניבות ושוד ורצח וניסויים רפואיים, לא על מתים, אדוני, כי יש לי כאן מסמכים על אנשים חיים, נשים נחטפו, ואני אתן את זה בהזדמנויות הבאות, אבל כשפתחנו במאבק נגד חברה קדישא, אז הם הורידו את המרצפות, יצאו בטון באורך של 40 ו-50 ו-60 מטר - - -

<קריאה: בסגולה יש את זה.

<משה נחום: נכון.

<משה נחום: איך יכלו פתאום לנחש במרצפות ריקות בלי שמות, לתקוע שם 2,000 שמות?

<משה נחום: כאן נקבר יוסף בן יחיא, פה נעמי בת בדרה, בדרה בת יחיא.

<רבקה מנחם: אלמוני שרעבייה.

<משה נחום: אלמוני שרעבייה?

<משה נחום: אני לא יודע אם אני לא קבור שם גם.

<משה נחום: הם שמו סתם שמות על פלחי שיש.

נורית קורן: ד"ר משה נחום, רק תצטמצם, כי אין לנו זמן, אני צריכה לסיים.

<משה נחום: כן, אני אמרתי רק על בתי הקברות.

<משה נחום: לכן אם אתם מצפים מהקברים האלה למצוא, חבל לפתוח, זה בזבוז זמן, זה שקר.

<משה נחום: אנחנו פתחנו עשרה קברים, אמרתי אז לוועדת החקירה הממלכתית - - -

נורית קורן: ד"ר משה נחום, היו שם 22 שלדים, בקברים שנפתחו.

<משה נחום: מי שם אותם?

נורית קורן: היו עשרה קברים, אבל היו 22 שלדים.

נורית קורן: וזה לא התאים לאף אחד שם.

<משה נחום: לא רק זה, אני אמרתי לוועדת החקירה, אמרתי לכהן, 'אדוני, אנחנו פותחים עשרה קברים, בכל בית עלמין, והיה אם נמצא עצם של תרנגולת אני סוגר את כל התיק של ועדת החקירה ולכו הביתה'.

<משה נחום: היה לי מזל שאלוהים חנן אותי בקצת שכל, ביקשתי מבית המשפט העליון, בפסק הדין, השופט חשין, הוא ומאיר שמגר וטדי אור, ביקשתי שיתעדו במצלמות את כל ועדת החקירה, ובמיוחד אנשי משולם, והם תיעדו הכול.

<משה נחום: אני אומר לכם ברגע זה, ועדת החקירה שיקרה בעזות מצח.

נורית קורן: כן, ברור למה.

<משה נחום: לא רק זאת, אליקים רובינשטיין, אני אומר את השמות שלהם - - -

נורית קורן: אני לא רוצה להיכנס לזה - - -

<משה נחום: לא, הוא הוציא מסמך באמצע ועדת החקירה הממלכתית, שהוא לא מוצא שאיזה שהוא ילד נחטף או שנעשתה עבירה או שהיה אקדח מעשן.

<משה נחום: בית משפט עליון, שופט בבית משפט עליון אומר שהוא לא רואה.

נורית קורן: נדמה לי שהוא היה אז יועץ משפטי לממשלה באותה תקופה.

<משה נחום: אבל הוא היה גם שופט.

נורית קורן: אחר כך.

<משה נחום: כשהוא היה שופט הוא הוציא את המסמך.

נורית קורן: אוקיי, אנחנו נבדוק גם את זה.

<קריאה: השופט היה תימני או אשכנזי?

<משה נחום: אשכנוזי מתימן.

נורית קורן: טוב, ד"ר משה נחום, אני יכולה לסיים?

נורית קורן: זהו?

נורית קורן: תודה רבה, ד"ר משה נחום.

<יצחק אליהו: כבוד היושבת ראש, בעזרת ה' י"ג בתמוז זה יום ההילולה של הרב עוזי משולם, אני מקווה לפני היציאה לפגרה של הקיץ, כבודה, יושבת הראש, תעשה משהו לעילוי נשמתו.

נורית קורן: כבר יש יום, יש יום שיצוין במליאה, ב-20.6.

נורית קורן: עמותת עמרם קבעה את היום, 21.6, אבל מכיוון שבכנסת מציינים ימים מיוחדים ביום שלישי ולא ביום רביעי אז אנחנו נציין השנה, בשנתיים הקודמות ציינו את זה ב-21.6, השנה זה יצוין חריג ב-20.6, ואתם מוזמנים לבוא, אתם מוזמנים כצופים גם במליאה וגם אנחנו נקיים פה בשעה שתיים, נפרסם את זה, לצערי הרב לא יהיו הרבה מקומות אז ברגע שנפרסם תירשמו.

נורית קורן: אבל אפשר יהיה להיכנס לכנסת ולהיכנס למליאה.

נורית קורן: אני אשמח מאוד שגם אם לא יהיה מקום פה בתוך הוועדה שהמליאה תהיה מלאה, זה חשוב ביותר.

<יצחק אליהו: יש אמפי.

נורית קורן: אין, זה תפוס.

נורית קורן: טוב, אנחנו מסכמים.

נורית קורן: היום שמענו את בני המשפחות מבטאים את כאבם הרב.

נורית קורן: אנחנו פועלים לרכז את כל הסיפורים ולהנציח את הסיפורים במידת האפשר, אנחנו נפנה לרשויות וננסה למצוא פרטי מידע נוספים על מנת לדעת מה עלה בגורל הילדים של כל הסיפורים שעלו פה.

נורית קורן: אני מבקשת שכולם יגישו את כל הניירת שיש לכם, זה חשוב ביותר, מי שלא מסר שיישאר אחרי הדיון.

נורית קורן: אנחנו נקיים דיונים נוספים, כמו שקיימנו היום, ואני מזמינה את כל מי שמעוניין להמשיך ולבוא ולספר את הסיפור וליצור קשר עם הוועדה שלנו, הטלפון של הוועדה 02-6408045 או 46 בסוף.

נורית קורן: חשוב ביותר, משפחות שלא התלוננו, כי משפחות שהתלוננו יש לנו פחות או יותר תיעוד ומסמכים בפרוטוקולים, אבל לי מאוד חשוב משפחות שלא התלוננו עד כה ושלא ידעו, רק מרגע שהעלינו את הנושא לסדר היום הציבורי, שהן תבואנה ותתלוננה כי זה חשוב ביותר, על מנת שנוכל לדעת בכמה ילדים מדובר.

נורית קורן: אני מודה לכולכם, תודה רבה.

נורית קורן: אני מזכירה שיש לנו דיון ב-8.5 ומי שירצה להשתתף כקהל, מוזמן.

נורית קורן: תודה רבה.