הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 116, 2016-12-12 12:30

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה בנושא פיקוח ואכיפה על עבודת בני נוער בקיץ בפרט, אבל אנחנו נתייחס לזה גם במובן הרחב יותר.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו הזדמנות בעצם לפרוש את היריעה ולהסתכל על הדברים בצורה רחבה.

יפעת שאשא ביטון: זו בעצם ישיבת מעקב לתהליך שעשינו בשנה שעברה, תהליך שעל פניו מיקדנו אותו לקיץ, אבל ידענו שכשאנחנו נחצה את הקיץ הקרוב ונלמד קצת את מה שקורה, נכוון את פנינו גם לעבודה של בני הנוער במהלך שנת הלימודים ואם יעלו סוגיות שהן רלבנטיות לעבודה של בני נוער במהלך שנת הלימודים שאליהן אנחנו נדרשים להתייחס, אז כמובן תרגישו חופשי להעלות גם אותן.

יפעת שאשא ביטון: אני מתבלטת עם מי להתחיל.

יפעת שאשא ביטון: בא לי שכולם ידברו, כי כולם חשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני אהיה נאמנה למשרד הכלכלה.

<מאיר דוד: זה משרד הרווחה.

<מאיר דוד: כבר לא כלכלה.

יפעת שאשא ביטון: גם זה עבר?

<מאיר דוד: כן.

<מאיר דוד: זה תחום התעסוקה והוא גם עבר למשרד העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אני חשבתי שרק המעונות.

<מאיר דוד: לא, לא.

<מאיר דוד: כל תחום התעסוקה.

יפעת שאשא ביטון: חתיכת רכש הוא לקח לעצמו, מה?

יפעת שאשא ביטון: זה לא לפרוטוקול.

<מאיר דוד: כן, הוא לקח את רוב העובדים של משרד הכלכלה.

<מאיר דוד: רוב העובדים של משרד הכלכלה עברו למשרד העבודה.

<קריאה: אז מה עושה עכשיו ההוא של הכלכלה?

<מאיר דוד: זה נושא שאין לי יכולת לתת עליו תשובה מה הם עושים, אבל כל תחום התעסוקה, כולל מעונות יום, הכשרה מקצועית, אכיפה והסדרה, כל זכויות העובדים, הכל עבד למשרד העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז משרד העבודה והרווחה, אני אצטרך להתרגל.

יפעת שאשא ביטון: בוא ספר לנו קצת נתונים על הקיץ האחרון, מה היה שם, מה המגמות, כמה עיצומים הוטלו אם בכלל.

יפעת שאשא ביטון: לכמה בתי עסק הגעתם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<מאיר דוד: אוקיי.

<מאיר דוד: כמו שאמרת אנחנו השתדלנו לא להתמקד רק בקיץ, קצת להתחיל לפני ולהמשיך אחרי וזה אחד הלקחים.

<מאיר דוד: אנחנו לא נתמקד רק בקיץ, אנחנו נעשה את זה לאורך כל השנה.

<מאיר דוד: אני אשמח לקבל כל מידע שיש ברשותכם כבר היום.

<מאיר דוד: תעבירו, אל תחכו לקיץ.

<מאיר דוד: תעבירו אותו, אנחנו רוצים לבדוק אותו לאורך כל השנה.

<מאיר דוד: אנחנו בדקנו למעלה מ-300 בתי עסק במהלך הקיץ האחרון, מתוכם ב-160 פתחנו בהליכי חקירה, ששם היה חשדות שיש הפרות של זכויות עובדים.

<מאיר דוד: אני חייב לציין שברוב המקרים שהיינו ההפרות לא מדברות על הפרות של שכר.

<מאיר דוד: מדברים שם על הפרות העסקה.

<מאיר דוד: בעבודה הפרות העסקה זה משהו שכנראה קשור יותר לתחום ההסברה ופחות לתחום האכיפה.

<מאיר דוד: או לתחום שאנחנו צריכים לחשוב על קצת שינויים בחקיקה.

<מאיר דוד: אני אתן דוגמאות.

<מאיר דוד: בנושא שכר מינימום הטלנו רק שני עיצומים.

<מאיר דוד: זאת אומרת רק בשני מקרים מצאו שהנערים לא קיבלו שכר מינימום, מתוך 160 מקרים של מעסיקים שאנחנו בדקנו.

<מאיר דוד: אז זה לא בסדר, אבל זה באמת בשוליים.

<מאיר דוד: איפה אנחנו נתקלים בבעיות?

<מאיר דוד: אנחנו נתקלים בבעיות של נערים עובדים מעבר לשעות המותרות שלהם ביום.

<מאיר דוד: מועסקים בלילה, בשעות המאוחרות.

<מאיר דוד: אבל כשאנחנו מדברים בתקופת הקיץ, בואו נשאל את עצמנו אם זה נכון או לא נכון לאפשר את זה או לא לאפשר את זה.

<מאיר דוד: נכון שהחוק לא מתיר, אבל אולי כן זה המקום לחשוב על זה גם.

<מאיר דוד: הפרה נוספת שהיא לא שכיחה אבל נתקלנו בה במקרים בענף המסחר במקומות, בחנויות שגם שם נערים עובדים במנוחה שבועית.

<מאיר דוד: רוב ההפרות – 188 התראות נתנו במהלך השנה ותשעה עיצומים.

<מאיר דוד: רק שניים מהם זה נושא של שכר.

<מאיר דוד: כל היתר מדובר פה על הפרות של העסקה, תנאי העסקה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, ובהפרות של העסקה אין סנקציות שאפשר לנקוט מטעם המשרד?

<מאיר דוד: אמרתי.

<מאיר דוד: התראה מנהלית.

<מאיר דוד: ברובן זה הפרה ראשונה.

<מאיר דוד: בהפרה ראשונה ניתנות התראות בפעם הראשונה.

<מאיר דוד: שבעה מהמקרים של הפרות העסקה זה כבר פעם שנייה, אז ניתנו גם עיצומים.

<מאיר דוד: זה גם סוג של - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש מעקב.

<מאיר דוד: כן.

<מאיר דוד: יש מעקב.

<מאיר דוד: יש מקרים שאנחנו חוזרים אליהם פעם שנייה.

<מאיר דוד: תלוי.

<מאיר דוד: גם מנתחים האם באמת מעסיק כזה הוא עבריין ששווה לחזור אליו פעם שנייה או שזו הייתה מעידה חד פעמית ולא כדאי למקד עוד פעם את האכיפה אצלו, אבל שבעה מקרים זו הפרה חוזרת, אז המעסיקים קיבלו עיצומים.

<מאיר דוד: היתר זו הפרה ראשונה, אז הם קיבלו התראה.

<הדרה רוזנבלום: מה עושים לו?

<מאיר דוד: בהפרה חוזרת הוא מקבל עיצום כספי.

<מאיר דוד: בהפרעה ראשונה הוא מקבל - - -

יפעת שאשא ביטון: מה גובה העיצומים היום?

יפעת שאשא ביטון: הרי אז דיברנו שזה היה סכום של 26 אם אני לא טועה והעליתם את זה.

<מאיר דוד: נכון.

<מאיר דוד: יש שלושה מדרגים.

<מאיר דוד: המדרג הנמוך – הפרות של מסמכים וכאלה – זה 5,000 שקלים, 110 להפרה.

<מאיר דוד: הפרות העסקה ברובן זה 20,400 לכל הפרה והפרות של שכר או הפרות העסקה חמורות זה 35,740 לכל הפרה.

<מאיר דוד: אז יש גם מקרה חריג שהטילנו עיצום על מפלגה במהלך השנה האחרונה, על שתי מפלגות, בנושא של אי תשלום שכר מינימום על תקופת הבחירות הקודמות.

<מאיר דוד: אז זה גם כן - - -

יפעת שאשא ביטון: על מפלגות צריך להטיל עיצומים יותר כבדים, גם כי הן אמורות לייצג את הציבור, זו פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, יש להן מספיק כסף כדי לשלם את זה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה 30,000 שקלים בשביל מפלגה.

<מאיר דוד: הבית היהודי ותקומה.

יפעת שאשא ביטון: אני מרשה לעצמי כפוליטיקאית לומר את זה.

<מאיר דוד: כן, גם אני חושב לגבי המקרה הזה, אנחנו גם צריכים להקפיד יתר.

<מאיר דוד: אני רוצה להגיד שחלק גדול מהמידע שקיבלנו והגענו אליהם, פשוט נערים מועסקים כחוק.

<מאיר דוד: באמת, מעסיקים כנראה כבר רוצים להתיישר או שאפילו נערים שמודעים לזכויות, אז בעיקר במקומות כאלה לא מצאנו הפרות, ולכן לא פתחנו בהליכים.

<מאיר דוד: אין צורך לפתוח בהליכים.

<מאיר דוד: סך הכל 160 הליכי חקירה נפתחו, מתוכם יש שישה הליכים שעדיין מתנהלים בהליכים פליליים, שאני לא רוצה לפרט אותם פה, כדי לא לפגוע בהליכי חקירה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<מאיר דוד: כי הם יגיעו גם לכתבי אישום.

<מאיר דוד: אלה שישה מקרים אבל שאנחנו מדברים על תופעות יותר - - -

יפעת שאשא ביטון: קיצוניות.

<מאיר דוד: קיצוניות, בהחלט.

<מאיר דוד: עם העסקות של קבלני כוח אדם ועם עוד כל מיני תופעות שאני לא רוצה לפרט כאן, אבל אלה הם הליכים שהם יותר רחבים, כנגד שישה מעסיקים שונים בכל מיני תחומים.

<מאיר דוד: זה בתחום האכיפה בגדול.

יפעת שאשא ביטון: יש יותר פניות, אם אנחנו בוחנים את זה ביחס לשנה שעברה?

<מאיר דוד: כמות הפניות היא הולכת ופוחתת בקרב בני נוער.

<מאיר דוד: אני לא יודע למה, אבל אם לא מגיע לנו מקו לעובד, סליחה, מהנוער העובד והלומד או מידע שאנחנו אוספים ממקורות, אנחנו כמעט ולא מקבלים פניות.

<מאיר דוד: תלונות של נערים הן בודדות.

<מאיר דוד: הפניות היחידות הן בעיקר שאלות אינפורמטיביות.

<מאיר דוד: אני מקבל דרך האפליקציה בסקר כל מיני שאלות או כל מיני רעיונות לשינויים, אבל לא מקבל תלונות בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, כי תיכף הנתונים שאנחנו נשמע מהנוער העובד והלומד הם קצת - - -

<מאיר דוד: אז הלוואי שתביאו לנו את כל הנתונים האלה, אני אשמח לקבל אותם כבר היום, כדי שנוכל מחר להמשיך לטפל בהם.

<מאיר דוד: גם חשוב לציין שככל שהתלונות יגיעו יותר מהר, יהיה יותר קל להתמודד.

<מאיר דוד: כי נערים שסיימו לעבוד או שכבר התגייסו לצבא, הראש שלהם כבר לא פנוי להתמודד עם התלונות האלה.

<מאיר דוד: זהו בגדול, אבל כן עשינו עוד הרבה פעולות הסברה, גם תודות לעבודת המכינה שעשית.

<מאיר דוד: אז עשינו קמפיין פרסומי עם אותה נערה - - -

יפעת שאשא ביטון: ראיתי.

<מאיר דוד: ליגל רז, זאת היא הייתה הצלחה פנומנאלית.

<מאיר דוד: מעל חצי מיליון צפיות.

<מאיר דוד: אני חושב שהיא באמת העלתה את המודעות.

<מאיר דוד: עדכנו את האפליקציה שלנו של בני הנוער, גם במגזר הערבי, גם במגזר היהודי.

<מאיר דוד: הוצאנו מדריך לבני נוער עם מעט טיפים.

<מאיר דוד: כל פעם אנחנו מוסיפים טיפים לבני הנוער.

<מאיר דוד: יצאו הודעות לעיתונות.

<מאיר דוד: הייתה הרצאה אחת.

<מאיר דוד: את זוכרת שדיברנו על כך שנלך לכל בתי הספר ועם השלטון המקומי וזה לא כל כך הסתדר.

<מאיר דוד: הכנתי את כל המינהל שלנו, 100 עובדים.

<מאיר דוד: חיכו רק להגיע לבתי הספר.

<מאיר דוד: עשינו פיילוט אחד בבית הספר דנמרק בירושלים, זה היה מאד מוצלח, הפידבק היה מאד חיובי.

<מאיר דוד: אני באופן אישי התנדבתי להרצות בבית הספר של הבת שלי, אז כבר סיכמתי עם המנהל, אבל אני חושב שכדאי שנעשה את זה הרבה יותר מסודר וההמלצה שלי לעשות - - -

יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל מעכשיו.

<מאיר דוד: כן.

<מאיר דוד: ההמלצה שלי לעשות לפני פורים.

<הדרה רוזנבלום: בתוך בחינות הבגרות זה לא בראש שלהם.

<מאיר דוד: זהו, אז אני אומר, ההמלצה היא שנעשה את זה לפני פסח.

<מאיר דוד: אולי בתקופה בין פורים - - -

<הדרה רוזנבלום: מפורים להתחיל.

<מאיר דוד: כן, מרס, אפריל.

<מאיר דוד: לפני פורים לעשות את זה, כי המפקחים רוצים ויש המון מידע לתת.

<מאיר דוד: אנחנו עכשיו הולכים להפיק עוד שני סרטוני הסברה, שנעלה אותם בקרוב גם לאתר.

<מאיר דוד: עשינו גם לא מעט ראיונות פרונטאליים בתקשורת, בעיקר למגזר הערבי, בכל מיני תכניות אקטואליה.

<מאיר דוד: זה בתחום ההסברה.

<מאיר דוד: זהו.

<מאיר דוד: אני באמת מודה לך, חברת הכנסת על הכל, כי זו הייתה באמת עבודה פורייה השנה בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: אני שומעת אותך ומתלבטת אם לספר או לא, אז מקסימום לא לפרוטוקול, אבל אני מוכרחה לומר שסרטון ההסברה שהיה מאד מאד מוצלח, מבחינתי היה הוכחה למה חשוב כל הזמן שנשב אנשי מקצוע וכל אחד יעשה את מה שהוא טוב בו.

יפעת שאשא ביטון: כי כשאני ראיתי אותו בפעם הראשונה רציתי - - -

<מאיר דוד: מזעזע נכון?

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: מה הם בחרו?

<מאיר דוד: גם אני הזדעזעתי.

יפעת שאשא ביטון: איך הם מביאים דבר כזה לילדים?

יפעת שאשא ביטון: זה לא חינוכי.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, איש החינוך שלי פרץ ואז החברה שלי במשרד אמרו תירגעי בבקשה, זה מה שמדבר לילדים, את לא מכירה אותה, היא טוקבקיסטית, או לא יודעת מה.

יפעת שאשא ביטון: או יו-טיוברית, או אני לא יודעת מה.

<קריאה: היא יו-טיוברית.

יפעת שאשא ביטון: ואז עיקמתי חצי פרצוף והלכתי, כי כבר לא היה הרבה מה לעשות ומסתבר שזאת הייתה הצלחה מסחררת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני דיברתי עם בני נוער - - -

<בר גרנות: שאלו - ראית את זה קודם?

<בר גרנות: את הסכמת לזה?

<בר גרנות: אמרתי הם לא שאלו אותי.

<מאיר דוד: מכיוון שאנחנו מדברים כרגע לא לפרוטוקול, אני הגבתי בדיוק כמוך.

<מאיר דוד: הזדעזעתי.

<מאיר דוד: כמעט הורדנו את זה, אבל אז אמרו לי כנס לראש של הנוער.

<מאיר דוד: כנס לראש של הילדים.

<מאיר דוד: אז נכנסתי לראש של הבת שלי, וזהו.

יפעת שאשא ביטון: כן, זהו וזה הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אבל תקשיב, בזכות זה מסתבר שהצלחנו להגיע לחשיפה מדהימה.

<מאיר דוד: מדהימה.

<מאיר דוד: אין מה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: שמעתי אנשי מקצוע מדברים על זה, אז כן.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה רק מוכיח שיש ברכה בזה שיושבים כל כך הרבה מוחות ואנשים גם אצלכם.

<מאיר דוד: אני רוצה להגיד עוד משהו שלא חייב לפרוטוקול, אבל יצא לי לקבל לא מעט פניות דווקא מגופים ציבוריים.

<מאיר דוד: ממתנ"סים, מרשת מתנ"סים וכאלה, ששם דווקא יש מחסור בידע לגבי תעסוקת בני נוער.

<מאיר דוד: לא מעט מתנ"סים מעסיקים הרבה מאד בני נוער במהלך הקיץ בכל מיני אירועים חד יומיים כאלה, כשיש להם יום ספורט, כשיש להם הופעה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<מאיר דוד: ודווקא שם יכול להיות כשל.

<מאיר דוד: אני קיבלתי איזה טלפון אישי, פתרתי את זה ללא קשר לאכיפה.

<מאיר דוד: אני אגיד מה הייתה הטענה – יום לפני שצריכים לשלם את המשכורת לנערים הם קיבלו הודעה בווטאסאפ – אנחנו נוכל לשלם לכם את המשכורת בחודש הבא.

<מאיר דוד: זה נשמע כאילו אתה יודע מה, לא הספקנו להתארגן.

<מאיר דוד: אולי לאותו מתנ"ס ואותו מנהל כוח אדם זה היה נשמע משהו מאד שולי, כי בסך הכל לא הסתפקתי להתארגן.

<בר גרנות: אבל הילד תכנן לנסוע לחו"ל, אז?

<מאיר דוד: אני התקשרתי אליו.

<מאיר דוד: הסברתי לו גם בהיבט החוקי וגם בהיבט האישי של הנער, מה הוא מרגיש שהוא מחכה מחר למשכורת, ל-500 שקלים שהוא רוצה מחר ללכת לקנות לעצמו איזה ג'ינס.

<מאיר דוד: באותו יום יצאו משכורות לנערים, אבל אני חושב שכן שווה לנו לפרסם גם את העניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי לא פה?

<קריאה: הדר לא הגיעה.

<קריאה: היא הייתה פה.

<קריאה: יש לה עוד דיון.

יפעת שאשא ביטון: כן?

יפעת שאשא ביטון: זהו, הם בדרך כלל מאד מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: יופי, הערה מצוינת וחשובה ואם עולות סוגיות נוספות כאלה, אז כמובן בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לנוער העובד והלומד כדי להקביל עם הנתונים, כי כאן אומרים שאין הרבה פניות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין יותר פניות מאשר בשנים עברו ואצלכם יש בעצם גידול במספר הפניות, אז כדי שאנחנו נבין את התמונה ונטפל איפה שצריך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<שרית אולשביץ: טוב, אז גם אנחנו עבדנו מאד קשה בקיץ.

<שרית אולשביץ: אני אגיד שאלינו הגיעו – ואנחנו לא הולכים, כמו משרד העבודה, לחפש את הפניות – הפניות פשוט מגיעות אלינו.

<שרית אולשביץ: אלינו הגיעו 453 פניות.

<שרית אולשביץ: אני לוקחת את התקופה שבין יוני לספטמבר.

<שרית אולשביץ: מתוך הפניות האלה 369 הפכו להיות טיפולים, זאת אומרת בני נוער שלא רק רצו לשאול שאלה אלא ממש הפכו לטיפול שצריכים – או שזה נסגר במכתב או באיזו שהיא שיחה או עימות עם מעסיק.

יפעת שאשא ביטון: אתם טיפלתם, לא משרד הכלכלה?

<שרית אולשביץ: אנחנו מטפלים בזה.

<שרית אולשביץ: זה אזרחי.

<שרית אולשביץ: הם עושים את הפלילי.

<מאיר דוד: מנהלי או פלילי.

<שרית אולשביץ: מנהלי או פלילי ואנחנו את האזרחי.

<שרית אולשביץ: אני חושבת שזאת גם הסיבה למה לא פונים למשרד הכלכלה.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת נער שפונה למשרד הכלכלה כי לא שילמו לא, משרד הכלכלה ילך, יחקור, אבל הוא ייתן קנס למעסיק.

<שרית אולשביץ: כסף לא יגיע לילד.

<מאיר דוד: אז תודה שאמרת, סליחה שאני מתערב.

<מאיר דוד: אני רוצה לומר משהו.

<מאיר דוד: זה נכון, בגלל שהם נותנים סעד ישירות לנערים, לעובדים, אז יותר כדאי להתלונן אצלם כי פה יש סעד, אבל אנחנו – תודה שאמרת לי, נזכרתי – יצאנו במדיניות אכיפה חדשה לגמרי השנה, שהיא כוללת לא רק את הנערים, שמעסיק שנמצא אצלו מפר, כדי להקל עליו בסנקציה או אפילו במקרים מסוימים אף לוותר לו על הסנקציה.

<מאיר דוד: אם הוא יתקן והוא ישלם, אז אנחנו נקל עליו.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הוא יכול לקבל סנקציה ופשוט לא לשלם ל - - -

<מאיר דוד: לנער, כן.

<מאיר דוד: הוא יקבל 35,000 שקלים עיצום כספי על שכר מינימום והוא לא יוכל לתת לנער את הכסף.

יפעת שאשא ביטון: אז איפה החוק פה, שהנער צריך לקבל את הכסף על מה שהוא עבד?

<שרית אולשביץ: בגלל זה הם פונים אלינו.

<מאיר דוד: בדיוק, בגלל זה.

יפעת שאשא ביטון: אז למה לא נשנה את החקיקה?

<מאיר דוד: רגע.

<מאיר דוד: עד היום זה היה בבית הדין לעבודה, אז פתרנו את זה במדיניות אכיפה.

<מאיר דוד: באנו ואמרנו – אנחנו יצאנו במדיניות חדשה.

<מאיר דוד: אמרנו אוקי, אתה אמור לקבל 35,000 שקלים, אנחנו יכולים להקל עליך או להמיר לך את זה בהתראה או אפילו לא לתת לך בכלל.

<מאיר דוד: במידה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל למה אין פסיקה של בית דין לעבודה או מי שלא יהיה – גם לקבל עיצום כספי, כי מגיע לו לחטוף, וגם ישלם.

<מאיר דוד: הסעד היחיד היום במדינת ישראל לסעד ישירות לעובדים זה רק בבית הדין.

<מאיר דוד: אנחנו במדיניות האכיפה כן הכנסנו את זה, שכאשר יהיה תיקון ותהיה התחייבות להימנע מהפרות והעובדים יקבלו את הכספים בחזרה, אנחנו נקל.

<מאיר דוד: נקל במידה מסוימת.

<מאיר דוד: ההקלה לא - - -

יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אני רוצה להבין שנייה.

<מזל: בעבר זה היה פלילי והפכו את זה למנהלי עם העיצומים ולאזרחים זה נשאר אזרחי.

<קריאה: לאזרחים זה נשאר אזרחי.

<קריאה: נשאר מגזר שלישי מה שנקרא.

<מזל: המנהלי בא להקל על המעבידים שלא יהיו כתבי אישום, שזה יהיה מנהלי.

<מאיר דוד: נכון, ובהליך מנהלי גם הכנסנו הליך - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה עדיין קנס.

<מזל: זה כסף למדינה.

<מאיר דוד: נכון, אבל הכנסנו הליך נוסף ואני אתן דוגמא.

<מאיר דוד: אם עכשיו מעסיק צריך לקבל עיצום כספי על ארבעה עובדים שהוא לא שילם שכר מינימום, זאת אומרת 140,000 שקלים הוא אמור לקבל ובמידה שהוא יתקן והוא ישלם לעובדים את שכר המינימום, הוא לא יקבל ארבעה, אנחנו נקל עליו, אנחנו ניתן לו רק עיצום אחד על עובד אחד.

<מאיר דוד: במקום 140,000 שקלים הוא יקבל 35,000 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל אם הוא מקבל לצורך העניין עיצומים מכם, אתם כאילו נוקטים בפעילות האכיפה, הוא במקביל יכול להגיע גם לבית הדין?

<מאיר דוד: כן, כן.

<מאיר דוד: זה לא סותר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא או זה או זה.

<מאיר דוד: זה לא סותר.

יפעת שאשא ביטון: אז למה שלא יהיה פה שילוב ידיים?

יפעת שאשא ביטון: שכאשר אתם הולכים לבית הדין לעבודה או נותנים את הסעד ישירות לנער ובאותה נשימה מעבירים ל - - -

<מאיר דוד: אז יש.

<מאיר דוד: יש שיתוף פעולה ויש שילוב ידיים, אבל הכוונה שלנו היא גם להקל על בתי הדין קצת עם הקטע שלא כל דבר נרוץ לבית הדין.

<מאיר דוד: אולי נצליח גם אנחנו ל- - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני לא רוצה להקל על המעסיקים.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה?

יפעת שאשא ביטון: כי מעסיק פעם אחת יחטוף, הוא יבין שהוא לא מנצל ילדים יותר.

<מאיר דוד: אני רוצה להגיד שדווקא המדיניות הזאת של לתקן, היא מקלה גם על המעסיקים וגם על העובדים כי אני מאד שמח שמתקשר אלי עובד אומר לי תודה רבה, אבל קיבלתי את ה-4,000 שקלים בחזרה.

<מאיר דוד: בשום הליך אחר הוא לא היה מקבל חוץ מבית הדין.

<מאיר דוד: אז אנחנו הצלחנו לעזור לו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מאה אחוז.

<שרית אולשביץ: יש הרבה פעמים – זה גם האמת היא לא לפרוטוקול – אבל גם במדיניות שלנו אנחנו לא רצים ישר לבית הדין.

<שרית אולשביץ: הרבה פעמים - - -

יפעת שאשא ביטון: מנהלים שיח.

<שרית אולשביץ: בכל הפעמים המדיניות שלנו היא קודם כל להרים טלפון למעסיק, לשלוח לו מכתב ועוד מכתב, לנסות להיפגש איתו ורק אם שום דבר לא עוזר אז אנחנו מגיעים עם הנער לבית הדין.

<שרית אולשביץ: גם אין לנו איזה שהוא רצון - - -

יפעת שאשא ביטון: למה לא לפרוטוקול?

יפעת שאשא ביטון: זה קשור לפרוטוקול.

<קריאה: בסדר, למה לא לפרוטוקול?

<קריאה: זה מיצוי הליכים סביר על פניו.

יפעת שאשא ביטון: הכי חשוב.

יפעת שאשא ביטון: הם לא ינצלו את זה.

<שרית אולשביץ: כן, סבבה, מה שרציתי אבל להגיד זה שהרבה פעמים אנחנו מעבירים למשרד העבודה רק במידה שאנחנו באמת מגיעים גם לבתי הדין.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת אם המעסיק אמר וואלה, טעיתי, לא שילמתי בזמן, הנה, אני מתנצל, אני משלם, אני אתן לו אפילו עוד איזה פיצוי של 50 שקלים, של 100 שקלים, כזה או אחר, תלוי בנער, אז אין לי איזה שהוא אינטרס שאותו מעסיק יקבל עוד 4,000 או 10,000 שקלים, אם הוא טעה.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן, אני מבינה.

<מאיר דוד: הבית היהודי במקרה הזה, כשהיו חייבים לנערים את ה-200 שקלים על יום הבחירות, כשפנינו אליהם הם שילמו לנערים לא רק את ה-200 שקלים, הם נתנו להם פיצוי של עוד 300 שקלים, אז כל נער קיבל 500 שקלים על אותו יום בחירות שהם לא קיבלו.

יפעת שאשא ביטון: טוב מאד.

<מאיר דוד: אז אני רואה בזה באמת איזה שהוא סעד לעובדים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, כן, אני מבינה.

יפעת שאשא ביטון: אז שם היו 160 ואצלכם היו 450?

<שרית אולשביץ: 463.

יפעת שאשא ביטון: עם 390 שהגיעו לטיפול, נכון?

<שרית אולשביץ: 369, כן, שהגיעו לטיפול.

<שרית אולשביץ: נגיד שוב, כל העולם של הסעדה, מסעדות, מזון מהיר, אולמות אירועים, מוכרנות – זאת אומרת עבודה בחנויות – זה המקומות שיש לנו הרבה מאד.

<שרית אולשביץ: רוב התיקים שלנו מגיעים משם.

<שרית אולשביץ: אני אגיד שמבחינת פעילות שאנחנו עושים כדי להגביר את המודעות ולהגביר את הידע בעצם ברחבי הארץ, אז אנחנו גם הורדנו 24 מדריכים שלנו לאילת, מומחים בדיני עבודה, למשך שבועיים בחודשי הקיץ.

<שרית אולשביץ: זה היה איזה שהוא פרויקט של הנוער העובד, של ממש לשלוח את המומחים שלנו בדיני עבודה לשם, להסתובב בטיילת, להסתובב בחופים, להסתובב בקניונים.

<שרית אולשביץ: תאמנו עם כוח אדם של מלונות, של 13 בתי מלון באילת שנגיע אליהם לדבר עם העובדים בזמן העבודה, להבהיר גם לכוח האדם איך מעסיקים כמו שצריך, גם להעביר להם מן כאלה דפים שהכנו, שנותנים את כל הפרטים וגם לבני הנוער.

<שרית אולשביץ: חילקנו רק באילת באותם שבועיים למעלה מ-5,000 מנשרים, חומרי הסברה שאנחנו מעבירים, שיש בהם בתמצית את כל הזכויות.

יפעת שאשא ביטון: כן, יש לי את זה.

<שרית אולשביץ: יש לך את זה.

<שרית אולשביץ: היינו גם בקניונים שם באילת, באייס מול, במלכת שבא, במול הים וזהו.

<שרית אולשביץ: הסתובבנו בלמעלה מ-100 בתי עסק, זה רק באילת, בשבועיים שהורדנו את כל הצוות שלנו להסתובב שם.

<שרית אולשביץ: מבחינת הסברה נוספת שאנחנו עושים ברחבי הארץ, גם אנחנו, בדיוק כמו משרד העבודה, כל בית ספר שייתן לנו להיכנס אנחנו ניכנס אליו.

<שרית אולשביץ: העברנו מספטמבר עד עכשיו כמה עשרות הרצאות, לא מספיק בעיני.

<שרית אולשביץ: לא הרבה.

<שרית אולשביץ: בתי ספר לא נותנים לנו בקלות להיכנס וזה חבל, כי בסוף כל הרצאה, את יודעת, גם אם אני מגיעה – אני או מישהו מהצוות שלי מגיע להעביר הרצאה – זה מתחיל ב-יאללה, מי ינצל אותי, אני אשרוף לו את ה-.

<שרית אולשביץ: כזה מן אמירות מתלהמות כאלה.

<שרית אולשביץ: אחרי 5 דקות – רגע, מה זאת אומרת?

<שרית אולשביץ: מגיעה לי חופשה שנתית?

<שרית אולשביץ: מה זה שעות נוספות?

<שרית אולשביץ: מה, מגיע לי נסיעות?

<שרית אולשביץ: בסוף כל הרצאה רצים כל בני הנוער מהשכבה ויש להם שאלות לשאול והם רוצים להשאיר את הפרטים שלהם ורוצים שנעזור להם.

<שרית אולשביץ: במובן הזה הקשר עם משרד החינוך, או היכולת שלנו להיכנס לבתי הספר שלנו או שלכם, לא משנה, מבחינתי כל מי שייכנס וידבר על הזכויות זה מבורך.

<שרית אולשביץ: אין לנו אינטרס כזה או אחר, זה רק יעזור.

<שרית אולשביץ: כי בני הנוער לא מודעים.

<שרית אולשביץ: בסקר שאנחנו עשינו בשנת 2014 וכבר הבאתי אותו בפעמים הקודמות, רוב בני הנוער לא יודעים למי לפנות.

<שרית אולשביץ: הם יפנו או להורים שלהם או למשטרה, שזה לא אתם וזה לא אנחנו וזאת בעיה.

<שרית אולשביץ: אז מבחינתנו כל בית ספר שניכנס אליו, וכל שנה מתחלף גיל העבודה, זאת אומרת נכנסת - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, נכנסת שכבה חדשה.

<שרית אולשביץ: כן, אז מבחינתנו זה יהיה נהדר.

<שרית אולשביץ: מבחינת פעילויות ארוכות טווח, מה שנקרא – הנוער והעובד והלומד זה גם תנועה חינוכית, יחד עם זה שזאת ההסתדרות של בני הנוער.

<שרית אולשביץ: אנחנו עושים כל מיני פרויקטים גם עם רשת אורט, כל מיני בתי ספר שביקשו 10 מפגשים, שבמהלך המפגשים הילדים גם לומדים על הזכויות, אבל גם עושים פרויקטים משני מציאות.

<שרית אולשביץ: יוצאים מבית הספר יחד עם מדריך שלנו ועם מורה מבית הספר והולכים ועושים כל מיני פרויקטים של אכיפה ושל העלאת מודעות, גם בתוך בית הספר וגם מחוצה לו.

<שרית אולשביץ: יש לנו גם את הפרויקטים של המחויבות האישית שאנחנו עושים, אבל שוב, זה רק ביחס לצוות שיש לי וכמה שאני יכולה למתוח אותו.

<שרית אולשביץ: זה נראה לי קצת חבל שזה לא יותר מזה.

<שרית אולשביץ: זו המחויבות האישית, שיש לנו בכמה מקומות בארץ.

<שרית אולשביץ: יש לנו את ההתאגדויות, שאנחנו מלווים.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת בתי עסק שמעסיקים בני נוער ורוצים להתאגד יכולים לפנות אלינו.

<שרית אולשביץ: אנחנו גם מלווים אותם, גם במקומות שיש לנו הסכמים קיבוציים כמו בורגר ראנץ, פיצה האט וכל מיני מקומות שאנחנו נמצאים במאבקים כרגע להסדרה על הסכם קיבוצי, אנחנו נותנים להם.

<שרית אולשביץ: אני יכולה לספר נניח שבמקומות המאוגדים כל חודש, כל פעם שנכנס עובד חדש, אנחנו ישר יוצרים איתו קשר בהסכמת המעסיק והוא יודע את כל הפרטים שלו.

<שרית אולשביץ: הוא מקבל הסבר על כל מה שהוא צריך לדעת.

<שרית אולשביץ: יש לו טלפון אלינו.

<שרית אולשביץ: אנחנו גם נמנעים מלהגיע לבית הדין, כי יש לנו פעם בחודש ישיבה משותפת עם ההנהלה ואנחנו יכולים להגיע ל-70, ל-100 מקרים בחודש שנפתרים בישיבה.

יפעת שאשא ביטון: כן, יש לכם שיח.

<שרית אולשביץ: ורד היא אחראית על ההתאגדויות אצלנו, אז היא מתרוצצת באמת מאד בין אלפי בני נוער בשנה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו בעצם מפלחים אצלכם את הפניות, רובן או מה היחס, זה שכר?

<שרית אולשביץ: שכר.

<שרית אולשביץ: בניגוד למשרד העבודה, רובן אצלנו על שכר.

יפעת שאשא ביטון: ופניות שהן לא שכר אז אתם מעבירים או שאתם גם כן מטפלים בערוצים - - -

<שרית אולשביץ: לא, גם פניות של שכר.

<שרית אולשביץ: מעסיק שלא משלם מבחינתי, ולא משלם ולא משלם ואני מגיעה איתו לבית הדין, שגם משרד העבודה ייכנסו בו.

<שרית אולשביץ: אין לי בעיה.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת אני לא רוצה לפרט כמה מהתיקים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני מדברת גם על תנאי ההעסקה.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אתם מתמודדים מול המעסיקים, או ששם לא?

<שרית אולשביץ: כן, על הכל.

<שרית אולשביץ: כל נער שעבד באיזה שהוא מקום ולא קיבל את כל הזכויות, קרי: שעות, שכר מינימום, שעות נוספות, נסיעות, חופשה, הבראה, קנסות, הכל – יבוא אלינו יקבל את המענה.

<שרית אולשביץ: אנחנו נטפל בהכל.

<שרית אולשביץ: דרך אגב, כולל גם הטרדות מיניות שמגיעות אלינו לא מעט לצערי.

יפעת שאשא ביטון: ואז מה הכלים שיש לכם?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת פה יש עיצומים שאפשר להטיל.

<שרית אולשביץ: אזרחי, אנחנו הולכים לתביעה אזרחית.

<שרית אולשביץ: אם הנער/נערה – בדרך כלל נערות – רוצות לפנות למשטרה, הרבה פעמים אנחנו הולכים יחד איתן גם להגיש תלונה במשטרה, למרות שאחרי זה זה יוצא מטיפולנו בתחום הפלילי.

<שרית אולשביץ: בתחום האזרחי אנחנו נלך איתן עד לבית הדין, נייצג אותן בבית הדין לעבודה ונדאג שהן תקבלנה את הפיצוי או את הכסף שלהן.

<שרית אולשביץ: ואת זה הם באמת מקבלים.

<שרית אולשביץ: הם לא צריכים לשלם שום דבר בשביל זה, מבחינתנו.

<שרית אולשביץ: זה שירות שאנחנו נותנים בחינם לכל נער או נערה בישראל.

יפעת שאשא ביטון: מדהים.

יפעת שאשא ביטון: וזה מוסבר?

יפעת שאשא ביטון: המידע הזה מונגש להם, שהם יכולים?

<שרית אולשביץ: לא מספיק.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק.

<שרית אולשביץ: הדרך שלנו להגיע זה או דרך הרשות המקומית באמת אם היא תפרסם אותנו, או דרך בתי הספר, מי שייתן לנו להיכנס.

<שרית אולשביץ: בעיני זה לא מספיק, כי ככל שיותר בני נוער יהיו מודעים, יהיה להם פחות חשש לפנות.

<הדרה רוזנבלום: למה אתם לא פונים אלינו אם לא נותנים לכם להיכנס?

<הדרה רוזנבלום: כי אנחנו נתנו הוראה שיתנו לכם להיכנס.

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: תדברי בקול כדי שכולנו נשמע.

<הדרה רוזנבלום: חבל שלא פונים אלינו כשלא נותנים להם להיכנס, כי נתנו בפירוש הנחיה לתת להם להיכנס.

יפעת שאשא ביטון: כן, אז תיכף.

יפעת שאשא ביטון: את הבאה ברשות הדיבור ואנחנו ננסה רגע להבין את הסיפור מול מערכת החינוך.

<הדרה רוזנבלום: לא, לא, זה מאד חשוב.

<הדרה רוזנבלום: תגידו לנו.

יפעת שאשא ביטון: רק שאלה, כדי שאני אדייק.

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת לפרסם אותנו מבחינת השלטון המקומי לצורך העניין, זה הסתדרות הנוער העובד?

<שרית אולשביץ: הסתדרות הנוער העובד והלומד, כן.

<שרית אולשביץ: לא את תנועות הנוער, את הארגון לא בעניין פה - - -

יפעת שאשא ביטון: את ההסתדרות.

<שרית אולשביץ: כן, או מול צופים או מול משהו אחר, כי זה לא בכובע שלי.

<שרית אולשביץ: הכובע שלי הוא נטו לדאוג שבני הנוער שיוצאים לעבוד, שיעבדו כחוק, שיעבדו קשה, אבל שגם יקבלו שכר הוגן והולם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הדרה.

<הדרה רוזנבלום: אני לא יודעת אם לא יותר כדאי שמישהו, יושבים פה שני סיפורים ככה קשים ואז אני - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אין לי שום בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אבל רק אחר כך תזכרי שאנחנו רוצים לסגור גם את הסיפור של הכניסה לבתי הספר.

<הדרה רוזנבלום: ברור, ברור.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים בטיימינג מצוין כדי לבנות את זה בלי לחץ.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אין בעיה.

יפעת שאשא ביטון: חנן, יושב ראש מועצת התלמידים, תפתח, בבקשה.

<הדרה רוזנבלום: חנן, יש להם פה שני סיפורים שכדאי שנשמע.

<חנן יזדי: כן, כן, ברור.

<חנן יזדי: נגיע גם לזה.

<חנן יזדי: אז תודה רבה לך, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון על קיום הוועדה.

<חנן יזדי: אני חושב שעצם זה שאנחנו מתחילים את זה כתהליך ואנחנו לא נותנים את זה כאיזו שהיא אנקדוטה לקראת הקיץ, זה משהו שהוא מאד נכון.

<חנן יזדי: זה משהו שאני גם מאמין שיישא עוד תוצאות.

<חנן יזדי: קודם כל נהניתי מאד לשמוע את מה שמשרד העבודה מציג ואת מה שהנוער והעובד והלומד מציג, שגם איתם אנחנו בשיתוף פעולה מאד גדול.

<חנן יזדי: אנחנו כבר מאתרים את הבעיה הזו כבר כמה שנים וממש בשנתיים האחרונות אנחנו גם יודעים לתת לה פתרון.

<חנן יזדי: אחד הפתרונות שלנו זה מוקד – סליחה באיזו זכות.

<חנן יזדי: זה מוקד שאנחנו מקבלים אליו כמעט 60,000 פניות במהלך השנה מבני נוער ומתלמידים גם על זכויות בעבודה וגם על זכויות בבית הספר.

<חנן יזדי: מתוכן ערכנו מיפוי כדי לבדוק בתקופת הקיץ כמה פניות שקשורות לנוער עובד, שאלות כאלה ואחרות.

<חנן יזדי: אני גם אתן דוגמאות אם צריך.

<חנן יזדי: קיבלנו 2,731 שאלות מכל הסוגים, מכל הגוונים.

<חנן יזדי: כל מה שקשור לעבודה, לתעסוקה, מבעיית השכר, עד החזרי נסיעות, באיזו שעה אני אמור, הכל, הכל.

יפעת שאשא ביטון: יש מישהו שיושב ומשיב?

<חנן יזדי: יש מישהו.

<חנן יזדי: יש לנו את אלמוג, כמו שאת יודעת, שמפעילה צוות שעונה גם על הפניות האלה ועדיין אני חושב שזה לא מספיק.

<חנן יזדי: עדיין, גם עם פרויקט הסיירים שלנו, שהתחלנו אותו שנה שעברה ובנינו וגיבשנו תכנית והשנה הוא הולך להיכנס כפיילוט ב-10 רשויות ובשנה הבאה אנחנו מקווים להרחיב אותו, פרויקט הסיירים.

<חנן יזדי: זה פרויקט של סיירות של בני נוער, שעוברים ברשויות, עוברים בבתי העסק ובעצם נותנים מעין אות תקינות לכל בית עסק שהוא נחשב מצטיין בתחום העסקת בני הנוער, וככה זה גם משהו שהוא יוכל להתגאות בו.

<חנן יזדי: וגם מי שהולך לקנות ובעצם לרכוש באותו בית עסק, אז חשוב שהוא יידע שהוא מעסיק בני נוער בצורה שהיא הוגנת.

<חנן יזדי: אם אנחנו מדברים פה על שיתופי פעולה ועל איזו שהיא קריאה לשיתופי פעולה, כן, עדיין אנחנו מרגישים בתור מועצת התלמידים והנוער הארצית, שלצערנו זה לא התפקיד שלנו.

<חנן יזדי: זה לא התפקיד שלנו לבוא ולאכוף את הזכויות של בני הנוער.

<חנן יזדי: לא בשביל זה אנחנו קמנו.

<חנן יזדי: אנחנו פה כדי לתת את יד, אנחנו פה כדי מה שנקרא לתת את הצוהר לתלמידים ולבני הנוער, אבל אנחנו עדיין לא משטרה ואנחנו עדיין לא משרד העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא ביקש, אגב.

<חנן יזדי: בדיוק, אנחנו גם יודעים את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, שלא תתלהבו ותיקחו לעצמכם יותר ממה שהתכוונו.

<חנן יזדי: חלילה וחס.

<חנן יזדי: אנחנו עדיין לא מעוניינים להפעיל - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל, לא, אתם פה בשביל ההסברה.

<חנן יזדי: מערך של ניצבים.

<חנן יזדי: מה שכן, אני מאד מאד חושב שזו הקריאה, לבוא ולפנות גם למשרד העבודה וגם לנוער העובד והלומד להרחיב את שיתוף הפעולה.

<חנן יזדי: כי אם אלינו מגיעים 2,700 פניות במהלך של שלושה חודשים.

יפעת שאשא ביטון: פניות או שאלות?

<חנן יזדי: פניות, שאלות, הכל, במהלך שלושה חודשים, אני חושב שזה אומר דרשני.

<חנן יזדי: זה מדליק נורה אדומה ואנחנו מדברים רק בקיץ.

<חנן יזדי: זאת אמרת גם במהלך השנה יש בני נוער שעובדים.

<חנן יזדי: הבנו גם דף עמדה שלנו בנושא של מה המספרים מבחינת כלל בני הנוער, כמה עובדים.

<חנן יזדי: אז פה שוב, מי שירצה אחר כך לבוא וליצור את שיתוף הפעולה אנחנו מאד מאד נשמח.

<חנן יזדי: אנחנו נמשיך ונפעיל את המערך הזה.

<חנן יזדי: אנחנו נמשיך להרחיב את פרויקט סיירים ואיתנו גם נמצאים בני נוער שבסופו של דבר אני חושב שרק הם יוכלו לבוא ולהסביר את הכאב ואת המצוקה האמיתית של בני נוער שעובדים בקיץ והזכויות שלהם נפגעות.

<חנן יזדי: אז אני חושב שזכות הדיבור לגמרי מגיעה להם.

<שרית אולשביץ: יש לי שאלה.

<שרית אולשביץ: אתם כבר יודעים באיזה ערים זה הולך להיות, הפרויקט של הסיירים?

<חנן יזדי: הפיילוט?

<חנן יזדי: עדיין לא.

<חנן יזדי: אני מאמין שזה אמור להיסגר בשבוע הקרוב.

<הדרה רוזנבלום: אבל יש כבר 8 שהחליטו.

<הדרה רוזנבלום: הרעיון הוא לקחת בערך שלוש מכל מחוז, כדי שיהיה.

<שרית אולשביץ: אנחנו מאוד נשמח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חנן.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר ואחדד, כי באמת אתה נכנסת השנה לתוך התהליך, זה תהליך שכבכר קורה, למעשה מינואר שנה שעברה, נכון, זוכרים?

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה היה ב-12 בינואר.

<חנן יזדי: אני הייתי בוועדה הראשונה.

יפעת שאשא ביטון: אז כן, זה משהו שאנחנו כמעט שנה רצים עליו ואף אחד לא מצפה שבני הנוער – לא יאכפו ולא יהיו השוטרים, אבל אנחנו כן חושבים שהנוכחות שלהם בשטח היא חשובה.

יפעת שאשא ביטון: היא חשובה ותורמת לא רק ברמת המעסיקים אלא בעיקר ברמת בני הנוער, שאיתם אתם נפגשים ויכול להיווצר אמון ומתוך האמון הזה גם יגיעו פניות, כשאת הפניות האלה אתם אמורים להעביר לנוער העובד והלומד או למשרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: אבל לרוב מהשיח שהיה יותר נוח לכם כבני נוער בעצם לעבוד מולם ופה שיתוף הפעולה שצריך.

<חנן יזדי: כן, אבל אני גם חושב שאנחנו יכולים להרחיב את שיתוף הפעולה גם עם משרד ה - - -

יפעת שאשא ביטון: אז בשמחה.

<מאיר דוד: נרים את הכפפה ואחר כך אנחנו ניתן את הפרטים.

יפעת שאשא ביטון: אז כל שיתוף פעולה שיכול להיווצר בעניין הזה הוא רק מבורך ולדעתי גם ירחיב את אפשרויות הטיפול וההתמודדות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אז הקריאה היא בהחלט מבורכת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אתם רוצים להזדהות בשם?

יפעת שאשא ביטון: אתם רוצים להישאר אנונימיים.

<תלמיד ע': אין לי בעיה להזדהות בשם.

<תלמיד ע': קוראים לי ע"א, אני מנתניה.

<תלמיד ע': אני עובד מחודש יוני באותו מקום עבודה.

<תלמיד ע': המשכורת הכי מוקדמת שקיבלתי מיוני, קיבלתי אותה ב-21 לחודש שאחרי.

<תלמיד ע': אני לא יודע מה תנאי ההעסקה שלי.

<תלמיד ע': לא קיבלתי הפסקה בשעות העבודה שלי מהיום הראשון שלי שהתחלתי לעבוד, והבעיה הכי גדולה במקום הזה, הסיבה שאני לא מפסיק לעבוד שם, הסיבה העיקרית זה שתי סיבות.

<תלמיד ע': אלף כי זה נורא נורא מפחיד להתלונן על מקום עבודה.

<תלמיד ע': זה דבר מלחיץ.

<תלמיד ע': זה תהליך מלחיץ.

<תלמיד ע': להתלונן על מקום עבודה.

<תלמיד ע': זה דבר מלחיץ.

<תלמיד ע': זה תהליך מלחיץ.

<תלמיד ע': וב', אני תקוע במעגל, כי המשכורת שאני מקבל, אני מקבל אותה במזומן, לפי מה שיש בקופה.

<תלמיד ע': כלומר, אם באותו יום שעבדתי במשמרת שלי עשיתי 500 שקלים מזומן בקופה, זה 500 שקלים שאני צובר אותם, עד שבסופו של דבר, מתי שהוא ב-20 ומי יודע כמה, אני אגיע לסכום של המשכורת של החודש שעבר וזאת תהיה המשכורת שלי.

<תלמיד ע': זה אומר שאם עכשיו אני מפסיק לעבוד, ואני עוד לא יודע מה המשכורת של חודש שעבר, לדעתי זה 11 או 12 יום, אני לא יודע עדין מה המשכורת שלי לחודש שעבר.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: אתה לא מקבל לפי שעות?

<תלמיד ע': אני מקבל לפי שעות, אני פשוט עוד לא יודע מה חישוב השכר שלי.

<תלמיד ע': אין לי מושג עדיין.

<תלמיד ע': לא רק שלא קיבלתי, אני גם לא יודע מה חישוב השכר שלי עדיין.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אם אתה יודע שעבדת X שעות - - -

<תלמיד ע': אני עוד לא יודע מה X השעות שעבדתי.

יפעת שאשא ביטון: אתה לא עוקב אחרי כמה שעות אתה עושה?

<קריאה: אתה לא מסמן מאיזו שעה עד איזו שעה אתה עובד?

<תלמיד ע': אז יש קופה שאת מחתימה בה כרטיס.

<תלמיד ע': אני לא יודע עדיין מה השעות שקיבלתי.

<תלמיד ע': הוא אמור להביא לי את זה בסוף החודש.

<קריאה: לא הבנו.

<קריאה: אתה לא רושם כמה שעות עבדת כל יום?

<מאיר דוד: אני יכול לתת טיפ?

<מאיר דוד: אתה מכיר את האפליקציה שלנו?

<תלמיד ע': כן, אני מכיר את האפליקציה.

<מאיר דוד: באפליקציה יש לך אפשרות לנהל שעות.

<מאיר דוד: תנהל לעצמך עכשיו.

<תלמיד ע': זה לא העניין בכלל.

<תלמיד ע': העניין הוא שאני תקוע פה במעגל, כי אם אני מחר מפסיק לעבוד, סביר להניח שאת המשכורת של החודש האחרון, אני אראה שלושה-ארבעה חודשים קדימה כמו שאני מכיר את המעסיק הזה, אם בכלל.

<קריאה: ואם תתלונן יפטרו אותך.

<קריאה: נורא פשוט העסק הזה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, יושבים פה נציגים של הנוער העובד והלומד.

יפעת שאשא ביטון: יושב פה נציג משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין גם סליחה באיזו זכות.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להגיע ולהתלונן ואנחנו דיברנו על זה גם בעבר, בצורה אנונימית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כדי שפשוט יגיעו ויבדקו אצל המעסיק שלך איך הוא מתנהל.

יפעת שאשא ביטון: סביר להניח שאם הוא מתנהל כלפיך ככה, אז הוא מתנהל כלפי עובדים נוספים.

<תלמיד ע': כל העובדים.

יפעת שאשא ביטון: וזה אומר שאם מישהו ייכנס שם פנימה ויבדוק את צורת ההתנהלות, זה כבר לא אתה לבד, זה כבר כל העובדים, אבל מישהו צריך לאותת.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, באמת אני שואלת אותך.

יפעת שאשא ביטון: אתה חי עם זה בשלום שאתה מנוצל, אתה לא יודע בכלל אם אתה מקבל את מה שמגיע לך, בשביל שהוא יפטר אותך או לא?

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, יש עוד כמה מעסיקים בעולם הגדול הזה ואנשים גם צריכים לדעת שאתם לא פראיירים.

יפעת שאשא ביטון: שמי שנכנס לשם, שבני הנוער שנכנסים לשם הם לא פראיירים והם יעמדו על מה שמגיע להם.

יפעת שאשא ביטון: רק מהמקום הזה של כוח אתה תוכל באמת גם לעבוד במקום עבודה שמעריך אותך ומכבד אותך וגם משלם לך את מה שצריך.

<חנן יזדי: השאלה כמה חברות עבודה כאלה יש.

<תלמיד ע': אני לא חי עם זה בשלום שאני לא מקבל את התנאים שאני צריך.

<תלמיד ע': אני מודע לתנאים שלי.

<תלמיד ע': לא הייתי קורא לעצמי פראייר.

<תלמיד ע': הסברתי את זה.

<תלמיד ע': הסיבה היחידה שאני לא מפסיק לעבוד שם זה כי אני מכיר את המעסיק הזה מספיק זמן ואין לי את האמון בגופים שאת המשכורת שלי, אין לי מושג איך מגוף חיצוני, ואולי זה באמת עניין של מודעות, שאיך שהוא באמת שילוב הידיים הזה צריך לקרות.

<תלמיד ע': זה שמועצת תלמידים קוראת פה קריאה נורא נורא נחמדה ויפה למשרד הכלכלה וזה, זה באמת יפה, אבל יש גם מקרים פרטיים ותאמינו לי שיש המון, המון מקרים לא מדווחים מסיבות כמוני, שאני יודע שאם אני אדווח עכשיו – איפה אני ואיפה המשכורת שלי שלושה או ארבעה חודשים קדימה ואני צריך את הכסף הזה עכשיו.

<תלמיד ע': זה אומר שאני אסתום את הפה ואני אעבוד את הכמה משמרות האלה, בשביל להשיג את המשכורת של החודש שעבר.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אתה יכול גם לא לראות את המשכרות שלך גם בלי שתדווח עכשיו, יכול להיות עוד חודש.

יפעת שאשא ביטון: מתי שיבוא למעסיק הרי הוא ישלם לך.

<תלמיד ע': לא, זה מתי שאני אשיג את הכסף בקופה, זה מה שהזמן - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה זה שתשיג את הכסף בקופה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה.

<תלמיד ע': זה מה שאני אומר.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה באמת עכשיו שאני לא מצליחה להבין.

יפעת שאשא ביטון: מה זה עד שאשיג את הכסף בקופה?

<הדרה רוזנבלום: אתה מוכר משהו ואתה ממלא את הקופה?

<תלמיד ע': כן.

<תלמיד ע': אני עובד בחנות.

<תלמיד ע': יש מזומן בקופה מספיק בשביל המשכורת שלי, מזל טוב.

<תלמיד ע': אין, משמרת הבאה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא עובד ככה.

<תלמיד ע': ברור שזה לא עובד ככה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אפשר לעזור לך.

יפעת שאשא ביטון: תראה, יושבים פה סביב השולחן הרבה אנשים.

<מאיר דוד: טוב שהמקרה הזה עולה ככה, כי זה מקרים פרטניים שלא מדווחים ודווקא על זה באנו לדבר.

<מאיר דוד: כן תדווחו על מקרים פרטניים כאלה, באופן אנונימי.

<מאיר דוד: אתם לא חייבים להזדהות.

<מאיר דוד: תנו לנו להגיע למקום העבודה, לנוער.

<מאיר דוד: אנחנו נעשה את העבודה שלנו.

<מאיר דוד: אני לא אבוא ואגיד שע' פנה אלי.

<מאיר דוד: אני אבוא, אעשה ביקורת.

<מאיר דוד: תאמין לי שיש לנו דרכים לגרום למעסיקים להתחיל לשלם את הכספים בזמן

יפעת שאשא ביטון: אגב, אני מבקשת רק מהפרוטוקול – אני מבקשת – אפילו שלך אין בעיה להזדהות, למחוק את השמות של בני הנוער מהפרוטוקול, למעט נציגי מועצת התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת שהשם של ע' יימחק מהפרוטוקול.

<מאיר דוד: אתם יכולים לפנות.

<מאיר דוד: תפנה אלינו באופן אנונימי.

<מאיר דוד: אנחנו נדע להגיע למעסיק שלך ולעשות לו בדיקה כוללת לא רק לגביך, ואני מקווה שגם את המשכורות תקבל בזמן, כי אם תרצה מחר או מחרתיים לעזוב, אתה תוכל לעזוב באמת בראש שסיימת וקיבלת את מה שמגיע לך.

<מאיר דוד: אין בין קשר לזה שאתה רוצה לעזוב או לא לעזוב ובין השכר שלך.

<מאיר דוד: מגיע לך השכר שלך ומגיע לך אותו בזמן.

<מאיר דוד: מקרה כזה לא מדווח.

<מאיר דוד: מועצות התלמידים ואני פונה לכולם, כשאתם נתקלים במקרים כאלה – תעבירו לנו אותם.

<מאיר דוד: כי במדינת ישראל יש למעלה מ-400,000 עסקים ולנו יש כוח אדם די מצומצם.

<קריאה: כן, אבל אתם תטפלו בזה מהצד שלכם והוא לא יראה את הכסף.

<מאיר דוד: מה אני אמרתי?

<מאיר דוד: תני לנו לבדוק את האופציה שלנו.

<מאיר דוד: יש גם את הנוער העובד שעושה את העבודה שלו.

<מאיר דוד: אמרתי לך שגם יש לנו היום מדיניות שאם הוא ישלם את הכסף אנחנו נוכל להקל על המעסיק.

<מאיר דוד: אז עשינו כמה פעולות, אבל עדיף שהרשויות כן יטפלו מאשר הוא יגיד אני אנסה לטפל לבד ואולי אני אראה את הכסף.

<מאיר דוד: לדעתי זה הדבר הכי גרוע, שאנחנו נוותר למעסיקים ולא נטפל.

<תלמיד ע': אני חושב שמה שאני מנסה להגיד פה, שאלף אני שמח, כי נחשפתי עכשיו למשהו שלא הייתי מודע אליו וזה רק מוכיח כמה אין מודעות.

<תלמיד ע': אין.

<תלמיד ע': לא משנה.

<תלמיד ע': ואני בבית ספר שמאד מאד דואג לתלמידים שלו ולמודעות ולהכל, ועדיין בסופו של יום אין מספיק מודעות לזה.

<תלמידה: אני יכולה לספר על המקרה שלי.

<תלמידה: עבדתי בשני מקומות ואני אתמקד באחד.

<תלמידה: עבדתי ברשת מזון מאד מאד מוכרת והיו מקרים שעבדתי 9 שעות בלי הפסקה וזה ממש קשה, זה ממש לא פשוט.

<תלמידה: בחיים לא ראיתי חוזה העסקה.

<תלמידה: בחיים לא ראיתי תלוש.

<תלמידה: המשכורת הגיעה לבנק בעיכוב מאד מאד גדול.

<תלמידה: מזל שהיא הגיעה לבנק ולא כמו שאני שומעת פה דרך מזומן.

<תלמידה: זה שאני לא יודעת את תנאי ההעסקה שלי, זה הדבר שהכי הפריע לי.

<תלמידה: באתי למעסיק - - -

<הדרה רוזנבלום: אבל כשאת באמת לעבודה לא שאלת?

<תלמידה: באתי למעסיקה, שאלתי אותה.

<תלמידה: אמרתי לה כמה אני מקבלת?

<תלמידה: אז היא זרקה לי – את מקבלת מינימום והלכה.

<תלמידה: ועוד משהו.

<תלמידה: כשפוטרתי, לא בדיוק פוטרתי.

<תלמידה: לא הייתה לי שיחת שימוע, שזה משהו שהוא חובה על פי חוק, בתום לב הבנתי וכל מיני כאלה, ובחיים לא אמרו לי את המילה התפטרת.

<תלמידה: פשוט הפסיקו לתת לי משמרות ולא ענו לי לטלפון.

<תלמידה: ככה זה נגמר.

<תלמידה: דרך כזאת, למנוע מבן נוער שכן צריך את הכסף הזה – ואולי התחייבתי למורה שלי נהיגה, שאני צריכה לשלם לו עוד חודש ואני עכשיו בשיעורי נהיגה ואני צריכה לתת לו את הכסף?

<תלמידה: תגידו.

<תלמידה: תבואו.

<תלמידה: אנחנו רוצים לפטר אותך, את לא זה, תנו לי אפשרות לשפר.

<תלמידה: כלום.

<תלמידה: ואז אחר כך לך ואחרי מי תרדוף, שגם לא עונה לך לטלפון, גם אני לא יודעת אם פוטרתי באמת או לא פוטרתי ואני לא יודעת מה אני צריכה לעשות.

יפעת שאשא ביטון: ואני מניחה שזה לא המקרה היחיד.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מייצגים סיטואציה של - - -

<תלמידה: זו רשת.

<תלמידה: גם עבדתי אחרי השעות המותרות והכי מוזר שזה בקניון.

<תלמידה: עכשיו אני שואלת את עצמי.

<תלמידה: אחרי המקרה עלתה לי שאלה.

<תלמידה: אם זה בקניון ואם זה במקום שכאילו תחת קורת גג אחת, אז למה אי אפשר להעביר פקח, אחרי השעות המותרות, אחרי השעה עשר, שיעשה סיבוב קטן בקניון.

<תלמידה: שיבדוק אם בני נוער עובדים בחנויות ויתחיל להוציא או יתחיל לתת דו"חות למעסיקים.

<תלמידה: זה בן אדם אחד שייקח את הרגליים שלו בתוך הקניון, יעשה סיבוב ויסיים עם זה.

<תלמידה: למה אי אפשר למנוע את זה?

<תלמיד ע': אני מסכים איתה לגמרי.

<תלמיד ע': גם המקרה שלי הוא בתוך קניון ובתוך קניון מאד מאד גדול ועמוס.

<תלמיד ע': גם אני אחרי שעות ההעסקה.

<תלמיד ע': בשבת.

<תלמידה: זה רשתות מוכרות, אנשים שאמורים כביכול להתנהל בצורה מסודרת, אבל זה לא קורה ככה.

<תלמידה: כאילו, למה אני באה למקום עבודה, אני צריכה מלכתחילה לבדוק ולדעת מה הזכויות שלי.

<תלמידה: זה נכון, אבל לבדוק כמה פוגעים בי.

<תלמידה: למה אני לא יכולה לבוא מנקודה שלא יפגעו בי ואני אקבל את השכר שלי ואת תנאי העבודה שלי כמו שצריך?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: שאלת המיליון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: עצוב מאד לשמוע את הדברים, גם בגלל שאנחנו כאן מתוך מטרה למנוע אותם ובאמת משקיעים הרבה מאד מאמצים והשאלה הגדולה היא איך אנחנו באמת מגיעים לאותם בני נוער שמעדיפים רגע לסבול כדי לקבל את מה שהם כבר מכירים ויודעים.

<תלמידה: אנחנו מפחדים שיפטרו אותנו.

<תלמידה: אני אגיד לך את האמת.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק העניין.

יפעת שאשא ביטון: לראות איך אנחנו מגיעים לכמה שיותר בתי ספר, לכמה שיותר בני נוער, שיידעו מה מגיע להם - - -

<תלמידה: - - - שעות העבודה.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: זה כדי שאתם תדעו שיש לכם גב.

<תלמידה: אני אגיד לך שאני לא אלך להתלונן אם אני אדע שיפטרו אותי ואם אני אדע ש - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אם את מתלוננת אנונימית?

<הדרה רוזנבלום: אבל יש אפשרות להתלונן אנונימית.

<תלמידה: אבל אז יבואו למעסיק - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה לקבל.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך משהו - - -

<תלמידה: אבל אם אני בת הנוער היחידה שעובדת במקום הזה?

יפעת שאשא ביטון: תראי, אני חייבת להגיד לך משהו.

<הדרה רוזנבלום: הם לא בודקים רק את זה.

<הדרה רוזנבלום: הם בודקים את הכל.

<מאיר דוד: במקרה את תצאי במדגם.

<מאיר דוד: את תיבדקי במדגם.

<מאיר דוד: את לא בת הנוער היחידה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אנחנו חייבים לשנות את השיח הזה והוא מדאיג אותי מאד, של בני נוער שאומרים אני לא אגיד כדי שלא יפטרו אותי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אספר, כדי שלא ילעגו לי ואני אגיד לך למה – זה לוקח אותי למקום אחר, להבדיל אלף אלפי הבדלות או לא, אני לא יודעת - - -

<הדרה רוזנבלום: אלכוהול.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: סמים, אלכוהול, אונס, ניצול מיני של בנות, שהן לא תספרנה כדי שלא יגידו שהן פרחות או כל מיני דברים - - -

<תלמידה: לא, זה לא.

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להוציא אתכם מהמקום הזה ואנחנו פה כדי לתת לכם את הכוח.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים לכם את הכוח ואנחנו אומרים כן, אנחנו מבינים את החשש שלכם וזו הסיבה שאנחנו מאפשרים לכם להתלונן אנונימית.

יפעת שאשא ביטון: את יכולה להתלונן אנונימית.

יפעת שאשא ביטון: לא היינו יודעים שזו את, לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: את יכולה לפנות לנוער העובד והלומד, את יכולה לפנות למועצת התלמידים.

<תלמידה: אני במועצת התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: נו, אז בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: מי שמטפל שם, כדי שהוא יעביר את המידע לנוער העובד והלומד או למשרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו נותנים לכם את הכלים כי אנחנו מבינים גם את המצוקה שלכם, אבל אתם צריכים להשתמש בהם.

יפעת שאשא ביטון: והשיח צריך להיות איך אנחנו משרישים בכמה שיותר בני נוער את היכולת, את המודעות הזו, להשתמש בכלים האלה שלרשותם.

<תלמידה: מצד שני צריך גם לפעול מהצד של המעסיקים.

<הדרה רוזנבלום: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: ברור שיפעלו מהצד של המעסיקים.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שעושה הנוער העובד והלומד.

<חנן יזדי: אבל איך אני מבטיח לאותם בני נוער שלא יפטרו אותם?

<מאיר דוד: אין הבטחות.

יפעת שאשא ביטון: מה עדיף?

יפעת שאשא ביטון: שהם יהיו במקום שמנצלים אותם, או שאתה מנסה למצות?

<חנן יזדי: אבל יפעת, שנינו יודעים שאותם בני נוער לפעמים, ואת יודעת מה, אני לא מדבר באזור תל אביב או באזור חיפה – אזורים עם המון בתי עסק.

<חנן יזדי: אני מדבר דווקא באזורים פריפריאליים, שמה לעשות, יש שם אולי חנות אחת, עוד איזה מרכז מסחרי מאד קטן ולאותם בני נוער - - -

יפעת שאשא ביטון: יש יותר מחנות אחת.

<חנן יזדי: חוץ מהמקום הזה, לא יהיה איפה לעבוד.

<חנן יזדי: השאלה מי מבטיח לאותם בני נוער שלא יפטרו אותם.

<כרמית פולק-כהן: קודם כל אפשר להתלונן באופן אנונימי ואז הבדיקה נעשית על המעסיק.

יפעת שאשא ביטון: על בית העסק ולא נעשית על אדם ספציפי.

יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה.

<כרמית פולק-כהן: בדיוק.

<חנן יזדי: אז אותו מעסיק יחליט שהוא מפטר את כל העובדים שלו, את כל בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: נו, באמת.

יפעת שאשא ביטון: אז אני הייתי אומרת לך, לא נעים לי כבר, הזכרנו יותר מדי את הפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: הייתי אומרת לך משהו ממש ממש קשה של בוא לא נגיד גם עוד הרבה דברים ו-.

יפעת שאשא ביטון: די.

יפעת שאשא ביטון: צאו מהמקום התבוסתני הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה בשביל לתת לכם גב.

יפעת שאשא ביטון: תראה איפה אתה יושב, תראה כמה אנשים מגויסים פה, באיזה עמדות, לתת לכם גב חזק.

<חנן יזדי: ברור, אבל את יודעת - - -

<הדרה רוזנבלום: חנן, אי אפשר בגלל שמפחדים לא לעשות.

<הדרה רוזנבלום: אחד הדברים שאנחנו כל הזמן עומדים עליהם, זה שאסור לתת לבני הנוער להיות מפוחדים, משותקים ואדישים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לבת שלי שהפחד לא ינהל אותה.

יפעת שאשא ביטון: ילדה בת 10.

<חנן יזדי: אני הכי בעד ואני תמיד אומר בואו ניתן את הכוח לבני הנוער, אבל אנחנו גם חייבים חייבים ותמיד בוועדות - - -

<תלמידה: צריך לראות את הנוכחות שלכם יותר בחיים שלנו.

<תלמידה: אני באמת אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק מה שאמרתי.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, רגע חנן.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק - - -

<תלמידה: לא, זה שתבואו ותעשו הרצאה בבית הספר אני לא ארגיש את הנוכחות.

<תלמידה: זה שתסתובבו בקניונים ותקימו - - -

יפעת שאשא ביטון: זה גם וגם וגם.

יפעת שאשא ביטון: כי גם אם אני אכנס עכשיו, ואגב היינו, ירדנו לנמל, הסתובבנו.

יפעת שאשא ביטון: אני מגיעה לבית עסק ויופי רואים אותי.

יפעת שאשא ביטון: אם רואים אותי וכולם מחייכים, ומספרים לי איזה סיפור יפה, אבל את לא מספרת לי, לא משנה אם פנים מול פנים או בצורה אנונימית, אחר כך תחליטי להרים טלפון ולספר.

יפעת שאשא ביטון: אם את לא תגידי לי מה קורה שם, אז לא בטוח שאני אראה בעין שלי מתוך זה שאני עושה סיבוב.

יפעת שאשא ביטון: אז אני יכולה לראות מעבר לשעות העבודה שיש פה בני נוער שמועסקים מעבר לשעות העבודה.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שאני מסכימה איתך, הוא ברור, בולט וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש כאלה שלא מועסקים מעבר לשעות העבודה שלהם ומנצלים אותם.

יפעת שאשא ביטון: איך אני אדע אם הם לא יספרו?

יפעת שאשא ביטון: זה לא ייגמר אם לא תספר – מכירים את זה?

יפעת שאשא ביטון: זו פרסומת שהייתה כשאני הייתי ילדה.

<תלמידה: הניצול בא מרוע של המעסיק או מחוסר מודעות של המעסיק?

<הדרה רוזנבלום: גם וגם.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נטפל.

יפעת שאשא ביטון: מה זה משנה אם זה מרוע או מחוסר מודעות?

יפעת שאשא ביטון: אם הוא לא מודע היום, הוא יהיה מודע מחר.

יפעת שאשא ביטון: שרית, את רצית להתייחס למה שאמר חנן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שרית.

<שרית אולשביץ: אני אגיד קודם כל לגבי הסיפורים, שספציפית מחר יש לנו דיון בבית הדין גם עם שבעה נערים, גם מנתניה, שעבדו במקום עם סיפור מאד דומה לסיפור של ע', אבל הסיפורים האלה לצערי הרב מגיעים כל הזמן.

<שרית אולשביץ: הסיפור הזה של להפסיק לתת – פתאום מפסיקים לתת.

<שרית אולשביץ: פתאום מוציאים אותי מהווטסאפ של המשמרות.

<תלמידה: לא הייתי בווטסאפ בחיים.

<שרית אולשביץ: לא משנה, אבל סיפורים מהסוג הזה – קיבלתי קנס של 50 שקלים כי באולם אירועים הפלתי כוס.

<שרית אולשביץ: קיבלתי קנס כזה או אחר כי לא רוקנתי את המאפרה בזמן.

<שרית אולשביץ: אני לא יודעת מה.

<שרית אולשביץ: מישהו ישב בבית קפה ולא שילם, ברח מהשולחן, אז אני צריכה לשלם את הארוחה.

<שרית אולשביץ: זה דברים שכל הזמן מגיעים אלינו.

<שרית אולשביץ: זה נכון, זה באמת גם מאד מפחיד.

<שרית אולשביץ: אז קודם כל אני אגיד שרוב התיקים שמגיעים אלינו, לצערי הרב, כי זה ממשיך את הקו הזה, זה תיקים שמגיעים אחרי שבני הנוער סיימו לעבוד.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת גם אחרי שסיימת לעבוד, את עדיין יכולה לתבוע.

<שרית אולשביץ: ואני אגיד שגם כשמגיעים אלינו תיקים תוך כדי עבודה, אז גם אני אומרת לבני הנוער – יש לי אחריות על המשכורת, על זה שאת באמצע לימודי נהיגה או יורדת לאילת כי סוף החופש או חגים וכאלה.

<שרית אולשביץ: יש את הסיכוי שיפטרו אתכם, אבל אם יפטרו אתכם – אנחנו נתבע על פיטורים שלא כדין.

<שרית אולשביץ: אין דבר כזה והיינו בבתי משפט יותר מפעם אחת.

<שרית אולשביץ: יש פסיקה של נער בן 17 ממש מהשנה האחרונה, שבא למעסיק שלו ורק ביקש הבראה, כי הוא היה בהרצאה שהעברנו בבית הספר, הוא הבין שהוא עובד יותר משנה ושמגיע לו דמי הבראה, אז הוא הלך ושאל.

<שרית אולשביץ: המעסיק שלו אמר לו אין בעיה, אתה תקבל את ההבראה שלך במשכורת של החודש הבא, אבל אתה הולך ככה לדבר עם ההסתדרות, מאחורי הגב שלי?

<שרית אולשביץ: זה יום העבודה האחרון שלך.

<שרית אולשביץ: אותו נער קיבל 27,000 שקלים פיצוי על פיטורים שלא כדין, כי לא מפטרים נער רק בגלל שהוא ביקש את הזכויות שלו.

<שרית אולשביץ: אין דבר כזה.

<הדרה רוזנבלום: את זה צריך לפרסם, דרך אגב.

<שרית אולשביץ: נכון.

<תלמידה: אני אפילו לא יודעת על מה פוטרתי.

<שרית אולשביץ: אבל על זה אפשר להתלונן גם בדיעבד.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה בלי שהתלוננת.

יפעת שאשא ביטון: אז גם פוטרת, גם את לא שם, גם לא התלוננת עליהם ועולם כמנהגו נוהג.

<מאיר דוד: והמעסיק כנראה ימשיך לעשות את זה גם לאחרים.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<הדרה רוזנבלום: ואם לא אותך, אז מישהו אחר.

<תלמידה: וזה ברור שזה קשה.

<חנן יזדי: אני חושב שאולי כדאי שניתן לעוד בני נוער שהגיעו לדבר.

יפעת שאשא ביטון: יש פה, אבל אנחנו לא נוכל לשמוע את כולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע רק נציגות.

<תלמיד ע': אני רק רוצה להגיד שאין לי פה שום עניין של טענות כלפי אף אחד מהגופים האלה.

<תלמיד ע': אין לי ספק שכולם פה בשבילנו וכולם פה בשביל לעזור לנו.

<תלמיד ע': אין לי פה שום עניין שהם לא עושים מספיק עבודה טובה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא העניין הזה.

<תלמיד ע': הדבר היחיד שאני בא להגיד פה – אני, שאני מעיד על עצמי כבן אדם שהוא אקטואלי, בן אדם שהוא מבין עניין, באמת פעיל – ועובדה שגם אני לא ידעתי על אף אחד מהדברים האלה.

<תלמיד ע': אז צריך לעשות.

<תלמיד ע': לדעתי זה משהו שחייב להיות חובה בבתי הספר.

<תלמיד ע': חובה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה איתך.

<תלמיד ע': כי זה לא פחות חשוב מכל בגרות אחרת.

<תלמיד ע': זה עניין של חובה.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: כן, אולי שיעורי האזרחות יתחילו להיות קצת יותר רלבנטיים ואז נוכל לתקוף את זה גם שם.

<קריאה: אם שמים מעטפה שקופה או לא שקופה, זה לא בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה ואחר כך עורכת הדין מיכל שמר.

יפעת שאשא ביטון: בלי שם.

<תלמיד: אוקיי.

<תלמיד: אני בן 16.5.

<תלמיד: אני עובד באולם אירועים בפריפריה.

<תלמיד: אני עובד שם כבר קרוב לשבעה חודשים.

<תלמיד: המשכורת שלי עובדת על יומי, אירוע כלשהו שאני עובד, אני מקבל 120 שקלים.

<תלמיד: יש מצב שעשיתי את ה-25 שקלים שלי בככה ויש מצב שעבדתי בשביל 12 שקלים לשעה ויש מצב שגם עבדתי עד ארבע בבוקר.

<תלמיד: כל פעם זה משתנה.

יפעת שאשא ביטון: אסור לך לעבוד עד ארבע בבוקר.

<תלמיד: וזה קורה.

<הדרה רוזנבלום: כן, אבל סליחה שאני לא מבינה.

<תלמידה: 120 שקלים לאירוע?

<הדרה רוזנבלום: וזה לא משנה מאיזו שעה עד איזו שעה?

<תלמיד: זה לא משנה מאיזו שעה.

<חנן יזדי: בחלק מאולמות האירועים זה קורה הרבה.

<תלמיד: ברוב הפעמים אני מגיע לאולם בשעה שש בערב, מסיים במקרה הטוב בשתים עשרה בלילה, במקרה הרע כמעט 03:30 בלילה.

<תלמיד: אין לי החזרי נסיעות.

<תלמיד: אני מגיע כמעט כל הזמן בהלוך בתחבורה הציבורית, בחזור, בגלל שזה מאוחר מאד, ההורים שלי מחזירים אותי.

<תלמיד: אין לי שום דבר - - -

יפעת שאשא ביטון: הם אמורים לדאוג להם להסעות.

<תלמיד: כן, מהשעה אחת עשרה בלילה צריכים לדאוג להסעות.

<תלמיד: לא קורה דבר כזה.

<תלמיד: המשכורת שלי זה מאד פשוט – קוראים לי - אני בא, לא קוראים לי והיה מצב שלא קראו לי כמעט חודשיים, עד שהתחלתי לפתוח את הפה שלי ולהגיד סליחה אני פה.

<תלמיד: ואני עדיין מקבל משכורת שהיא מאד נמוכה למרות מה שאני צריך לקבל.

<תלמיד: לפי החוק אני אמור לקבל לפי דעתי 20.7 שקלים לשעה, נכון?

<תלמיד: בפועל אני מקבל גרושים.

<תלמיד: אני בתור מישהו שרוצה להרוויח את ה-500-600 שקלים שלי ולא רוצה להתלבש על הגב של ההורים יותר ובא לעשות משהו, קשה לי מאד לקבל אותו וקשה לי מאד לעשות אותו.

<תלמיד: בנוסף, לפחות אצלי במקום, רב המלצרים שהיה לי במחצית מהאירועים שלי, אפילו קצת יותר, היה בן אדם לא טוב בלשון המעטה.

<תלמיד: אני אשמח להגיד לכם איך הוא החליט לכנות אותי ולדבר אלי והכל מצוטט.

<תלמיד: פעם אחת שברתי כוס, איחרתי עם מגש אחד והוא החליט לצעוק – מי החמור שקיבל אותך לעבודה?

<תלמיד: אוקיי?

<תלמיד: אני ואחי התאום עובדים שם בנוסף ואחר כך הוא קרא לנו – אתם לא יודעים לעבוד, כדאי שתעזבו את המקצוע.

<תלמיד: פעם אחת, כשהפלתי מגש שלם, בגלל שנתקע בי בן אדם, הוא קרא לי מלצר מטומטם, גרוע ואפס שכמותך, לא תצליח בשום מקום ותגיד תודה שאנחנו בכלל נותנים לך לעבוד פה.

<תלמיד: וזה רק חלק מכמה דברים.

<תלמיד: אני לא מקבל שום דבר ממה שאני צריך ועכשיו לפי מה שהראיתי לכם, היחס פה הוא לא יחס שבני נוער, או סליחה, כל בן אדם שעובד צריך לקבל.

<תלמיד: אני מרגיש איפה שהוא שאני נפגע ואני כן רוצה ולא ידעתי אפילו שיש את האופציה להתלונן בצורה אנונימית.

<תלמיד: אני מאד נפגע.

<תלמיד: מאד קשה לי וכדי לעשות את ה-500-600 שקלים שלי, כדי להביא איזה משהו שאני מאד רוצה והדברים שאני מביא הם יחסית יותר מדי יקרים, אז אני לא רוצה להגיד לאבא ואמא – אני רוצה מכם עכשיו 1,000 שקלים בשביל לקנות איזה משהו.

<תלמיד: בסופו של דבר אם אני אעזוב את העבודה הזאת, או אם יפטרו אותי בגלל שיידעו שהלכתי למקום כזה או אחר להתלונן, אבדה לי העבודה, כי אני בפריפריה.

<תלמיד: אני נוסע רבע שעה למקום העבודה שלי כדי להגיע.

<תלמיד: כאילו, כדי לעבוד וזה זוועה בעיני.

יפעת שאשא ביטון: זה זוועה בכלל, כל מה שסיפרת.

יפעת שאשא ביטון: באמת, זה פשוט מזעזע.

יפעת שאשא ביטון: אני מסתכלת עליך, אני שומעת ואני משתגעת, כי בסוף בסוף, אם אני חושבת בראש, חברה, זה יכולים להיות ההורים של כולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על כל כך הרבה בתי עסק, על אנשים מבוגרים, שיש להם ילדים בבית והם לא לוקחים בחשבון שזה יכול להיות הילד שלהם.

יפעת שאשא ביטון: זה פשוט מטריף אותי.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אם אנחנו מספרים את הסיפור הזה בחוץ ואנשים יגידו יואו, ואיך עושים לו דבר כזה וזה נורא, וזה יכול להיות בדיוק הבן אדם שנמצא לידו בצד אחד או בצד אחר.

<הדרה רוזנבלום: הילד שלו, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: ואין שאלה שאנחנו צריכים לעשות כאן עבודת חריש כדי שאנשים יבינו שלא מתנהגים ככה לבני הנוער שלנו.

יפעת שאשא ביטון: גם לא לעובדים מבוגרים, כן, אבל כל שכן לא לבני הנוער שלנו, שזקוקים לנו, להגנה שלנו, למעטפת שלנו ובטח לא להתנהגות הזאת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם על האומץ ושהגעת וסיפרת.

יפעת שאשא ביטון: עורכת הדין מיכל שמר.

<מיכל שמר: שמי מיכל שמר, אני עורכת דין ומגשרת.

<מיכל שמר: אני גם מרצה למנהיגות.

<מיכל שמר: הבן שלי בפרויקט נחשון, שזה פרויקט מדהים של משרד החינוך.

<מיכל שמר: אני גם יושבת בבית הדין לעבודה כבר 6.5 שנים ואני גם מגשרת שם, ואני נציגה של לשכת עורכי הדין ומודה לכם שהזמנתם אותנו להגיד את דברנו ואולי גם לשתף פעולה.

<מיכל שמר: אני נציגת ועדת עבודה וגם ועדת חקיקה מטעם לשכת עורכי הדין.

<מיכל שמר: קודם כל הלשכה מברכת על כל הפעילויות שציינתם ושהמטרה שלהן היא שני דברים: אחד זה מניעה והשני זה אכיפה.

<מיכל שמר: וכמובן אנחנו נרצה לסייע בכל מה שכרוך בלקדם את הדברים האלה.

<מיכל שמר: אני אישית מגדלת שלושה בני נוער בבית, בנים, ועשיתי משאל בקרבם ובקרב החברים שלהם – מה יכול לעודד בני נוער לקבל מידע בפוש ולא רק כשהם פונים ובאיזה אמצעי זה הכי אפקטיבי, ואלה הממצאים שהם העלו, לפחות בסקר הקטן שהם עשו.

<מיכל שמר: דבר אחד הם אמרו שעכשיו האפליקציות וכל הנושא הזה זה מעולה.

<מיכל שמר: הם משתמשים בזה.

<מיכל שמר: זה פשוט דבר מדהים.

<מיכל שמר: אפשר לפתח את זה, אפשר אפילו לתת מידע אולי באמצעות מסרונים, כמו שיש נגיד איזה הפנינג או משהו שקשור לביגוד וכל מיני.

<מיכל שמר: פשוט אם יש איזו שהיא חקיקה חדשה או משהו שקשור לבני נוער, בפוש, כלומר לכתוב מסרון כזה.

<מיכל שמר: יש איזה שהוא עדכון בחקיקה, בפסיקה, אז זה משהו שיכול להיות ממש מצוין.

<מיכל שמר: אפשר גם לעשות שיתופי פעולה עם לשכת עורכי הדין.

<מיכל שמר: אני לא יודעת, צריך לחשוב על זה.

<מיכל שמר: אני מוכנה להיות אשת קשר לטובת העניין.

<מיכל שמר: דבר נוסף, הם אמרו שפרסומות בטלוויזיה זה דבר שהוא מאד מאד נחוץ וטוב.

<מיכל שמר: עוד דבר שאמרו, שכל קבלה לעבודה, אני שומעת אתכם, שדיברם נורא נורא יפה.

<מיכל שמר: אני מזועזעת שאין, אתם אומרים הסכם העסקה.

<מיכל שמר: במונחים משפטיים זה הודעה לעובד וכל מיני דברים כאלה, שהם אפילו יותר חשובים מהסכם העסקה.

<מיכל שמר: בכלל אין דברים כאלה.

<מיכל שמר: דרך אגב, אני רואה את זה בבית הדין גם בקרב מבוגרים.

<מיכל שמר: אתם לא היחידים שזה קורה, אבל אם מדברים על בני נוער, צריך לגרום לזה.

<מיכל שמר: כלומר צריך לחתור לזה שכל קבלה לעבודה תהיה חובה שמעסיק לא רק ייתן הודעה לעובד, אלא גם יישב ויסביר אותה.

<מיכל שמר: איך נעשה את זה?

<מיכל שמר: זה כל האמצעים היפים שעומדים כאן לרשותנו.

<שרית אולשביץ: דרך אגב, זה קיים בחוק.

<מיכל שמר: זה קיים בחוק, כן.

<שרית אולשביץ: בחוק לנוער זה תוך שבוע ולא תוך 30 יום כמו למבוגרים.

<שרית אולשביץ: זאת אומרת לנוער יש איזו שהיא עדיפות.

<מיכל שמר: נכון.

<שרית אולשביץ: אבל יש הבדל פשוט בין מה שבחוק לבין מה שקורה במציאות.

<מיכל שמר: אבל ההבדל בין נוער למבוגרים, שגם צריך בדחיפה לעשות את הדברים יותר וגם להסביר את הדברים.

<מיכל שמר: אני רוצה לספר על פרויקט הסברה מאד יפה של לשכת עורכי הדין בבתי ספר, גם כן, כי באמת הדרך הכי טובה להטמיע את הדברים האלה זה דרך הרגליים ודרכנו, אנחנו.

<מיכל שמר: ובאמת בלשכת עורכי הדין יש פרויקט חינוכי של הסברה, שמשולב.

<מיכל שמר: יש פרויקט שקשור להסברה על הליך פלילי וכן הלאה ויש שיתופי פעולה של התביעה, הסנגוריה, בית משפט.

<מיכל שמר: דרך אגב, בדגש על פריפריות ומגזר ערבי.

<מיכל שמר: אני עצמי הולכת בשבוע הבא לרמלה ויש בית ספר שאני מסבירה בו.

<מיכל שמר: אני עכשיו מיוזמתי האישית משלבת, שוזרת בתוך התכנים – זה מצגות יפות שלשכת עורכי הדין מכינה ופשוט שולחת לנו, המתנדבים להרצות.

<מיכל שמר: אני משלבת כבר את הנושא של תנאים, מיוזמתי המלאה ואני באמת מוכנה להיות אשת הקשר במידה ואני אקבל סרטונים, ברושורים וכאלה.

<מיכל שמר: תנו לנו.

<מיכל שמר: אנחנו כבר הולכים לבתי ספר, אז אנחנו גם נחלק ונהיה שם.

<מיכל שמר: אנחנו עוד זרוע שלכם לצורך העניין הזה, להפיץ את כל המידע, גם בשביל המניעה וגם לאכיפה.

<מיכל שמר: דבר אחרון שרציתי להתייחס זה מה אני אעשה שלא יפטרו אותי.

<מיכל שמר: אני מקשיבה לכם ודרך אגב אני חושבת שאתם צודקים.

<מיכל שמר: אני רוצה להביע פה דווקא אמפטיה, כי יש לי גם מבוגרים שאני לפעמים מייצגת - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאד אמפאטיים, אבל אנחנו לא ניתן להם לשקוע במקום הזה, מה לעשות.

<מיכל שמר: לא, לא, אני באה ממקום פרו-אקטיבי, זה בסדר.

<מיכל שמר: אני לא אומרת להיות פאסיביים.

<מיכל שמר: אני רק אומרת שצריך גם לתת כלים לילדים, לבני הנוער איך, לא רק מה.

<מיכל שמר: כלומר, איך באים למעסיק, איך אומרים לו.

<מיכל שמר: אני מייצגת אנשים, אני מייעצת להם ותמיד מאד חשוב לי המסלול שבו נוקטים.

<מיכל שמר: אם ישר הולכים להסתדרות, זה די ברור מה תהיה התוצאה, אבל אם באים ואומרים בנועם – תקשיב, הייתי באיזו שהיא הרצאה ולא לדרוש פתאום דמי הבראה.

<מיכל שמר: להגיד – שמעתי שיש דבר כזה הסכם העסקה, בוא רגע נשב, בוא נראה.

<מיכל שמר: כלומר נכון שלפעמים זה גם יכול לגרום תגובה תוקפנית, אבל יכול להיות שהיא תהיה פחות תוקפנית מפתאום לפנות לנוער העובד או פתאום לקבל מכתב כזה או אחר.

<מיכל שמר: מאד חשוב איך, ואת הכלים האלה פחות נותנים לבני הנוער.

<מיכל שמר: שוב, אני מוכנה להירתם אם מטעם לשכת עורכי הדין ואם בכלל, כדי גם לקיים את האיך בתוך המה הזה, וזהו.

<מיכל שמר: תודה רבה לכולם.

<מיכל שמר: אני נהנית לשמוע את בני הנוער.

<מיכל שמר: אני כבר רואה שזה דווקא מחלחל אז זה מצוין.

<מיכל שמר: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עורכת הדין מיכל שמר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, כרמית ואחר כך הדרה.

<כרמית פולק-כהן: טוב, אני לא רוצה לחזור פה על דברים שנאמרו, אז ברור שפרסום הוא חלק קריטי ואינטגראלי, כמו שאנחנו רואים מהדברים שאומרים פה בני הנוער.

<כרמית פולק-כהן: הדבר השני שלדעתי עולה גם מהדברים שאומרים בני הנוער ואנחנו גם רואים אותו בשטח, שזה פיקוח יזום.

<כרמית פולק-כהן: זאת אומרת המשרד צריך לצאת לשטח, להגדיל את כמות המפקחים.

<כרמית פולק-כהן: אני ככה מגלגלת לפתחך עוד נושא שהוא לא עולה פה, אבל בעיני הוא נורא קריטי דווקא בימים האלה, שכל אחד רוצה להיות מפורסם.

<כרמית פולק-כהן: יש את התקנות של חוק עבודת נוער, שזה תקנות העבדת ילד בפרסומות או בכל מיני הפקות אירועים וכו', יש לנו את הפסטיגלים בפתח.

<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים הרבה - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא בפתח, הם רצים.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר סימנתי וי.

<כרמית פולק-כהן: אה, הם כבר רצים?

<כרמית פולק-כהן: יש לי פעוטות, אני בדיליי.

<כרמית פולק-כהן: אז מה שאני אומרת זה שראינו בסוגיה הזאת, עסקנו בזה לאחרונה הרבה – הורים אפילו לא יודעים שאסור לגבות מהם אפילו שקל אחד.

<כרמית פולק-כהן: שקל אחד.

<כרמית פולק-כהן: הם לא יודעים את זה.

<כרמית פולק-כהן: הם משלמים עשרות כספים וכו'.

<כרמית פולק-כהן: זה נושא אחר, אבל על פניו, אם עושים פרסום הוא חייב לאגוד בתוכו כל מיני.

<כרמית פולק-כהן: ודבר אחרון, שברור לי שאת מודעת אליו, אבל לדעתי הוא חייב להיות על השולחן, זה המגזר הערבי ואחוזי הנשירה.

<כרמית פולק-כהן: בעיני שני הדברים האלה באים בד בבד כשאנחנו מדברים על עבודת נוער.

<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים מה שקרה עם הקטין הזה במחסום, לצערנו.

<כרמית פולק-כהן: שוב, ברור שסוגית עבודת נוער היא לא הסוגיה הקריטית פה, אבל שוב, הקטין הזה היה אמור להיות בבית הספר.

<כרמית פולק-כהן: אגב, חוק עבודת נוער לא תוקן בהתאם לחוק חינוך חובה, שעלה עד גיל 18.

<כרמית פולק-כהן: חוק עבודת נוער עדיין בדיליי.

<כרמית פולק-כהן: אז זה צריך גם להיות מתוקן, שזה הכי פרוצדוראלי, אבל זה לא תוקן.

<כרמית פולק-כהן: אז הקטינים האלה היו אמורים להיות בבית הספר.

<כרמית פולק-כהן: ולדעתי אם עושים כבר פרסומות, הן חייבות להיות מונגשות גם למגזר הערבי, כי יש שם בעיה מאד רצינית.

<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים את זה גם עם מקצבי נדבות וכו'.

<כרמית פולק-כהן: אז זו סוגיה רחבה מאד.

<כרמית פולק-כהן: אני זורקת את זה לפתחך, כי אני יודעת שאת - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: קיבלתי.

יפעת שאשא ביטון: הדרה ואנחנו נסכם את הדיון.

<הדרה רוזנבלום: אז ראשית תודה רבה שאת באמת, אני מוכרחה לומר שאני עוברת כבר הרבה מאד יושבי ראש של ועדות זכויות הילד, ואיך את לא מרפה.

<הדרה רוזנבלום: באמת שאפו אמיתי.

<הדרה רוזנבלום: אני רואה באמת גם איזו שהיא התקדמות.

<הדרה רוזנבלום: אמנם יש הרבה פניות, אבל לדעתי הפניות רבות יותר כי יש יותר מודעות ואנחנו רואים את זה.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו מקבלים על זה הרבה מאד מודעות.

<הדרה רוזנבלום: אני די המומה – ואני אומרת ברצינות – אפילו מתגובות של ילדים שהם במועצות וזה שהם כל כך מפחדים.

<הדרה רוזנבלום: חבריה, אני כבר סימנתי לי כאן.

<הדרה רוזנבלום: ביום חמישי אני נפגשת עם הצוות שלי.

<הדרה רוזנבלום: לא יכול להיות שאנחנו לא מעיזים ואנחנו לא מדברים.

<הדרה רוזנבלום: באמת הבעיה שלנו, לקבל את הדין הזה ולפחד.

<הדרה רוזנבלום: אין מקום עבודה שאתה לא יכול למצוא פעם אחרת או קצת אחרת.

<הדרה רוזנבלום: יש גם איזה שהוא משהו בשביל האני שלך כשאתה צומח, מבחינת לבוא ולומר ולעמוד על דעתך.

<הדרה רוזנבלום: אני מבינה מה זה לפחד, אבל באמת תנסו לפנות.

<הדרה רוזנבלום: ממש כואב לי שאני שומעת שאתם לא יודעים שאפשר לעשות את זה אנונימי, כי אנחנו מנסים כל כך הרבה.

<הדרה רוזנבלום: ממש כואב לי שאני שומעת שאתם לא יודעים שאפשר לנסות את זה אנונימית כי אנחנו מנסים כל כך הרבה ולא דרך הטלוויזיה, כי ילדים בקושי רואים טלוויזיה.

<תלמיד ע': זה ממש לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל דווקא דרך הפייסבוק ו - - -

<תלמיד ע': אין דבר הזה.

<תלמיד ע': איפה כולם רואים?

<תלמיד ע': זה לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא חשוב.

יפעת שאשא ביטון: לא דרמטי.

יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות את זה בהכל, אבל בואו נודה שאתם הרבה יותר ברשתות החברתיות מאשר ב - - -

<הדרה רוזנבלום: בדיוק.

<הדרה רוזנבלום: הרבה הרבה יותר ברשתות.

<תלמיד ע': אם הייתי יודע שהייתי יכול לפנות אנונימית הייתי פונה מזמן.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: התפקיד שלנו זה להגיע אליכם.

<קריאה: חברה, הנוער כבר לא בפייסבוק.

<הדרה רוזנבלום: בסדר, אבל יש רשתות נוספות.

<הדרה רוזנבלום: כמובן שהסיפור הזה של כניסה לבתי ספר הוא מאד חשוב.

<הדרה רוזנבלום: התקופה הייתה ממש אחרי פסח, למרות שזה קרוב.

<הדרה רוזנבלום: אני אומרת ברצינות, בחינות המגן, בחינות הבגרות, המורים בטירוף והראש של התלמידים לא בזה, עד שפתאום הם מגיעים ואומרים רגע, חבל שלא הקשבתי או לא שמעתי.

יפעת שאשא ביטון: אבל הנה, אנחנו עכשיו באמצע דצמבר, זה עיתוי מצוין.

<הדרה רוזנבלום: וזאת תהיה בקשה גדולה שלי, שאני מבטיח לנסות לקדם את זה.

<הדרה רוזנבלום: וגם לגבי הנוער העובד, אירית ברוק חדר לידי.

<הדרה רוזנבלום: זאת אומרת תגידו לנו איפה לא נותנים לכם להיכנס, כי יש מוכנות.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו דיברנו על זה והודענו על זה.

<הדרה רוזנבלום: זה מאד מאד משמעותי אצלנו, אחרת מה כל שיתופי הפעולה.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו באמת מבקשים גם פה לא לפחד.

<הדרה רוזנבלום: זאת אומרת אתם תודיעו לנו, אני מבטיחה שלא נעשה מול המנהל, אבל נגיד לו בוא תסייע.

יפעת שאשא ביטון: נכשיר את הלבבות.

<הדרה רוזנבלום: בדיוק.

<הדרה רוזנבלום: זה דבר שאנחנו חייבים.

<הדרה רוזנבלום: אני באמת רואה פה איזה שהוא סיכום שאני אעביר הלאה, גם בעניין של פתיחת בתי הספר, ממש לכולם; וכמובן עוד ועוד ועוד פרסום, אבל צריך לעשות משהו גם עם הילדים.

<הדרה רוזנבלום: הם לא יכולים לפחד.

<הדרה רוזנבלום: אני מבינה את הקטע של לפחד, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שחייב להשתנות, אגב לא רק לגבי עבודת נוער, לגבי כל ההתמודדות שלנו בכלל, עם כל מה שקורה ברשתות החברתיות ובווצאפ.

<הדרה רוזנבלום: לא, כי זה היום על זכות העבודה שלי, אבל מחר זה על מכות בהפסקה ומחרתיים מישהו גנב טלפון.

<הדרה רוזנבלום: אין ברירה.

<הדרה רוזנבלום: בדרך לפה, אני נשבעת לכם, קיבלתי טלפון מאיזו עיר ואמרו לי תקשיבי, שהילד הזה לא יתקרב, הוא גנב טלפונים ועניינים.

<הדרה רוזנבלום: ברור שאנחנו נטפל, אבל חייבים לדבר.

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

<תלמיד ע': הדרה, לא הייתי קורא לעצמי פחדן.

<הדרה רוזנבלום: אני לא אומרת פחדן, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה הדרה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של לקרוא פחדן, זה עניין של החשש שלכם.

יפעת שאשא ביטון: אתם מפחדים, חברים.

יפעת שאשא ביטון: הפחד מנהל אתכם.

<תלמיד: הפחד מאד מובן.

<תלמיד: אני נמצא בפריפריה.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו לא נגד הפחד.

<תלמיד: העניין של הביטחון התעסוקתי שלי ברצפה.

יפעת שאשא ביטון: הכל מקובל.

יפעת שאשא ביטון: עדיין לא צריך שתהיו מנוהלים דרך הפחד, זה פעם אחת.

יפעת שאשא ביטון: ודבר שני, אתם חייבים לעמוד על העקרונות שלכם.

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: יש לכם זכויות.

<הדרה רוזנבלום: בדיוק.

<הדרה רוזנבלום: היום זה זכויות בגיל 16 ומחר זה יהיה בגיל 26.

יפעת שאשא ביטון: מה, אתה מוכן להיות מנוצל כי אתה לא יודע מה יהיה אחר כך?

יפעת שאשא ביטון: זה מזכיר לי קצת כמו נשים מוכות, שנשארות שם כי נוח להן ו - - -

<תלמיד: אין לי ביטחון תעסוקתי ובשביל להרוויח את ה-1,000 שקלים האלה או את ה-500 שקלים האלה, אני מעדיף לסבול כמה חודשים.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, זה לא המסר.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה אתכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה גם יכול לנבוע ממצבים כלכליים של הבית.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה יכול לנבוע מהרבה מאד מקומות, אבל אם אנחנו לא נלמד אתכם מה לעשות, אני ממש מתנצלת שאני לא אלך למקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: אם אני צריכה לחנך אתכם, זה לעמוד על שלכם, זה לקבל את מה שמגיע לכם.

<הדרה רוזנבלום: כמובן בצורה טובה.

יפעת שאשא ביטון: ולא להתפשר ולא לתת שינצלו אתכם רק כי אתם חוששים.

יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות.

<תלמידה: הכל נובע מחוסר המודעות שלנו, שאנחנו לא יודעים שיש את האפשרות - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רציתי לשאול, האם אתה רוצה.

<גונן ירום: אני חייב להגיד משהו על הדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: ובכלל רציתי להציע לך את זכות הדיבור כי ראיתי שאתה לא - - -

<גונן ירום: כן.

<גונן ירום: גונן ירום, עיר ללא אלימות מהמשרד לביטחון פנים.

<גונן ירום: אין לי משהו להוסיף מעבר למה שאמרנו בישיבות הקודמות, כי הרי עיר ללא אלימות לא מתעסקת בנושא של זכויות נוער בתחום התעסוקה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אתם מקיימים שיח עם הנוער וזה גם מקום להגיע.

<גונן ירום: נכון.

<גונן ירום: אני אמרתי גם פעם שעברה, גם בדיון הקודם ואני אגיד את זה גם עכשיו.

<גונן ירום: יש לנו הרבה מאד אנשים שפרושים בשטח ואני חושב שמה שעולה פה בדיון בסופו של דבר זה קודם כל שכדי לנצל ולממש זכויות, צריכים להכיר אותן ולדעת אותן ולהיות מודעים אליהן ואני חושב שהסיוע שלנו יכול להתמקד בזה.

<גונן ירום: בעזרת אנשי המקצוע שלנו, עובדי נוער, מדריכי מוגנות בבתי ספר וכו', שפרושים בשטח.

<גונן ירום: אני חושב שאולי דרך משרד הכלכלה אפשר ליצור שיתוף פעולה, אלי כדי להכשיר את האנשים שלנו, שאנשים שלנו יכירו טוב יותר את הזכויות, כדי שנוכל להעביר אותן הלאה לבני הנוער.

<גונן ירום: אני חושב שזה שיתוף פעולה חשוב שנוכל לקיים בינינו.

<מאיר דוד: אין שום בעיה.

<מאיר דוד: אנחנו בשמחה נקבע מועד.

<גונן ירום: זה דבר אחד.

<גונן ירום: אני חייב לומר משהו לגבי הדברים האחרונים שנאמרו פה.

<גונן ירום: אני חושב שהתפקיד שלנו – סליחה גברתי יושבת הראש – זה לא לחנך את בני הנוער.

<גונן ירום: אנחנו צריכים להראות להם שאנחנו מאחוריהם ושיש להם גיבוי.

<גונן ירום: זה אומר שבן נוער, ודרך אגב דרך ניסיון החיים, שהוא יודע שהמערכת עומדת מאחוריו ושהוא יודע שיבטיחו את הזכויות שלו ושהוא יודע שאם הוא יתלונן, אז יהיה לו גיבוי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל עם זה פתחתי.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאמרתי להם.

יפעת שאשא ביטון: יושבים פה כל כך הרבה אנשים שנותנים לכם גב חזק, תשתמשו בכלים.

<תלמיד ע': אבל אנחנו לא מודעים לגב הזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני אומרת לך - מה לעשות, אי אפשר לקחת ממני את איש החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך שאם אני מסתכלת על מערכת החינוך, אנחנו כל הזמן מדברים על הנושא של פנייה לעזרה, על הנושא של להציף דברים שקורים, שהם יכולים לדווח כשהם רואים מקרה של אלימות וזאת לא הלשנה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מחנכים את הילדים שלנו לעמוד איתן מול הדברים האלה, כדי למנוע אותם ולא להישאר קורבנות או מנוצלים כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה את הילדים שלנו קורבנות ואני לא רוצה אותם מנוצלים כי הם חוששים.

<גונן ירום: מסכים איתך.

<גונן ירום: זה נכון לכל התחומים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהם יידעו שאנחנו פה בשבילם.

<כרמית פולק-כהן: השינוי בשיח הוא חלק אינטגראלי משינוי.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<כרמית פולק-כהן: וחלק אינטגראלי מחינוך.

<תלמיד ע': אני אגיד את זה שוב, זה לא גב שאנחנו מודעים אליו.

יפעת שאשא ביטון: אל תיקח את זה אישית.

<תלמיד ע': ברור שלא.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אז אני לוקחת אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לוקחים אחריות ואנחנו נעשה את הכל כדי להגיע אל כולכם.

יפעת שאשא ביטון: זה המשימה שלנו, להגיע אל כולכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להמשיך.

<גונן ירום: אני סיימתי.

<גונן ירום: זאת אומרת הדבר העיקרי שרציתי להגיד זה באמת החיבור עם משרד הכלכלה כדי ליצור דרך האנשים שלנו שפרושים בשטח, ליצור הסברה טובה יותר ובעצם להשתמש במנגנונים שקיימים אצלנו דרך הפעילות שלנו בבתי הספר, בפעילות החינוך הבלתי פורמאלי, בעצם בכל הצמתים שאנחנו פוגשים את בני הנוער.

<גונן ירום: אז לעשות שימוש גם באנשים שלנו, אבל כדי לעשות שימוש באנשים שלנו, אנחנו צריכים אלף להכיר את החוק, להכיר את הזכויות.

<גונן ירום: אנחנו צריכים להכיר את הגורמים המטפלים שאפשר להפנות אליהם.

<גונן ירום: אחרי שאנחנו נלמד את כל הדברים האלה אנחנו נוכל להעביר ולהפיץ את הזכויות לבני הנוער.

<גונן ירום: אם יש לכם חומרים – גם אם כתובים, גם אם לא כתובים – נשמח לקבל.

<גונן ירום: ודרך אגב, אני אומר את זה לא רק למשרד הכלכלה, אלא גם למועצת הנוער וגם לכל גוף אחר שעוסק בנושא, דרך הכנסת או ישירות אלינו למשרד, כדי שנוכל לעשות שימוש בחומרים ולהעביר אותם אל השטח.

<הדרה רוזנבלום: היום אתה פותח גוגל, אתה כותב את זה ואתה מקבל בלי סוף.

<גונן ירום: כן, בסדר.

<גונן ירום: אני יכול לפתוח גוגל, אבל אני גם יכול להשתמש באנשים שנמצאים פה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<מאיר דוד: אפשר שני משפטים לסיום?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<מאיר דוד: אחד זה לגבי מה שנאמר פה, לגבי הטיפול בתלונות.

<מאיר דוד: אנחנו לא מטפלים רק בתלונות, אנחנו כן יוזמים, יוצאים לשטח ועושים בדיקות יזומות גם.

<מאיר דוד: בקניונים, באולמות אירועים, כן, אבל אם תמקדו אותנו במקומות שהם יותר בעייתיים, יהיה לנו יותר קל להגיע.

<כרמית פולק-כהן: כמה מפקחים יש לכם?

<מאיר דוד: יש לנו בסך הכל במינהל ההסדרה והאכיפה 270 עובדים.

<מאיר דוד: יש למעלה מ-100 מפקחים שעובדים בשטח באופן יום יומי על כל נושא של זכויות בעבודה.

<מאיר דוד: אנחנו כן יוצאים לשטח.

<מאיר דוד: אנחנו לא מחכים רק לתלונות.

<מאיר דוד: אנחנו יוזמים, עושים בדיקות מקדימות ויוצאים.

<מאיר דוד: אז זה לא רק תלונות.

<מאיר דוד: דבר שני שחשוב שנדע, בינואר מתעדכן שכר המינימום גם לגבי הנוער.

<מאיר דוד: אנחנו נוציא גם פרסום, אבל חשוב לדעת לגבי הנוער, ששכר המינימום עולה.

יפעת שאשא ביטון: זו הזדמנות עוד פעם להציף את זה.

<מאיר דוד: אנחנו נציף את זה.

<מאיר דוד: גם אתם תציפו.

<מאיר דוד: אנחנו נעביר לכם את החומר.

<מאיר דוד: שכר מינימום משנה ל-20.23 לנוער עד גיל 16, ו-23.99 לנערים מעל גיל 18.

<מאיר דוד: אנחנו נפרסם את זה.

<מאיר דוד: חשוב שתדעו וחשוב שגם אתם, מועצת התלמידים, שתמיד תפנו אותם גם לאפליקציות וגם לאתר שלנו.

<מאיר דוד: יש לנו אתר שלם במשרד של זכויות עובדים.

<מאיר דוד: תפנו אותם, יש שם את כל המידע ונשמח גם לשתף אתכם פעולה, כדי לתת לכם את ההסברה המתאימה, כדי שתוכלו גם להעביר אותה הלאה.

<מאיר דוד: ותודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: יש לי סתם שאלה, היא לא סתם, אבל מה הבעיה היה לעגל את הסכום?

יפעת שאשא ביטון: אתם מסבכים את הילדים עם הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: לעגל את הסכום.

<מאיר דוד: הלוואי.

<מאיר דוד: ברור לך שאם זה היה תלוי באנו אנחנו היינו עושים מספרים עגולים.

<מאיר דוד: כל ההסכמים במשק.

<גונן ירום: לכל אגורה יש משמעות.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: היום כבר מעגלים הכל.

<הדרה רוזנבלום: אנחנו רוצים שילמדו 5 יחידות מתמטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אגב, היה הסיפור של האולמות, שאתם אמרתם שאתם תצאו - - -

<מאיר דוד: ביקרנו באולמות.

<מאיר דוד: אני לא אגיד את השמות של האולמות, אבל יצאנו לאולמות וחלק מהסנקציות פה זה באולמות אירועים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה בעקבות המצבע הזה שעשיתם.

<מאיר דוד: כן.

<מאיר דוד: גם בהליכים פליליים יש כמה כאלה.

<הדרה רוזנבלום: כן, הם הבטיחו אז.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: אז ראשית תודה רבה לכולכם גם על שיתוף הפעולה, שאנחנו ממשיכים אותו בעצם מהשנה שעברה ואנחנו רואים שהוא נושא פרי, כי אנחנו בכל זאת מצליחים להגיע ליותר בני נוער, אבל כפי ששמענו כאן מבני הנוער שהצטרפו אלינו היום זה עדיין לא מספיק ויש לפנינו עוד הרבה דרך כדי שבאמת נוכל להגיע לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אז בהזדמנות הזאת אני רוצה גם להודות לבני הנוער שהגיעו וחשפו בפנינו את המצוקות של הנוער העובד וההתמודדות שלו בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אני פונה למשרד הרווחה – פיקוח מעבר לשעות העבודה – כפי שעלה כאן, זה משהו שבאמת אפשר במעבר פשוט או בסיור פשוט - - -

<מאיר דוד: עושים את זה.

<מאיר דוד: זה נעשה.

יפעת שאשא ביטון: לזהות בני נוער שנמצאים בשעות שהם לא אמורים לעבוד, אנחנו מדברים על פיקוח סדיר.

יפעת שאשא ביטון: שהפרסום יונגש לכלל האוכלוסייה, כדי שהוא יוכל להגיע גם לקהלים מהמגזרים השונים.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, בשיתוף כמובן עם משרד הרווחה, להיערך כבר מעכשיו לכל הנושא של הסברה בבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שזאת האחריות הראשונה שלנו, להגיע לכל ילד וילד, לכל בן או בת נוער שיוצאים לעבוד, כדי שיידעו את הזכויות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: בעיקר לשים דגש על הנושא של תלונות אנונימיות.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המצוקה של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את החשש שלכם, אבל לצד זה אני חושבת שאנחנו גם צריכים לתת לכם את הגב ואתם מקבלים כאן את הגב, כדי שלא תצטרכו לפחד לקום ולהתלונן, ואני אומר על זה גם אמירה בסיכום הדברים.

יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי – צריך לפנות אליהם.

יפעת שאשא ביטון: לצערי לא הגיע נציג או נציגה, אבל באמת, כל הנושא של העסקת בני נוער במתנ"סים וברשות - לוודא שהם באמת מודעים לכל תנאי ההעסקה ואם צריך אז אפילו שיעבירו סדנאות בקרב העובדים של המתנ"סים או מי שמעסיק מטעם הרשות המקומית את בני הנוער, כדי שלא ייצא מצב שאולי בתום לב ואולי שלא, הילדים לא מקבלים את מה שמגיע להם.

יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף שאני מבקשת מהשלטון המקומי, זה לפרסם את הסתדרות הנוער העובד והלומד כגוף שבעצם מסייע לבני נוער עובדים ואפילו מייצג אותם במקרה הצורך.

יפעת שאשא ביטון: פלטפורמה שמאד מאד חשוב שתהיה מונגשת לילדים.

יפעת שאשא ביטון: פרויקט סיירים, אני אשמח לקבל בעוד כחודש גם את שמות היישובים שמצטרפים וגם את הסטאטוס, איך אתם מתקדמים, מה התהליך ומה היעדים שאתם מכוונים אליהם; ואני קוראת לשיתוף פעולה בין עיר ללא אלימות למשרד הרווחה, כדי שבאמת יהיה אפשר להכשיר את הצוותים של עיר ללא אלימות בנושא של זכויות בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: אמירה לסיכום בנושא על הנושא שעלה פה.

יפעת שאשא ביטון: שוב, מאד חשוב לי להדגיש, אני מאד אמפטית לחשש שלכם ולפחד שלכם.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה נובע מהרבה מאד סיבות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק מקום התעסוקה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים זה גם רקע בבית, זה מקום המגורים שלכם.

יפעת שאשא ביטון: הרבה מאד דברים שיכולים לגרום לכם לפחד, אבל אנחנו כאן כדי שאתם לא תפחדו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מעמידים לרשותכם את כל הכלים, בכל דרך אפשרית, כדי שתוכלו לקבל גב בכל הנושא של עבודת נוער.

יפעת שאשא ביטון: כדי שכולם יבינו שאי אפשר לנצל אתכם, שאתם לא פראיירים.

יפעת שאשא ביטון: שאתם לא תסכימו שמישהו ינצל אתכם ואתם לא תהיו קורבנות נצחיים.

יפעת שאשא ביטון: אתם תעמדו על הזכויות שלכם, כי מגיע לכם ואנחנו כאן כדי שזה יתאפשר לכם.

יפעת שאשא ביטון: ובכלל, אני כן הייתי רוצה שבני הנוער שלנו היום יהיו פחות מפוחדים, פחות ינוהלו על ידי הפחד ושאנחנו כעולם המבוגרים ניתן לכם את הגב, לא רק בנושא של עבודת נוער אלא בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים בשביל זה גם אתכם ואת שיתוף הפעולה שלכם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן בשבילכם, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.