ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 301, 2016-12-06 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ועדת החינוך התרבות והספורט של הכנסת, 6.12.2016 ו' בכסלו תשע"ז, הנושא על סדר היום: העסקת אנשי צוות ועובדי הוראה עם מוגבלות במערכת החינוך לציון היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.

יעקב מרגי: הכנסת מציינת היום את היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות והנושא שנבחר אצלנו בוועדה הוא נושא שיצא בקול תרועה רמה ואנחנו רוצים לבדוק מה נעשה בנושא הזה, שילוב של כוחות הוראה של מורים בעלי מוגבלות במערכת החינוך.

יעקב מרגי: אני הייתי רוצה לשמוע קודם כל, לפני האורחים החשובים שלנו וחברי הכנסת.

יעקב מרגי: משרד החינוך מי הדובר/ת?

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך, ספרי לנו קצת מה נעשה בנושא.

<אמיתי שוחט: שניה חבר הכנסת, אפשר רק לפתוח?

יעקב מרגי: ראיתי אותך, אל תדאג, לא התעלמתי, בכוונה לא שאלתי על משרד המשפטים כי קלטתי אותך.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<אמיתי שוחט: בוקר טוב, אמיתי מנציגות שוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות - - -

יעקב מרגי: במשרד המשפטים.

<אמיתי שוחט: במשרד המשפטים, נכון.

יעקב מרגי: בשלב הזה הוא הציג את עצמו אני אתן למשרד החינוך ואחר כך אני אתן לך.

יעקב מרגי: אתה מציג לנו מצגת, נכון?

<אמיתי שוחט: לא לא.

יעקב מרגי: מי מציג מצגת?

<אמיתי שוחט: אם אפשר רק כמה מילות פתיחה?

יעקב מרגי: לא.

<אמיתי שוחט: לא, אז אחר כך.

יעקב מרגי: משרד החינוך אחר כך ניתן לך.

<יהודית גידלי: אי אפשר להציג מצגת כי אנחנו צריכים את המסך לכתב.

יעקב מרגי: בסדר, משרד החינוך.

<אסתר פיירסטיין: שמי אסתי פיירסשטיין, אני מאגף התמחות בכניסה להוראה ואנחנו מובילים את התכנית הזאת ביחד עם אגף כח אדם, עם הרווחה, יושבת לצידי מירב הירש היא מרכזת את התחום.

<אסתר פיירסטיין: אנחנו שייכים למינהל עובדי הוראה ונציג את התכנית?

<אסתר פיירסטיין: הבנתי שיש קושי להציג מצגת, אז אני אציץ מידי פעם ליתר ביטחון, אבל יש כמה העתקים לפי הצורך.

יעקב מרגי: אני אוהב לא להיות צמוד לכתב, אז תסבירי.

<אסתר פיירסטיין: אז רק את הרעיונות.

<אסתר פיירסטיין: הרעיון בכלל של מה שניסינו לעשות זה במקום להטיף מוסר - - - נכנסה לצידי ד"ר שרה זילברשטרום, מנהלת האגף שלי.

<אסתר פיירסטיין: במקום להטיף מוסר למנהלים ולהגיד מה נכון ומה לא נכון ותעסוקה כזו או אחרת, החלטנו שאנחנו מתמודדים עם הצורך לקלוט אנשים באשר הם, בצורה קצת שונה.

<אסתר פיירסטיין: המטרה היא בעצם לאפשר למורים שיש להם איזו שהיא מוגבלות, להיכנס למערכת כמורים לכל דבר, גם להגשים את עצמם, גם להעביר מסר של שוויון למנהל, לצוות, לילדים, לקהילה ושהם יקלטו במערכת כמורים לכל דבר, כי אין הבדל בעצם.

<אסתר פיירסטיין: לכן החלטנו שאנחנו נלך אחרת, מורה שמעוניין להקלט, אנחנו מוצאים לו מקום עבודה – אני מרימה טלפונים למנהלים, למפקחים, למפקחים רפרנטים שיש לנו שעובדים מולנו ומחפשים את המקום שהכי נוח מבחינתו, שיכול לתת לו תנאים נוחים, מקום שאני יודעת שהמנהל יקבל עם כל הלב, שתהיה לו קליטה טובה.

נורית קורן: זאת נקודה מאד חשובה, סליחה שאני מתפרצת לך לדברים, אבל איך את גורמת באמת לשכנע את המנהלים לקבל אדם עם מוגבלות כמורה, כי אנחנו יודעים מה החברה חושבת, מה הסטראוטיפ.

<אסתר פיירסטיין: אני אגיד לך, אני מגיעה ואני אומרת להם – תקשיבו, אני נותנת לכם מתנה, גם את הבן אדם, אבל אני גם נותנת לכם שעות תקן – שליש משרה, אני נותנת לכם במשך שנתיים כאשר בשנה השלישית אני אבקש מכם כבר לתת שעות תקן.

<אסתר פיירסטיין: אני מזיזה את התקן ואני יכולה להגיד לך שאנחנו בשנה השלישית עכשיו ויש מנהלים שכבר נותנים את השעות, המנהלים לומדים להכיר, רואים מי הבן אדם, מה הוא תורם לבית הספר, לחברה, יש לי ציטוטים מדהימים של מנהלים ויש לנו כבר קבוצה גדולה של מנהלים – גדולה, הכל יחסי, אנחנו רק התחלנו – אבל יש אתנו פה היום גם מורות - - -

יעקב מרגי: 180 אלף מורות ומורים, התחלתם, אני חושש לומר התחלה טובה.

נורית קורן: כן, על כמה בתי ספר אפשר לומר מתוך כל בתי הספר בארץ?

נורית קורן: 100.

יעקב מרגי: בואו נשים את זה על השולחן.

<אסתר פיירסטיין: יש לנו היום 37 אנשים שהשתלבו - - -

נורית קורן: 37, בכל הארץ?

יעקב מרגי: נורית, תני לה, אנחנו לא מזלזלים.

נורית קורן: לא, ממש לא.

יעקב מרגי: תבינו, זו שנה שלישית - - -

<אסתר פיירסטיין: היו פונים בודדים שביקשו ולא נקלטו מסיבה זו או אחרת, היו כמה מורים שלא נשארו.

<אסתר פיירסטיין: תראו, המטרה של האגף שלנו כאגף זה לקלוט קליטה מיטבית של כל מורה באשר הוא מורה, למנוע נשירה, לעזור להם להיות מורים טובים יותר ואיכותיים יותר.

<אסתר פיירסטיין: המורים שהגיעו, אני יכולה להגיד שהיו שני מקרים – אם זכרוני אינו מטעה אותי – שלא מצאו את עצמם בהוראה, אבל יש מורים שעזבו מסיבות בריאותיות, מסיבות אישיות שלהם, אבל בסופו של דבר יש 37, יש שני מורים שיש לי פגישות איתם בשבוע הבא ובעוד שבועיים כשאנחנו צריכים לקבל דיון.

<אסתר פיירסטיין: אני לא מפרסמת מודעה ואומרת שכל מורה שרוצה, אבל כל מי שפונה אנחנו מנסים ליצור את המקסימום על מנת לעזור להם להיכנס, אני בקשר תמידי אתם, הם מתקשרים מתי שהם רוצים, כשיש בעיות, כשאין בעיות –

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בשלב זה נתת לנו טעימה קטנה, אני אתן לך להמשיך, אנחנו לא מזלזלים בכל מה שנעשה - - -

נורית קורן: ממש לא.

יעקב מרגי: אבל אין ספק, בכוונה אני התגריתי בנתון.

יעקב מרגי: לא רוצה לומר שיווק כי המילה שיווק היא לא נכונה, אבל פרסום של המודעות כשלא קופצים, כשאין מספר רב של בקשות, סימן שיש פה איזו לקונה ואולי הציבור אינו יודע.

יעקב מרגי: כנראה הציבור לא יודע כי אנחנו יודעים כמה בוגרים ובוגרות של מכללות לחינוך ותארים אקדמיים שרוצים להצטרף לכוחות ההוראה, כנראה שהמודעות למיזם החשוב הזה לא היתה - - - בכוונה רציתי להתחיל איתך ורוצה להעביר את רשות הדיבור לאמיתי שוחט מנציבות לאנשים עם מוגבלויות, בבקשה.

<אמיתי שוחט: אז בוקר תודה, אמיתי מנציבות שוויון לאנשים עם מוגבלות, עם חלקכם כבר דיברתי, אז קודם כל תודה רבה לוועדה שכינסה את הישיבה בנושא הזה ותודה רבה לכל מי שהגיע, המורים ואנשי משרד החינוך והיוזמות הפרטיות ודוד ילין וכמובן כל עובדי ההוראה שנמצאים כאן.

<אמיתי שוחט: דבר ראשון לכל הנושא של העסקת עובדי הוראה, יש בחדר ליד יש נושא של העסקת עובדים עם מוגבלויות ולפי דעתי הנושא כאן הוא במדרגה אחת מעל, מכמה סיבות.

<אמיתי שוחט: קודם כל כמובן הסיבה של אנשים שיוצאים לעבודה ומעבר לזה הנושא של מודעות וחינוך מגיל צעיר שילדים רואים מורה או איש חינוך בתור מודל – אז כמובן שילדים עם מוגבלות עצמם שרואים את זה, זה נותן להם תקוה להמשך, זה מאפשר שינוי עמדות לתלמידים, לחברים שלהם, להורים שלהם, וכמובן מכניס את הסיפור הזה לתוך המערכת.

<אמיתי שוחט: הישיבה הזאת היא קודם כל ללמוד מה יש, מה אפשר לשפר וגם הצדעה לכל המורים ועובדי ההוראה שהגיעו לכאן ולמי שמאפשר את זה.

<אמיתי שוחט: הצדעה גם על העבודה וגם על כך שהם בחרו בכלל לעסוק בהוראה ובחינוך שזה באמת משהו שראוי להצדעה כל השנה, אבל גם בישיבה הזאת.

יוסף ג'בארין: אבל השאלה היא אם יש לכם תפקיד בנושא הזה, אתם בנציבות?

יוסף ג'בארין: למשל מאגר של אנשים שהם עם מוגבלויות או צרכים מיוחדים ויכולים להשתלב, יש ממשק ביניכם?

<אמיתי שוחט: כן, יפה, נמצאת אתנו כאן עורכת דין טובה רקנאטי שבאמת עוסקת בנושא הזה ותוכל להגיד כמה מילים על הצד המשפטי של איך אפשר לעזור לאנשים להשתלב - - -

יעקב מרגי: לפני כן, אני רוצה לתת לחברי הכנסת ולהתייחס למובילה של היום, חברת הכנסת נורית קורן, אבל אני רוצה לצלול לדיון לא מהקומה השלישית אלא דרך המבואה של הבנין.

יעקב מרגי: היוזמה, אני מבקש שתספרו לנו של מי היא, של השר, החלטת ממשלה, בעקבות מה?

יעקב מרגי: איך נוצר המיזם הזה?

יעקב מרגי: אני לא יודע אפילו אם זה מיזם או החלטה?

יעקב מרגי: מישהו יכול לומר לי?

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך.

<שרה זילברשטרום: אני היום מאד צרודה.

<שרה זילברשטרום: היוזמה היתה של השר שי פירון, הוא בא עם הנושא הזה בגלל הילד שלו ואמר – אנחנו עושים שינוי, מכניסים לבתי הספר אנשים עם מוגבלויות.

יעקב מרגי: יוזמת השר, אל תתאמצי.

יעקב מרגי: יוזמת השר, הבנתי.

<שרה זילברשטרום: מאז, מזה שלוש שנים אנחנו מקיימים את זה, זה שינוי בתודעה גם של האנשים עם המוגבלות שהם באמת יכולים וגם בבתי הספר, חשוב שזה יצליח לכן זה צריך להיות זהיר, איטי - - -

יעקב מרגי: אני חולק עליך לגבי שינוי בתודעה של המורים שבעלי המוגבלות ואני אסביר לך למה.

יעקב מרגי: הם לא הלכו למכללות להוראה, לחינוך או לאקדמיה בשביל התואר בלבד, הם חלמו להיות מורים עם המגבלה, כנראה שהמערכת – אני לא מקל על עצמי, אני חלק מהמערכת, כנראה שאנחנו כחברה ואנחנו כמערכת לא שידרנו את הפתיחות הזו.

יעקב מרגי: יכול להיות.

<שרה זילברשטרום: אני רוצה להגיב.

<שרה זילברשטרום: כל אלה שהם בוגרי הכשרה להוראה ומעוניינים ויצרו איתנו קשר קיבלו מענה, זאת אומרת יש גם עניין שכשאתה עובד, אתה מפסיד לפעמים את הקצבה, על זה צריכים - - -

יעקב מרגי: שאלה אחרונה, לו היה - - - משיג לך מאגר של 100, 200, 300 מורים, יש לכם סעיף תקציבי לשליש משרה הזאת שאתם נותנים?

<שרה זילברשטרום: זה ימצא, כן.

יעקב מרגי: ימצא, הבנתי.

יעקב מרגי: תודה.

נורית קורן: אני רק רציתי לשאול אותה, לפני שאני מדברת, האם אתם עוקבים במקומות שמלווים מורים, האם יש מורים מהסוג הזה ואתם כבר תומכים בהם והם יודעים עכשיו שבעצם המיזם הזה קיים כדי שהם יבואו לעבוד כמורים?

<אסתר פיירסטיין: יש במכון מופת פורום של מרחבי תמיכה של המוסדות האקדמיים, אני הצטרפתי השנה ותצטרף גם אחר כך שרית ארבל, ואנחנו נפגשים שם עם מי שמרכז את מרחבי התמיכה במכללות ושומעים אם יש צרכים, אם יש - - -

נורית קורן: אבל אני חושבת שיש בעיה של פרסום של הפרויקט הזה.

יעקב מרגי: יש הרבה מורים שמנהלים - - -

נורית קורן: נכון.

<אסתר פיירסטיין: במכללות אני יודעת - - -

נורית קורן: אבל לפני המכללות, הרי צריך שאנשים ירשמו ללמוד, אז אם אין לפני זה – שהמכללות עצמן יאמרו - תראו, יש לנו מסלול הוראה שאנחנו קולטים גם אנשים עם מוגבלות ובסוף יש להם עבודה, זה הדבר החשוב ביותר כי אם אנחנו לא יודעים אנשים לא מגיעים, אז צריך לפעול גם בנושא הזה ואני חושבת שאם הוועדה תוכל לעזור להם זה יסייע.

נורית קורן: אני רוצה לברך על היום הזה, זה יום חשוב והלוואי ולא נצטרך לעשות יום מיוחד אלא שאנשים יוכלו וישתלבו בכל המערך – החברתית, תעסוקתי, לימודי – הכל ביחד, שנראה אנשים עם מוגבלות בתוך החברה שלנו, כי ברגע שזה יקרה תהיה לנו חברה ערכית ושוויונית יותר.

נורית קורן: קודם, חבר הכנסת אילן גילאון שהוא בעצם מוביל את הדרך ואנחנו חברים בשדולה, אנחנו יושבי ראש משותפים, חבר הכנסת אילון גילאון, חברת הכנסת קארין אלהרר – אנחנו עוברים מועדה לוועדה כי כל היום יש ועדות ואנחנו רוצים כולנו להיות בוועדות אז אנחנו מתחלקים.

נורית קורן: הוא אמר קודם בוועדת ביקורת המדינה דבר מאד יפה, הוא אמר שלרוב החברה שלנו מחלקת לילדים ואנשים מבוגרים וכשזה מגיע לילדים עם מוגבלות אז הם לא גדלים והופכים להיות מבוגרים, אלא הם נשארים משהו בגדר של ילדים ותמיד הם אטיים יותר.

נורית קורן: אני לא יכולה להגיד את זה, אבל אנחנו צריכים לתמוך בהם כדי שהם יצעדו את הדרך שלהם בצורה טובה יותר ולבוא ולקרב אותם לתוך החברה.

נורית קורן: אני רוצה לומר שמניסיון אישי, לי יש ילדה לקויית שמיעה ואני גידלתי אותה כילדה רגילה ללא מכשירים, ללא שום דבר ובמקרה, אתם אומרים שזה שלוש שנים הפרויקט הזה קיים?

נורית קורן: אז במקרה היתה מורה לקויית שמיעה, מורה לאנגלית ולבת שלי יש בעיה שהיא לא שומעת את 3, 6, 9, ש', כשאתה הולך ללמוד אנגלית ושפה אחרת זה מאד קשה, המורה לא היתה סובלנית כלפי ילדה עם לקות שמיעה וצריך להבין, שגם מורה שמגיע עם לקות משלו הוא צריך להבין במיוחד בשמיעה, שיש ספקטרום רחב ביותר של לקויות וגם מורה צריך להבין את התלמיד ולא להגיד לו – אם אני יכול, גם אתה יכול.

נורית קורן: כן, אם אני יכול אז גם המורה יכול, זה ברור שלאחרים הרבה יותר קל ולכן זו דוגמה מאד חשובה.

נורית קורן: אני מברכת על המיזם הזה, אני הייתי רוצה לראות הרבה יותר מורים במערכת ואם הוועדה תוכל לסייע לכם, אנחנו נסייע, תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך, חבר הכנסת יוסף.

יוסף ג'בארין: כן, תודה, קודם כל תודה באמת לכבוד היושב ראש על ההתגייסות לנושא הזה, יש כמה דיונים היום בנושא אז בהחלט זה רק מדגיש את החשיבות, אבל גם את הרצון שלנו בוועדה לקדם אותו, תודה כמובן ליוזמים.

יוסף ג'בארין: אין ספק שסוגית התעסוקה היא לדעתי אחת הסוגיות המרכזיות איתה אנחנו מתמודדים, הנתונים מראים שכמעט ואין תעסוקה.

יוסף ג'בארין: אנחנו מדברים על 2 אחוזים, אחוזים מאד שוליים וזאת כשאנחנו יודעים שזה אפשרי.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם את הלימודים המתקדמים שלי עשיתי בארצות הברית וכשהגעתי לשם לראשונה, ב-96', מאד נדהמתי לראות עד כמה החברה נגישה כמעט בכל הדברים.

יוסף ג'בארין: ב-96' כשהשוויתי את המצב לישראל הרגשתי שהמצב אצלנו קטסטרופלי, בכל מקום שהולכים – אוטובוסים, מעליות, הרצאות, כמעט בכל מקום ולכן גם חשים שזה אפשרי, לכן כשהתחלתי יותר להתעמק בסוגיה, הפנמתי יותר את התחושה שהמוגבלות אינה במוגבל עצמו, המוגבלות היא בעצם בחברה, כלומר אפשר להתגבר על המוגבלות אם החברה לא היתה מוגבלות והייתה נגישה והייתה מאפשרת והנה הדוגמה בדיון הזה, רואים את התרגום ואת הכתיבה.

יוסף ג'בארין: רבותי, אני אומר שזה אפשרי ולגבי הנושא שלנו, אני רק אוסיף שאין לי ספק שיש בהעסקה הזו בנוסף לעניין הכלכלי וההשתלבות, יש מסר חינוכי מאד חשוב.

יוסף ג'בארין: התלמידים יפנימו עוד בתקופת הלימודים שלהם ולכן צריך לתת על זה יותר דגש.

יוסף ג'בארין: לא סתם שאלתי את אמיתי בנציבות – יתכן ודווקא שם צריך למקד יותר מחשבה, כי אז אתה משיג גם העסקה, אבל אולי חשוב יותר, אתה גם משנה תפיסות ויחס של תלמידים ואתה גם משנה תפיסות ויחס בחברה בכלל, אז אני מקווה שהנציבות תיקח את הנושא הזה ותשים אותו באמת בראש סולם העדיפויות שלה.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה, אני לא סיימתי עם הנציבות או משרד החינוך, נשאיר אתכם לסוף כדי לשמוע את ההתייחסויות.

יעקב מרגי: אני ארצה לשמוע בהמשך אם יש כאן מורים ששולבו אתנו, אם יש סיפורי הצלחה וגם אם יש חוסר שביעות רצון וקשיים כאלה ואחרים, חשוב לשמוע אותם כדי לטפל.

יעקב מרגי: אבל לפני כן, דיברנו על הכשרה והכנת תשתית והתשתית לכח הוראה זה מכללות החינוך ונמצאים אתנו מכללת דוד ילין, נכון?

יעקב מרגי: אתם רוצים להציג מה שאתם עושים?

<אייל בלוך: שלום, לי קוראים אייל בלוך, מייסד שותף של המכון לחינוך לקיימות, המכון קם ב-2006-7 - - -

יעקב מרגי: אנחנו פה שוברים את הקמב"צים, ראשי תיבות, סיסמאות.

יעקב מרגי: השם הוא יפה, אז תסביר לנו מה זה.

<אייל בלוך: אנחנו התחלנו לעבוד בנושא של שילוב אנשים עם מוגבלויות באקדמיה - - -

יעקב מרגי: לא הבנת אותי, הקיימות בחינוך ובמכללה, תסביר לי למה אתה מתכוון.

<אייל בלוך: בסדר, חינוך לקיימות זה משהו שהאו"ם הגדיר כמה שצריך להוביל במאה ה-21 וחלק מהחינוך לקיימות זה עבודה עם אוכלוסיות מוחלשות ואנחנו לקחנו על עצמנו את המשימה הזו ושילוב מתחיל קודם כל אתנו, כמרצים במכללה.

<אייל בלוך: לפני שאני דורש מילד להשתלב, אני צריך לדרוש מעצמי להשתלב ופתחנו קורס משולב לשינוי חברתי בתחום המוגבלויות.

<אייל בלוך: בהתחלה עם ישראל סייקס, אחרי זה דניאל ברפטמן והיום זה יואב קריים - - -

<קריאה: אנחנו כמנחים משולבים.

<אייל בלוך: אנחנו כמנחים משולבים ואנחנו דורשים מהסטודנטים להיות משולבים והשלב הבא שאנחנו דורשים, קודם כל מעצנו ואז מהסטודנטים, יש לנו סטודנטים לחינוך משולבים יחד עם אנשים עם מוגבלויות שרוצים – גם כאלה שלא זכאים לכאורה להיכנס למערכת החינוך, אנחנו פותחים את הדלת לכל אחד ולא משנה מה המוגבלות שלו ומאפשרים לו ללמוד ביחד.

<אייל בלוך: במקום ללמוד על, ללמוד עם.

<אייל בלוך: מתוך זה, אנחנו שואלים אותם מה היוזמות, מה הם רוצים לעשות, איזה שינוי הם רוצים לעשות בחברה.

<אייל בלוך: ב-2011 פתחנו קורס למוגבלויות עם שונות קוגניטיבית או מוגבלות שכלית ובקורס הראשון היתה עינת מוגדסי, החלום שלה ואני אתן לה להציג את זה בעצמה במקום שאני אציג בשמה.

<אייל בלוך: עינב?

<עינב מוגדסי: החלום שלי היה לעשות שינוי שיהיו גם סייעות לקויות למידה בגן רגיל.

<עינב מוגדסי: אני סייעת בגן, אני לקויית למידה ובגן רגיל לחלוטין, עם צוות רגיל, זה היה החלום שלי ועכשיו זה תהליכים שיש לי עשרה מקומות ויש לנו במכללה שלנו בדוד ילין לומדים עשרה חבר'ה אולי קצת יותר.

<סילביה שטיגליץ: עינב התחילה כסייעת בשירות לאומי ואחר כך נשארה ואז באו ההורים שהם רוצים להשאיר אותה וכמה שנים היא עבדה כסייעת כשההורים שילמו את השכר.

<סילביה שטיגליץ: החלום שלה היה להכניס עוד אנשים כמוה במערכת החינוך בגנים, בגלל התפקיד החשוב שזה מהווה - - -

יעקב מרגי: מי הדוברת?

יעקב מרגי: לא הצגת את עצמך.

<סילביה שטיגליץ: אני סילביה שטיגליץ, אני גם עובדת ב - - -

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה, זה שמכללת דוד ילין לקחה את היוזמה ומובילה זה טוב, השאלה, ספרי לנו אם יש לכם שיתופי פעולה עם הרשויות המקומיות, עם משרד החינוך, כי בסוף הם בעלי המאה ובעלי הדעה.

<סילביה שטיגליץ: אני אסביר לכם איפה אנחנו נמצאים ומי השותפים שלנו.

<סילביה שטיגליץ: לפני חמש שנים יחד עם ההורים ויחד עם עינב ודוד ילין פנינו לשר שי פירון כדי לאפשר לנו לעשות פיילוט בשלב ראשון של 10 סייעות עם מוגבלות כתקן ולא בתשלום של ההורים, יחד עם הכשרה, כי כל איש חינוך צריך לעבור הכשרה.

<סילביה שטיגליץ: השר שי פירון הסכים ואז פנינו לשר בנט ואנחנו עומדים – שמשרד החינוך יחד עם העיר ירושלים, ישבנו כדי להוציא את התכנית הזאת לפועל לפיילוט כדי שאחר כך יהיה ארצי.

יעקב מרגי: ביטוח לאומי לא משולב פה?

<סילביה שטיגליץ: בשלב הזה לא, כרגע משרד החינוך.

<סילביה שטיגליץ: אנחנו עומדים על כך שמשרד החינוך יעביר את התקנים לעיריית ירושלים ואנחנו התחלנו את ההכשרה - - -

נורית קורן: מי משלם את שכר הלימוד שלהם?

<סילביה שטיגליץ: שכר לימוד שלהם הוא חלק ממשרד החינוך ביחד עם השתתפות שלהן כחלק מהמחויבות.

יעקב מרגי: כמה זמן ההכשרה שלהן?

<סילביה שטיגליץ: ההכשרה שלהם תהיה במהלך השנה, המבחן הוא - - -

יעקב מרגי: מהלך השנה יכול להיות שליש או רבעון.

<סילביה שטיגליץ: כל השנה כשחלק מההכנה זה גם ליווי בגנים והצוות של הגנים.

<סילביה שטיגליץ: יש לנו גיבוש מאד גדול - - -

יעקב מרגי: תראו איזה ערך סגולי מוסף יש ליוזמה הזו.

יעקב מרגי: תדעו לכם, שכדי להיות סייעת היום – ואני אומר את זה בצער – חוץ ממספר תעודת זהות ותאריך לידה לא צריך כלום.

יעקב מרגי: הנה, לוקחים אוכלוסייה מסוימת – נכון שזה פיילוט וזה רק עשר סייעות, עשרה תקנים.

יעקב מרגי: לא רוצה לומר לכם כמה רבבות של סייעות יש ואנחנו מדברים על זה ויש עבודת מטה אצלי בלשכה כדי אולי סוף סוף להגדיר את מקצוע הסייעת וכדי לתקנן את הסוגיה הזאת של הסייעות.

יעקב מרגי: המדינה לא אוהבת הגדרות ותקנונים, אבל לאט לאט חייבים לעשות סדר, אנחנו מפקידים את הדבר החשוב בעינינו ואנחנו מכבירים מילים כלפי הינוקות, הילדים שלנו, אבל אין לנו בעיה כדי ללכת לעבודה, להתייצב ב-8:00 לקחת את החבילה ולמסור אותה ואפילו לא יודע למי נותנים אותה.

יעקב מרגי: פעם היה לאחסן אבל היום התפיסה השתנתה.

יעקב מרגי: אז הנה, יוזמה, לכן התעקשתי שתגדיר, לא תזרוק סיסמה באויר.

<אייל בלוך: זו לא היוזמה היחידה, כי אנחנו כבר מעל 200 אנשים עם מוגבלות שעשו את היוזמות שלהם, יש בחורה אחרת בשם יעל גילבר שלקחה את הנושא של מלווה הסעות בחינוך המיוחד, שזה נושא מזעזע.

יעקב מרגי: אנחנו בזמן הקרוב נכנסים לכתיבת התקנות להסעת תלמידים עם צרכים מיוחדים.

<אייל בלוך: אז יש לנו כבר מדריך שכשתבנו ויש בחורה שיזמה את זה ומשרד הכלכלה רוצה לקחת אותה להכשרה בנושא, כשאנשים עם מוגבלות עצמם עושים את ההכשרה, זה נראה אחרת.

יעקב מרגי: היה שווה לעשות את הדיון הזה רק כדי לשמוע את זה.

נורית קורן: מעולה, רק בשביל זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע, יש לנו פה מורה?

יעקב מרגי: אוודאללה הזאר, מהצפון?

<הזאר עוודאללה: לא, אני מעין עקובה, זה ליד אבו גוש.

יעקב מרגי: לידנו, פה.

<שני בן אריה: סליחה שאני מתפרצת - - -

יעקב מרגי: את לא מתפרצת, מי הדוברת?

<שני בן אריה: קוראים לי שני בן אריה, אני ממגדל אור - - -

יעקב מרגי: ואת מלווה אותה?

<שני בן אריה: אנחנו ארגון שמלווה אנשים עם עיוורון ולקויות ראיה בשילוב בתעסוקה.

<שני בן אריה: הזאר ואני באנו ביחד - - -

יעקב מרגי: ראיתי אתכם בפרוזדור, לכן אפשרתי לך להתפרץ.

יעקב מרגי: בבקשה.

<הזאר עוודאללה: אני הזאר, מורה בבית ספר ברנקופייס בעין עקובה, אני מורה לאזרחות לכיתות ט', י' ו-י"א.

<הזאר עוודאללה: נכנסתי למערכת בגלל יוזמה חשובה של משרד החינוך - - -

יעקב מרגי: באיזו שנה נכנסת?

<הזאר עוודאללה: לפני שנה.

<הזאר עוודאללה: עכשיו השנה השנייה.

יעקב מרגי: שנה שניה.

<הזאר עוודאללה: כן.

יעקב מרגי: ואת בתקן או שאת עדיין על השליש?

<הזאר עוודאללה: עדיין על השליש וזה מדאיג אותי, כי אחרי שנתיים מה יקרה איתי?

<הזאר עוודאללה: האם אנחנו נשאר במערכת?

יעקב מרגי: אנחנו נדע אחרי שגב' זילברשטיין תדבר עם המנהל.

יעקב מרגי: תקשיבי, יש פה כמה דברים לא מובנים מאליהם, לא שאני רותה שתרגישי עכשיו פייטרית, אבל לפרגן קצת מותר בקצת שבחו של אדם.

יעקב מרגי: לקחת גם מקצוע אתגרי ומאתגר בחברה הישראלית, מקצוע האזרחית.

<קריאה: איזה כיתה, ט'?

<הזאר עוודאללה: ט', י', י"א.

יעקב מרגי: אני אומר לכם ואני מפרגן גם לילדים שלנו לעמוד היום מול ילדים קטנים, ביסודי זה אתגר, ב-ט', י', י"א במקצוע האזרחות – אני אומר ביושר, גם במגזר שאת באה וגם איפה שאת מלמדת, זה אתגר עצום.

יעקב מרגי: לכן גב' זילברשטיין וגב'- - -

<אסתר פיירסטיין: פיירסטיין, אבל דווקא המנהל שלה אמר לי – אני אתן לה שעות.

יעקב מרגי: אז אני מבקש שתעקבי אחרי זה.

<אסתר פיירסטיין: בוודאי.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לשים את זה במיוחד אישי בסיכום, אבל - - --

<קריאה: אולי שתספר איך קיבלו אותה?

יעקב מרגי: תנו לה לספר מהחוויות שלה, איך הגעת לזה ומה התחושות.

<הזאר עוודאללה: להרגיש את ההשפעה על התלמידים, לעמוד מול תלמידים ואת השוני, כולם יודעים שיש קושי במודעות, אין מודעות לאנשים עם מוגבלויות.

<הזאר עוודאללה: ולעמוד מול תלמידים, להיכנס לכל כיתה ולעשות את הסדנאות בהתחלה אני לא נכנסת רק מורה, אני מכינה את הקרקע, עושה סדנה קטנה להבין מה זו מוגבלות, מה זה בן אדם עם מוגבלות.

<קריאה: לתלמידים?

יעקב מרגי: וודאי.

נורית קורן: קודם למורים ורק אחר כך לתלמידים.

<הזאר עוודאללה: אחר כך להגיע למצב שבו אני עומדת בתכנית ואני אחראית על תכנית הלימודים ומטלות ביצוע לכיתות י"א וזה השפיע באמת על התלמידים - - -

יעקב מרגי: חומרי הלימוד שאת משתמשת בהם, הם נגישים?

<הזאר עוודאללה: זהו, יש קושי בעניין הנגישות ואני מתמודדת עם זה.

יעקב מרגי: את מכינה לעצמך?

<הזאר עוודאללה: כן.

<הזאר עוודאללה: אני מכינה לעצמי.

יעקב מרגי: עוד לא גמרנו עם הנגשה, אנחנו מתקדמים עם הנגשה לתלמידים עם מוגבלות וקשיי ראיה, ללא ספק שיש התקדמות.

יעקב מרגי: כמה שאנחנו אוהבים לבקר כוועדה בכנסת, אבל מתקדמים ואני חייב לציין למרות שתמיד יו"ר ועדה אוהב קצת לסנוט, אבל אין ספק שצריך לומר מילה טובה למשרד החינוך, אבל עדיין העבודה רבה.

יעקב מרגי: עכשיו, את אומרת שאת לעצמך מכינה את החומרים.

<הזאר עוודאללה: במיוחד באזרחות כי עד עכשיו הספר לא מוכן, במגזר הערבי, זה עוד אתגר ואני מתמודדת מול המדריכים של המקצוע גם וכל - - -

חנין זועבי: יותר טוב שאת תכיני באזרחות.

יעקב מרגי: את לא שמעת את חנין זועבי, חברת הכנסת, היא אמרה טוב מאד שאת מכינה את הספר באזרחות.

<הזאר עוודאללה: הכי חשוב שזה נותן כלים לתלמידים לעבור את מבחני הבגרות, זה הכי חשוב.

יעקב מרגי: תגידי, אני שואל אותך בנימה אישית, הם מעזים להפריע לך?

<הזאר עוודאללה: מעיזים להפריע, אצל כל מורה יש בעיות משמעת בכיתה.

יעקב מרגי: אני חושב שלך צריכים להיות פחות.

<הזאר עוודאללה: לפעמים.

יעקב מרגי: איך הם באו באותו יום.

<הזאר עוודאללה: בדיוק.

<הזאר עוודאללה: זה משתנה, אני לא יכולה להגיד שאין כי זה משתנה.

יעקב מרגי: אבל זה לא מעל הסטנדרט.

<הזאר עוודאללה: לא.

יעקב מרגי: אני שמח.

<הזאר עוודאללה: אבל גם הגישה של התלמידים מול המורים היא תשתנה, יש שוני במודעות גם לקבל מורה, מה תפקיד המורה בכיתה.

<הזאר עוודאללה: אז השפעה גדולה, יש חשיבות ליוזמה הזאת.

יעקב מרגי: תדעו לכם, אני רואה בגרף שהגישו לנו שכ-50 אחוז מהמורים המשולבים במוגבלות הם מהמגזר הערבי, זה ברכה.

נורית קורן: ממש מדהים.

יעקב מרגי: אני רק רוצה שלא יהיה רק בצפון, אלא בכל הארץ.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיכי.

<הזאר עוודאללה: אבל הטכנולוגיה שאני משתמשת בה, הציוד שלי, אני לא מעיזה לבקש מימון, עד עכשיו אני משתמשת בציוד שהוא בהשאלה וזה מדאיג אותי גם כן, לא רק מדאיג אותי אחרי השנתיים מה יקרה איתי, גם מבחינת ציוד וגם מודעות, נכון שעכשיו המצב יותר טוב, אבל כל שנה אני צריכה לעשות את המהלך הזה, את העבודה הזאת - - -

יעקב מרגי: טוב שאת מציפה את זה.

נורית קורן: את אומרת דברים מצוינים.

יעקב מרגי: את רוצה לסכם, משפט אחרון לפני שאני עובר?

יעקב מרגי: עוד משהו רצית לומר?

<קריאה: אפשר לבקש לציין רק איזה עזרים טכנולוגיים היא צריכה?

יעקב מרגי: לא עכשיו, זה לא טיפול פרטני.

<שני בן אריה: אני יכולה לחדד דברים ממש בקצרה?

יעקב מרגי: ממש בקצרה.

<שני בן אריה: לגבי התקנים, אני מסכימה כאן שהתקנים בשליש הם לא מספיקים, הרבה מורים ובמיוחד במגזר הערבי בצפון הם כולם עדיין בתקופה של השליש, אני חושבת שצריך לתקנן – גם ככה יש 5 אחוז חובת העסקה, צריך להיות בהלימה, אם לתלמידים כבר יש תקן, שיהיה גם תקן למורים.

<שני בן אריה: הדבר השני שהזאר אמרה על המודעות הנמוכה, מנהלי בתי הספר היום עושים את זה בעיקר כי יש להם תקן, הם קיבלו תקן והם קצת מרחמים, הם לא ממש מאמינים.

<שני בן אריה: אני חושבת שהם צריכים לעבור - - -

יעקב מרגי: משרד החינוך שומעים אתכם, רגע - - -

<שני בן אריה: אני לא - - -

יעקב מרגי: סליחה גברתי - - -

<אשני בן אריה: אני?

יעקב מרגי: כן, את לא עונה לאף אחד אחד ואף אחד לא מתפרץ.

יעקב מרגי: מי שרוצה לדבר שירים את היד וירשם אצל המנהלת.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לקיים דיון מתורבת שהאחד שומע את השני.

<שני בן אריה: אני מדברת על מנהלי בתי הספר שאני פניתי - - -

יעקב מרגי: אני שמח שאת מציפה את הנושא הזה, יושבים אתנו בכוונה ואני שומר לסוף את הנציבות ומשרד החינוך ומשרד הבריאות אם צריך, משרדי הממשלה, אנחנו באנו להכיר את המיזם וחשוב לנו, זה לא ביקורת, חשוב שתציפו, גם למשרד החינוך חשוב שתציפו את הדברים כי גם המשרד רוצה להתמודד, רוצה להרחיב את זה.

יעקב מרגי: שמענו את הצהרת הכוונות ולכן - - -

<שני בן אריה: אני מתנצלת, זו לא היתה ביקורת, זו לא - - -

יעקב מרגי: שלי, לא שלך.

<שני בן אריה: אוקיי, אני התכוונתי שיש כוונה לעשות סדנאות הכשרה וזה מבורך למנהלים ולצוותים בנושא מודעות.

נורית קורן: נכון, חייבים.

<שני בן אריה: הדבר השלישי, הציוד, אני חושבת שלמנהל בתי בית ספר בתקציב משרד החינוך שיש לו, להשית את העלות של עשרות אלפים של ציוד של מורים, לפחות עם עיוורון, זה לא סביר בעיני.

<שני בן אריה: אני חושבת שצריך להיות תקציב יעודי לרכישת ציוד, כי המגזר הציבורי היום לא זכאי להחזר על ציוד שהוא רוכש לעומת המגזר הפרטי וזה משהו שהוא בעייתי.

<שני בן אריה: איך אפשר לבקש מבית ספר - - -

יעקב מרגי: תודה.

<קריאה: ביטוח לאומי לא צריך לעשות את ההנגשה הזאת?

יעקב מרגי: אני רוצה עוד מורה, בבקשה תציגי את עצמך.

<ספיר חיים: אני ספיר חיים, מורה לתיאטרון בבית ספר מורשת זבולון בנתניה.

יעקב מרגי: ואומרים לי שאת סיפור הצלחה.

יעקב מרגי: בואי נשמע.

<ספיר חיים: כן, משתדלת.

<ספיר חיים: לצידי קודם כל המנהלת, ברכה דבול.

<ברכה דבול: נעים מאד.

<ספיר חיים: אני מלמדת בבית ספר מורשת זבולון בנתניה, אני רוצה רק להגיד משפט קטן שמלווה אותי תמיד, מגבלה זה מלשון גבול אז אני בוחרת אם לעבור אותו או לא ויש לי רצון שבאמת הביא אותי לאן שהביא אותי.

<ספיר חיים: אני מלמדת תיאטרון ב-12 כיתות ערך - - -

יעקב מרגי: איפה למדת את זה, קודם כל?

<ספיר חיים: עשיתי 5 יחידות בגרות בתיאטרון בתיכון, אני מופיעה מגיל צעיר על במות וגם עשיתי תואר ראשון, חינוך והוראה עם התמחות - - -

נורית קורן: מדהימה.

יעקב מרגי: תראי איזה הבדלים, כשאומרים לי פה בכנסת – אתה שחקן, אני נפגע, אני מתנצל.

יעקב מרגי: כשאומרים לך את שחקנית- את נהנית.

<ספיר חיים: אז אני מלמדת תיאטרון, שזה כלי חשוב והכרחי לכל תלמיד, לתת לו את הבמה שלו.

<ספיר חיים: הבית ספר קיבל אותי, המנהלת המדהימה ולפניה היה מנהל, ישי גרטלר שקיבל אותי באמת ובאמונה - - -

יעקב מרגי: והתלמידים?

<ספיר חיים: והתלמידים מקבלים אותי.

יעקב מרגי: בואי, אני אגלה לך סוד שלא ישמעו, הם היו חייבים לקבל אותך אוי ואבוי אם לא.

<ספיר חיים: אני נכנסת לכיתה ובשיעורים הראשונים שלי אני שוברת את הקרח עם זה שאני שונה, דיברנו על זה, שאלו שאלות אבל היום אני חלק מהם, היום השונות הפכה להיות משהו רגיל.

נורית קורן: הם לא רואים את זה כי את כל כך טובה ומקסימה, באמת, כל הכבוד תמשיכי ככה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה רבה - - -

נורית קורן: וגם לעזר, אני עוד מעט אצא, אני אומרת לכם שאפו לכל אחד מכם.

<ספיר חיים: אני יכולה להוסיף משהו קטן?

<ספיר חיים: לגבי הנגישות וכל הדברים האלו, בבית ספר אצלנו באמת יש מודעות לזה, הכיתות שלי הן בקומת קרקע, הכל נגיש, הכל נוח, זה באמת - - -

נורית קורן: כל הכבוד.

<ספיר חיים: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת גנאים.

מסעוד גנאים: תודה רבה, אני מברך את כולם בישיבה הזו החשובה, מאחר ואני גם באתי ממערכת החינוך והייתי מורה ואני גם מודע לכמה "תלונות" במרכאות שהגיעו אלי מבעלי מוגבלויות, אם זה בעיניים או מנהלים או אפילו מפקחים לא כל כך מעוניינים לקלוט אותם למרות בקשתם, אני יודע על שניים כאלה מכפר מנדא למשל, פנו אלי.

מסעוד גנאים: אחד פנה אלי והוא מבקש, הוא מתחנן, הוא רוצה להשתלב ולא יודע אם הוא שולב, לפני שנתיים, הישאם.

<קריאה: הישאם?

<קריאה: כן, שולב.

מסעוד גנאים: אז דברים מתקדמים, בסדר.

חנין זועבי: אבל אין לו קביעות.

יעקב מרגי: רבותי, זה שאתם זוכרים את השמות לכאורה צריך לשמח אותי.

מסעוד גנאים: זה בגלל שהמספר הוא כל כך מועט, מעט מאד.

יעקב מרגי: גב' זילברשטיין, אני מחכה ליום שלא תזכרי את כל השמות בעל פה.

<אסתר פיירסטיין: אמן.

<אסתר פיירסטיין: אבל יש לו קביעות, זה לא נכון.

יעקב מרגי: בסדר, יש קביעות, חנין זועבי, היא אומרת שיש קביעות.

מסעוד גנאים: יש קביעות?

<אסתר פיירסטיין: יש לו קביעות - - -

חנין זועבי: 10 שעות הם קביעות?

<אסתר פיירסטיין: אף אחד אין בשנה הראשונה.

חנין זועבי: לא, הוא בשנה הרביעית, הוא כבר 6 שנים בלי שום עבודה.

<אסתר פיירסטיין: נכון, יש לו קביעות, אנחנו נותנים חלק מהשעות וחלק מהן נותן המנהל עצמו מתוך זה שהוא מעריך אותו ואת העבודה שלו.

חנין זועבי: הוא יישאר במשרה חלקית?

יעקב מרגי: המנהל, הכל תלוי במנהל.

יעקב מרגי: מסעוד גנאים, אתה ברשות דיבור.

מסעוד גנאים: אני לא אאריך בדברי, אבל אני רוצה להגיד ככה, אין כמו השתלבות בעלי מוגבלויות כמורים או מורות, כמו הזאר כדוגמה נפלאה מאד ולכן שאלתי אותה בקשר לקבלת התלמידים, איך הם קיבלו את זה.

מסעוד גנאים: אני הרי יודע מה עמדתם של חלק מהמנהלים, למשל, אחד מהם אמר לי – אני לא רוצה בעיות, בקושי, מורים "רגילים" במרכאות, שמשתלטים על התלמידים וכל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: אבל הניסיון של הזאר וגם אני יודע מדוגמאות אחרות שהם הוכיחו את עצמם שהם לא פחותים ואפילו יותר חזקים ממורים שהם עם ניסיון כדי באמת להשתלב, לעורר את תשומת הלב של התלמידים ולתת שיעורים כרגיל, באופן שהוא נפלא מאד.

מסעוד גנאים: רציתי רק משפט אחרון, אדוני היושב ראש, אין כמו שילובם את מורים בעלי מוגבלויות במערכת החינוך כדי באמת להגיע ליעד של העלאת התודעה אצל כל החברה, שבעל המוגבלות הוא אדם לכל דבר, יש לו פוטנציאל, יש לו את היכולת, רק הוא צריך איזה הנגשה מסוימת כדי להגיע והוא יכול לתת לתלמידים ולחברה.

מסעוד גנאים: לכן צריך לזרז, צריך גם את המספר הזה של המורים המשולבים להעלות אותו יותר ואנחנו כולנו מגוייסים למשימה הזו.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת חנין זועבי.

נורית קורן: סליחה חנין, אני רק מתנצלת אני פשוט צריכה לעבור לעוד ועדה, אתם מדהימים ותמשיכו.

יעקב מרגי: תודה לכם על היום הזה ותמסרי גם לאילן ולקארין.

נורית קורן: אני אמסור.

נורית קורן: אנחנו נעשה כל מאמץ שתמשיכו לשלב אנשים.

חנין זועבי: אוקיי, שלוש הערות על הדיון החשוב הזה, קודם כל אני חושבת שלא אנחנו - - - אנשים עם מוגבלויות, אני חושבת שהחברה מטיבה, מרוויחה, כאשר היא משלבת אותם, היא מפסידה כאשר היא לא משלבת אותם ואני חושבת שהזאר, כאשר היא נכנסת לכיתה היא נותנת מודל מה זה כבוד האדם, מה זה שוויון, מה זה לכבד את האחר, הרבה יותר מאשר עשרות שעות חינוך תיאורטי על הזכויות של האדם ועל הזכויות של אנשים עם מוגבלויות בצורה מיוחדת.

חנין זועבי: אבל אנחנו לא צריכים לסמוך על סיפורי הצלחה אישיים, אתם לא צריכים להיות כל כך מוכשרים ולפרוץ, אנחנו צריכים לדבר עם הממוצע, אתם מצליחים למרות המערכת, אנחנו צריכים אנשים מצליחים בגלל המערכת, אתם למרות הכל הצלחתם.

יעקב מרגי: ולא להיות מופתעים כשמצליחים.

חנין זועבי: כן, אתם לא צריכים כל כך להיות הזאר וספיר, להיות כל כך מוכשרים ומוצלחים, זה מגיע לכם וסיפורי ההצלחה האישיים האלה מדאיגים אותנו כי זה אומר שהאנשים הממוצעים, שאין להם את הכישורים שלכם, לא יצליחוץ לכן אנחנו צריכים לדאוג למערכת שתתתן צדק, סליחה שאני נכנסתי באיחור של 20 דקות ולא ידעתי אם אתם דיברתם.

חנין זועבי: האם יש קודם כל סקר, כמה מורים מחכים לעבודה, כמה - - -

יעקב מרגי: אין ביקוש.

יעקב מרגי: אין ביקוש גדול.

חנין זועבי: לא, האם אתה דיברת ,אדוני היושב ראש, על תכנית לשיבוץ המורים, אפשר אדוני שתי דקות?

חנין זועבי: סליחה שאחרתי, זה חשוב לי.

יעקב מרגי: עוד לא, לא הפסדת הרבה, אנחנו בהתחלה.

חנין זועבי: אז זה מאד נחוץ ולא לסמוך על הכישורים שלהם, אלא מערכת צודקת.

יעקב מרגי: מירב הירש, בבקשה.

<מירב הירש: תודה רב,ה שמי מירב הירש ואני סמנכ"ל במרכז לעיוור בישראל ואנחנו גם חברים בפורום האזרחי חקידום אמנת האו"ם לשוויון זכויות אנשים עם מוגבלויות.

<מירב הירש: אחד מהדברים שמאד הציקו לי בהתחלה, כשדיברו על זה פה שזו איזו שהיא יוזמה של השר פירון, כשלמעשה ב-2006 נוסדה האמנה של האום ומדברת על קידום זכויות לאנשים עם מוגבלויות וישראל אימצה אותה בשנת 2012.

<מירב הירש: אחד הסעיפים שם מדבר על זה שאנשים עם מוגבלויות, ילדים, ישתלבו במערכת החינוך ובין היתר ישלבו מורים עם מוגבלויות בתוך מערכת החינוך, כדי לסייע לאותם ילדים להשתלב וגם כדי להגביר את המודעות.

יעקב מרגי: אז קודם כל, כדי שלא נקפח את שכרו של השר פירון, הוא לא חבר מפלגתי, גם אמנות כתובות הרבה שנים בהרבה תחומים, אם הוא לקח והיה חלוץ היה שווה להזכיר אותו.

<מירב הירש: בוודאי, אבל צריך לזכור כי האמנה היא מסמך – אני מניחה שאין פה אף אחד בחדר שלא מכיר את האמנה לזכויות הילד, צריכים גם להכיר במיוחד ביום הנכה – את האמנה לזכויות לאנשים עם מוגבלויות.

<מירב הירש: דבר שני, אנחנו במרכז לעיוור לצורך העניין, אחד הדברים שאנחנו עושים מידי שנה ב-6.6 את הבליינד דייט, ישראל לא רואה 6/6 ואד מהדברים שאנחנו עושים רק בשנה האחרונה – יושבים פה נציגים של אופק לילדינו – אנחנו דואגים שיהיו הדרכות כי אנחנו מאמינים ששינוי העמדות בחברה הישראלית ושינוי הסטיגמות – החברה הישראלית מאד סטיגמטית – תהיה באמצעות חשיפה של אנשים עם מוגבלויות לילדים, בכל הגילאים.

<מירב הירש: אנחנו מעבירים סדנאות לילדים בגילאי גן, שנה שעברה העברנו סדנה של אנשים עם כלבי נחיה בבית ספר שלם, מכיתה א' עד כיתה ט' כדי שיחשפו ואנחנו חושבים שזה משהו שלו היו מאמצים אותו בכל מערכת החינוך ולא רק שאנחנו היינו דוחפים אותו במהלך הבליינד דייט זה היה מקדם.

<מירב הירש: דבר נוסף שאני רוצה להגיד - - -

יעקב מרגי: ואחרון.

<מירב הירש: זה לדעת האם יש נתונים על כמה מורים עם מוגבלות יש במערכת החינוך ומכל מוגבלות, כלומר כמה - - -

יעקב מרגי: אמרנו שבסוף הם מתייחסים, בסדר?

יעקב מרגי: סגן ראש ראש מנהל מחלקת חינוך ירושלים, זימי?

<יואב זמרן: כן, אני זימי.

<יואב זמרן: שני דברים אני רוצה, קודם כל לגבי סיפור הסייעות אנחנו כרגע בתהליך קליטה של עשר סייעות, הפרויקט עם דוד ילין ומשרד החינוך - - -

יעקב מרגי: זה המקום לציין את עיריית ירושלים שבאמת, האפשרויות בלתי מוגבלות, יש פתיחות להרבה תחומים וזה עולה לכם ביוקר אבל לא תפסידו מזה בעתיד.

<יואב זמרן: אין ספק, מבחינתנו שכמה שנצליח לייצר תקנים יחד עם משרד החינוך בסוגיית הסייעות, יש גם מקום לעניין הזה ואנחנו עם דוד ילין עושים מהלך ואני חושב שאפשר להשליש את הסיפור הזה ולמעלה מזה, בכלל המערכת, גם במגזר הערבי וגם במגזר החרדי וגם במגזר הכללי.

<יואב זמרן: אני כן רוצה לומר שני דברים לענייני – קודם כל לגבי מנהלים.

<יואב זמרן: מההכרות שלי, מנהלים שמנהלים ומבינים את המשמעות הערכית של הדברים – הם מסתערים עליהם ואני חושב שככל שנדע להנגיש את העניין הזה ולהביא באמת סטודנטים, בוגרים, שנכנסים למערכת, לקלוט אותם במערכת, אני דווקא חושב שהמנהלים יעשו את זה ויעשו את זה באהבה גדולה.

<יואב זמרן: אני כן הייתי שמח לראות את זה גם במגזר החרדי, ששם שעות התקן לא קיימות כי השיטה עובדת אחרת והייתי שמח שתמצא הדרך שאנחנו נוכל לעודד את מנהלי המגזר החרדי לקלוט מורים עם מוגבלויות.

יעקב מרגי: שמעה אותך גב' שרה זילבשטרום ואסתר פיירסטיין, נכון?

יעקב מרגי: הם יעבירו את המסר שלך גם למנהל המחוז החרדי במשרד החינוך ואני אשמח לשמוע תגובות גם בעניין הזה.

<יואב זמרן: וגם במזרח ירושלים, אני מבין שיש בצפון, שמחתי לשמוע שאחוז גבוה מאד הוא מהמגזר הערבי, היינו שמחים לראות איך אנחנו מנגישים את העניין הזה בבתי הספר במזרח ירושלים - - -

חנין זועבי: זה אחוז גבוה מאלה ששובצו, לא מאלה שמחכים גם.

חנין זועבי: כלומר האחוז גבוה - - -

יעקב מרגי: לא לא, ממה ששובצו.

חנין זועבי: כן.

חנין זועבי: כלומר יש שני אחוזים, אחוז מהמגזר - - -

<יואב זמרן: אני אשמח שהמחכים ישובצו ומשהמשובצים ישובצו אצלנו.

יעקב מרגי: שירלי פינטו, יש דבר כזה כאן?

יעקב מרגי: בבקשה.

<שירלי פינטו: בוקר טוב לכולם, אני בן אדם חרש, יש פה מתורגמנית לשפת הסימנים.

יעקב מרגי: היא פוקדת אותנו באופן קבוע כשאנחנו מתעסקים בנושא הזה, ברוכה הבאה.

<שירלי פינטו: אין לי קשר עם מערכת החינוך, אני לא מורה בעצמי, אני מתמחה למשפטים, עוד מעט עורכת דין ואני חרשת מלידה, ההורים שלי חרשים, גם סבא וסבתא שלי חרשים.

<שירלי פינטו: אני בקשר עם הרבה מורים חרשים שעובדים עם מערכת החינוך ואני רוצה להגיד משהו לגבי המורים החרשים בתוך המערכת.

<שירלי פינטו: היום יש לפחות מורים, כ-80 מורים חרשים שעברו תואר ראשון בהוראה, סיימו את התואר והרבה מהם בהצטיינות אבל הבעיה היא שהם לא מוצאים עבודה, הם לא מועסקים במערכת החינוך – בגלל שהם דוברים שפה אחרת, שפת סימנים.

<שירלי פינטו: זה כמו שאנשים דוברי שפה ערבית או ספרדית או יוונית, יש גם שפת סימנים.

<שירלי פינטו: שפת סימנים היא שפה בפני עצמה, ומערכת החינוך לא משלבת אותם.

<שירלי פינטו: אם היא משלבת אותם, אז רק ללמד שפת סימנים, הם מורים שלמדו אזרחות, היסטוריה, מתמטיקה, גיאוגרפיה.

<שירלי פינטו: הם למדו המון הכשרות אבל לא משלבים אותם, למה?

<שירלי פינטו: בגלל שלטענת משרד החינוך המורים האלה לא מותאמים למערכת החינוך הרגילה, אז מה אנחנו עושים פה?

<שירלי פינטו: זה הכלה?

<שירלי פינטו: זה שוויון?

יעקב מרגי: אוקיי, אנחנו נשמע את זה בהמשך.

יעקב מרגי: מעיין לוי וראבעה.

<ראבעה סלאמה: שלום לכולם, שמי ראבעה סלאמה מירכא, צפון, יועצת חינוכית בבית ספר עמל וליידי המנהלת שלי שירין ג'מאל.

<ראבעה סלאמה: נקלטתי בתכנית של שילוב מורים בעלי מוגבלויות לפני שלוש שנים, אחרי שעברתי תאונת דרכים קשה.

<ראבעה סלאמה: ברגע שנכנסתי לבית ספר זה הכניס לי תקווה, נקלטתי בתכנית הזאת לפני שלוש שנים, על בסיס 10 שעות והמנהלת נתנה עוד 3 שעות כך שיהיה חצי משרה באופק החדש.

יעקב מרגי: והיום את יועצת?

<ראבעה סלאמה: היום אני יועצת חינוכית, 3 שנים וזה אחרי שהמתנתי 4 שנים להקלט במשרד החינוך כמורה לחינוך מיוחד ולא נקלטתי בגלל רפורמת הניקוד, ואז הלכתי לכיוון אחר של התכנית הזאת, למדתי תואר שני בהצטיינות למרות המגבלה שהייתה לי.

<ראבעה סלאמה: נקלטתי לבית ספר שמאפשר נגישות, הכלה, תמיכה ובמהלך העבודה שלי, בתחילת הדרך אף אחד לא מתחיל מנוסה, שנה ראשונה היתה תצפית, למידה עצמית, למידה גם עם היועצת העמיתה בבית ספר, גם המנהלת שלי והתחלתי לאט לאט להקלט במערכת תוך כדי דחיפה ועידוד וכיום אני עובדת 23 שעות, המנהלת הוסיפה לי ועם תקן וקיבלתי קביעות ואני אציין גם את הנושא הזה של הנגישות, המנהלת ברגע שנקלטתי, היא היחידה שהסכימה לקבל אותי מכלל המנהלים בביתי הספר, יש לנו חמישה בתי ספר יסודיים.

<ראבעה סלאמה: מתוך אמונה, כיוון שהיא מכירה את הסיפור שהיה לי כי כל הכפר הכיר את הסיפור והיא גם יועצת במקור והיא גם בעצמה מאמינה, היא מאמינה באיש צוות והיא דוחפת ונותנת לו עידוד.

<ראבעה סלאמה: הנגישות שהייתה בתכנית הזאת מטעם בית הספר, מטעם משרד החינוך – במהלך העבודה שלי עברתי כל מיני מכשולים, ניתוחים, גילו עוד מחלה שהצריכה טיפולים והיא אפשרה לי את ההיעדרויות, את ההתחשבות, האיחורים וגם בעניין הנגישות הפיזית של המקום עצמו, חדש יועצת הוא חדר טיפולי שצריך להיות במקום רחוק, רגוע, אז היא מיקמה אותי בחדר קרקע, סמוך גם לכיתות של התלמידים שאני מלמדת בהן, גם בקומת קרקע.

<ראבעה סלאמה: יש קושי עם מדרגות אבל מתגברים על זה כי אי אפשר לשים מעלית בבית ספר.

<ראבעה סלאמה: בנוסף יש לי חניית נכים, דאגנו שהמועצה תסמן חניית נכים קרוב לשטח בית הספר וכיום מרוב שהיא מאמינה בי וביכולות שלי, אני גם מנהלת תכנית של מצטיינים יום שישי בבית ספר, בנוסף לזה היא גם נותנת לי את העבודה מול מורים והורים ויש לי את הקבלה של כל הצוות שהוא תומך, תלמידים דואגים גם לעזור לי לסחוב את התיקים.

יעקב מרגי: ואת גרה בירכא?

<ראבעה סלאמה: גרה בירכא.

יעקב מרגי: המנהלת.

<שירין ג'מאל: שלום רב לכולם, אני שירין ג'מאל מנהלת בית ספר עמל בירכא ואני מאד מתרגשת כי אני אדבר קצת על הסיפור האישי שלי.

<שירין ג'מאל: אני גדלתי עם דוד ודודה מוגבלים, דודה אילמת וחרשת ודוד מוגבל שכלית, הם עד עצם היום הזה תקועים בבית, אין להם מסגרת, בלי סבא ובלי סבתא, הם מתמודדים לבד.

<שירין ג'מאל: הדודה עברה אבחון והיא אינטליגנטית והיא היתה יכולה להיות מהמוצלחות ביותר אבל בגלל שאנחנו חברה סגורה והמרכז היחידי שהיה בזמנו היה בנצרת, הם ניסו לנסוע אבל זה ממש נכשל, ובגלל זה אני מאד מתרגשת גם לחזור לסיפורים האישים של התלמידים.

<שירין ג'מאל: אלו שלא מוצאים את עצמם במערכת החינוך, לא בגלל שהמערכת לא מאפשרת אלא בגלל שצריך הרבה תקציבים ולפעמים זה תלוי בבירוקרטיות - - -

יעקב מרגי: תזכירי לי את השם שלך?

<שירין ג'מאל: שירין.

יעקב מרגי: שירין, אני אשאל אותך שאלה, את ביושר שמת את הדברים על השולחן ואמרה יש לי מודעות גבוהה לזה אז אני אשאל אותך שאלה.

יעקב מרגי: זה שיש לך פתיחות, זה הכי חשוב והלוואי והייתה לך הפתיחות הזאת גם בלי – אנחנו מצפים לשכולם תהיה הפתיחות וההבנה גם בלי ההכרה מסיפור אישי.

יעקב מרגי: השאלה ואני שואל בהתעלם לרגע מהיום הזה, אני אומר האם את הרגשת שהמערכת מקריבה משהו בשביל שהמורה ראבעה תשתלב?

<שירין ג'מאל: אני גם יועצת במקור ואני ליוויתי הרבה תלמידים עם מוגבלויות ובגלל שאפשרנו להם ונתנו להם את הספייס ודחפנו, תאמין לי הם הגיעו למקומות מאד טובים, אני אומרת שזה רווח נטו למערכת.

<שירין ג'מאל: היא גם מעצימה, גם היא מועצמת ותלמידים מועצמים כי היא כל הזמן משתמשת בסיפור האישי שלה בכיתות, בגלל זה אני אומרת שזה רווח נטו וזה מעצים תלמידים עם מוגבלויות במערכת שכן אפשר, אפשר אחרת.

יעקב מרגי: תודה.

<שירין ג'מאל: ויש עוד משהו שאנחנו עושים כדר מיוחד בבית ספר אנחנו משלבים ילדים עם קוים אוטיסטיים בתוך הכיתות - - -

יעקב מרגי: על הרצף.

<שירין ג'מאל: על הרצף, לא רק על הרצף, אני מקבלים אותם כאורחים והילדים גדלים לקבל ילד שונה, זה לא ילד שונה אלא זה ילד מיוחד שיכול לתרום גם רגשית, גם מנטלית לתלמידים ואני מאד רוצה לבקש מכל השותפים פה לדיון לדחוף כמה שיותר, הם לא צריכים את הטובה שלנו, כמו שאמרה חנין - - -

יעקב מרגי: אנחנו צריכים אותם.

<שירין ג'מאל: אנחנו צריכים אותם.

יעקב מרגי: כחברה.

<שירין ג'מאל: נכון.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: זה מה שמלמד, אנחנו אוהבים להתרפק על העבר ולא תמיד בצדק, מסתבר שעדין יש את המורות של החיים והמנהלות של החיים ואני שמח לשמוע את הסיפורים.

יעקב מרגי: יש לנו עוד מנהל?

יעקב מרגי: יש לי אילוצי זמן ואני אומר לכם מראש שלא יספיק הזמן לתת לכולם לדבר.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ברכה דבול: שלום, שמי ברכה דבול ואני מנהלת בבית ספר מורשת זבולון בנתניה, מנהלת של ספיר.

<ברכה דבול: קודם כל המיזם הזה הוא מבורך ותודה עליו, כשדיברתם על חוסר מודעות אז מיד עלה לי העניין של הוועדה הזאת, כי עצם זה שהכנסת בחרה לזמן אותנו ביום כזה, לעצור הכל ולהגיע ליום כזה שמדבר על השיתוף הזה, אני חושבת שצריך לפרסם את זה.

<ברכה דבול: אנשים לא יודעים שקיים מיזם כזה וזה מאד חשוב בעניין של המודעות.

<ברכה דבול: בעניין הנכונות לשלב – אני שוחחתי עם הרבה מנהלים, עמיתי למקצוע, באמת יש נכונות לשלב ואחת הבעיות שאי אפשר להדחיק אותן זה עניין של תקנים, עניין של שעות.

<ברכה דבול: הייתי מוכנה שספיר - - -

יעקב מרגי: המנהלת הנכבדה, תעצרי - - -

<ברכה דבול: שניה - - -

יעקב מרגי: על חשבוני, מה אכפת לך.

יעקב מרגי: אני מבין שזה עניין של שעות ותקן, בסדר?

יעקב מרגי: אבל עם כל הכבוד למנהלים, תקשיבו, הרבה דברים צריך בהתחלה – אפילו מכונית הכי יוקרתית צריכה התנעה.

יעקב מרגי: אנחנו לא מחזיקים את האצבע בסטרטר כל הזמן, מניעים ועוזבים, מנהל כשהוא קולט – לפני שהוא קובע מערכת שעות של בית ספר, כשהוא קולט מורה או הפיקוח מעביר לו מועמדים שנקלטים, הוא לא אומר לעצמו – אני אלך להביא לך, כי הוא צריך מורה.

יעקב מרגי: נכון שבהתחלה כדי להגביר את המודעות – אני אומר לכם מראש – אנחנו 5, 6 שנים נדחוף, משרד החינוך ידחוף ובשלב מסוים אנחנו רוצים שזה יהיה תהליך שכבר הוטבע בחברה, המטרה היא להטמיע.

יעקב מרגי: זה התחיל אם אני לא טועה בתקופתה של דליה איציק, כיושב ראש הכנסת - - -

<קריאה: אברום בורג.

יעקב מרגי: אברום בורג, אז הועצם בתקופתה של חברת הכנסת דליה איציק, שהייתה יושב ראש הכנסת ואת יכולה להסתובב בפרוזדור ולראות סדרנים עם חליפות, אנשים עם מוגבלות, הם עובדי כנסת לכל דבר וענין.

יעקב מרגי: בהתחלה זה היה וואו, אבל היום כל מנהל צריך להבין שהוא הולך לקלות עובדים שהוא חייב לעצמו, לחברה, עובד אחד או שניים, באחוז מכלל העובדים שלו, זו המטרה.

יעקב מרגי: שעות התקן טובות בתור התחלה, אני מאמין שאם את כמנהלת היית מכירה את ספיר מבית ספר אחר שם היא הצליחה, היית חוטפת אותה ומנסה להביא אותה אליך בגלל הערכים המוספים שיש לה, הערך הסגולי שהיא נותנת.

<ברכה דבול: זה המשפט הבא שלי.

יעקב מרגי: אני לא בא בטענות.

<ברכה דבול: המשפט הבא שלי היה, זה כן לעשות את המיזם הזה למנהלים חדשים, אולי להקצות שעות למי שלא מכיר, אני מכירה.

<ברכה דבול: אם יבוא אלי עוד מישהו בעל מוגבלות, היום אני פתוחה מאד לקבל, אבל אני אומרת שעבור מנהלים חדשים, אם היו מקצים קצת שעות למנהלים חדשים, רק כדי שיכירו את המיזם, שיתחילו אפילו בשעתיים, שלוש, חמש שעות – זה מאד חשוב.

<ברכה דבול: מצד התלמידים, במשך שנים אמרו למנהלים ולמורים סטיקים, כל מיני פלקטים, קבל את השונה ואהבת לרעך כמוך – זה מאד יפה כסטיקרים, זה יפה כשזה תלוי על הקיר.

<ברכה דבול: אבל אין כמו – לא לדבר על, אלא לעשות את ואני רואה את זה בבית ספר שלי, איך הילדים מקבלים את ספיר.

<ברכה דבול: אני פתחתי שתי כיתות של חינוך מיוחד בבית הספר והילדים מקבלים.

<ברכה דבול: רק לפני שבוע דיברו אתי על לפתוח כיתה של ילדים על הרצף, בכיתה א', ובברכה ובאהבה גדולה אמרתי – כן אז אני חושבת שזה המנוף - - -

יעקב מרגי: זה סיפור הצלחה, תודה רבה לך.

<ברכה דבול: תודה לספיר.

יעקב מרגי: קודם כל תודה שהטרחתם את עצמכם והגעתם לכאן כי זה חשוב, אנחנו בתחילת הדרך ואין ספק שהמספרים יכולים להיות גדולים יותר וחסרים בכוחות הוראה, יש אזורים שקשה להשיג, גם אם ניקח למשל את איזור הדרום שמייבא מורים מהצפון, במגזר הבדווי.

יעקב מרגי: בהרבה מקומות בארץ יש ניידות של עובדים ואני תמיד אומר שהפקקים, בצמתים, זה לא רק אלה שהולכים לעבודה בבוקר זה גם אלה שצריכים לקבל טיפול בעיר אחרת וגם עובדים שנוסעים ממקום למקום ולי אין ספק שככל שהמודעות תהיה גבוהה, לא נגיע למספרים אסטרונומיים, אבל נגיע למספרים גדולים יפים, תהיה נכונות גדולה יותר.

יעקב מרגי: צריך לומר את האמת שבהתחלה, מחוסר מודעות יש גם רתיעה, ברגע שנוגעים בזה ועושים הכנה נכונה, אין ספק שהערך המוסף הוא גדול והתרומה לחברה היא כפולה ומכופלת.

יעקב מרגי: יש לנו איתנו עוד מנהלת בית ספר, המורה מעין לוי ובלה רוזנברג המנהלת?

יעקב מרגי: בבקשה, מי מתחיל, מעיין או בלה?

<בלה רוזנברג: מעיין.

יעקב מרגי: מעיין.

<מעיין לוי: נעים מאד, אני מורת שילוב בבית ספר רגבים במועצה אזורית באר טוביה, שנה שניה בהוראה.

יעקב מרגי: איפה ממוקם בית הספר בבאר טוביה?

<מעיין לוי: במושב רימונים.

יעקב מרגי: מושב רימונים?

יעקב מרגי: אז זה לא רק - - -, גם בית ספר משלב.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מעיין לוי: אני התחלתי דרך הפרויקט - - -

יעקב מרגי: איפה למדת הוראה?

יעקב מרגי: אני אעזור לך.

<מעיין לוי: אוקיי, למדתי הוראה במכללת אחווה, התחלתי שם - - -

יעקב מרגי: לא נרתעת?

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה, הלכת למקצוע ההוראה - - -

<מעיין לוי: אני אספר על הדרך שלי, אני הייתי - - -

יעקב מרגי: זה חשוב לנו, תספרו דברים, אין ספק שזה מחמם את הלב ואנחנו רוצים לגעת ב - - -

<מעיין לוי: בסדר גמור, הייתי בשירות לאומי בבית ספר יסודי, אבל כשהתחלתי נאלצתי להיות חודשיים בבית - - -

יעקב מרגי: למה היית בבית חודשיים?

<מעיין לוי: אני יכולה להגיד שזה בגלל הקביים אבל זה לא רק, זה גם בגלל שלא הייתי ממוקדת ומכוונת ואני לא אוהבת - - - את כל המגבלה, זה היה ביחד.

יעקב מרגי: כל הכבוד על הכנות.

<מעיין לוי: לא הכל זה המגבלה.

<מעיין לוי: היתה לי חוויה טובה עם ילדים, המנהל היה מאד תומך ומאד אוהב ואחרי השירות הלאומי הבנתי שמה שמרתק אותי זה ילדים, זה עשיה עם ילדים ונרשמתי למכללת אחווה ללימודי חינוך מיוחד.

<מעיין לוי: בשנה הראשונה מלמדים בכיתה רגילה ואחר כך נכנסים לכיתות של חינוך מיוחד ובשנה ב' נכנסתי לכיתת ליקויי למידה, והייתה לי שם תלמידה שבשבועיים-שלושה הראשונים כל הזמן היתה אומרת לי – את לא יכולה להיות מורה, איך תהיי מורה?

<מעיין לוי: אני בדיוק באותו זמן חוויתי את המשבר שלי עם הלימודים, אז - - -

יעקב מרגי: היא השלימה לך.

<מעיין לוי: כן.

<מעיין לוי: ממש עשתה לי את היום, כל יום שהייתי שם אבל ברוך השם הצוות של הדיקן עטף אותי ועזר לי לצאת מזה.

<מעיין לוי: שמתי לב שברע שהתחלתי ללמד, אז בשבועיים הראשונים לרוב צופים, לא מלמדים ויותר כמו סייעת ולא לוקחים תלמידים ומלמדים אותם וברגע שהתחלתי ללמד, שמתי לב שכשלקחתי גם אותה לשיעור, זה פסק לחלוטין, היא הפסיקה להגיד את אותה אמירה.

<מעיין לוי: שנה אחר כך עברתי לבית ספר אחר, גם לכיתת לקויי למידה, אותו הדבר ויש לי תלמידה עם אותו סיפור – איך תהיי מורה, את לא יכולה להיות מורה.

<מעיין לוי: גם איתה זה פסק עם הזמן, היא לא היתה בסמסטר הראשון, לימדתי קבוצות והיא לא היתה בקבוצה שלי.

<מעיין לוי: בסמסטר השני היא היתה בקבוצה שלי ואני לימדתי אותם במסגרת הפרויקט של חיות בסכנת הכחדה – מיומנויות של הבנת הנקרא ואיכשהו הגענו למושג של סטיגמה.

<מעיין לוי: המדריכה באה לצפות בי ואמרה לי שאני חייבת לקשר את זה לאנשים כי הם לא יקשרו את זה לבד, תעשי את ההעברה לאנשים.

<מעיין לוי: אותה תלמידה היתה בקבוצה שלי ואני החלטתי שאם אני כבר מלמדת על סטיגמה, אני מלמדת על סטיגמה על אנשים עם מוגבלות, בהקשר של הוראה וחינוך.

<מעיין לוי: אחרי שדיברנו על הצבא והזכרנו את הנושא של סטיגמה וראיתי שהם באמת הבינו מה זה סטיגמה, אמרתי להם תקשיבו, המנהלת ביקשה ממני שאני אברר אתכם, היא מתלבטת לגבי נושא כל שהוא והיא צריכה את עזרתכם.

<מעיין לוי: אתם עכשיו ועדת הקבלה למורים ואני רוצה שתגידו לי מה הנתונים של מורה טובה בעיניכם.

יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך שאת אמיצה.

<מעיין לוי: תודה.

<מעיין לוי: אמרו לי צוחקת עם ילדים, אוהבת אותם, לא היו בטוחים אם היא צריכה להעניש או לא, חלק אמרו שאם היא לא תעניש לא יהיה שיעור, אחרים אמרו שהיא לא חייבת ואז כתבתי את כל מה שהם אמרו על הלוח – אני מלמדת עם לוקח קטן ואמרתי להם שהגיע למנהלת סטודנטית והיא ביקשה שאני אשאל מה דעתכם עליה.

<מעיין לוי: התאמתי את התכונות שלה למה שהם כתבו ואמרתי להם – שכחתי פרט קטנטן, היא מתנהלת בכסא גלגלים וכתבתי כסא גלגלים על הלוח ואז אחת התלמידות שאלה אותי – היא אילמת?

<מעיין לוי: אז אמרתי לה – לא.

<מעיין לוי: ואז כתבתי את המילה דיבור על הלוח ואמרתי להם – מה שאתם אומרים בעצם, שמורה צריכה לדבר עם ילדים, שזה מאד חשוב, אבל היא לא אילמת, היא רק לא הולכת ולא יכולה לעמוד.

<מעיין לוי: ואז אמרתי להם – מה אתם ממליצים, לקבל אותה?

<מעיין לוי: היא מתאימה?

<מעיין לוי: היא לא מתאימה?

<מעיין לוי: אז אחד מהם כששמע שהיא גם קשוחה, אמר שאם היא קשוחה אז הוא לא רוצה אותה.

<מעיין לוי: התלמידה המדוברת שאמרה לי בתחילת השנה שאני לא יכולה להיות מורה – היא אמרה, כן, צריך לקבל אותה כי היא מסכנה והיא אישה חולה.

<מעיין לוי: נשמתי עמוק ואמרתי לה שאנחנו לא רוצים מורים מסכנים, המנהלת לא רוצה וגם אתם ראויים למורים טובים ולא למורים מסכנים, זה לא הרעיון.

<מעיין לוי: ואז היא חזרה על הנתונים ואמרה לי – היא אוהבת ילדים, נקבל אותה.

<מעיין לוי: אחרי זה קישרתי להם את זה והזכרתי לה שבתחילת השנה היא חשבה שאני לא מתאימה להוראה ואז היא אמרה לי – עכשיו אני חושבת שאת כן מתאימה.

<מעיין לוי: כששאלתי אותה למה, היא אמרה – כי את מלמדת טוב ואז אחד התלמידים שהוא מעט כוחני, הוא אמר לה – מה קרה, למה שינית את דעתך פתאום וזה - - -

יעקב מרגי: פתחת קבוצת דיון.

<מעיין לוי: ממש, בסוף קיבלתי את זה למושג סטיגמה ואמרתי להם שבתחילת שנה היא לא הכירה אותי, היא רק ראתה את החיצוניות שלי ורק לפיה היא שפטה.

<מעיין לוי: גם אמרתי להם שיכול להיות שאחרי שהיא היתה מכירה אותה היא היתה מחליטה שלא וזה בסדר גמור, להגיד לי בסוף השנה, אחרי שהיא עברה אתי סמסטר שלם שאני לא מתאימה להוראה זה בסדר גמור, רק שיהיה אחרי הכרות ולא - - -

יעקב מרגי: קביעה מראש.

<מעיין לוי: אז זה מה שהיה לי במהלך התואר.

<מעיין לוי: נראה לי שאחר כך נכנסתי יותר מחושלת לבית ספר רגבים וגם שם היו כל מיני אתגרים, אני זוכרת שהיה לי ילד שאמר לי – רגע, את כמו נכה?

<מעיין לוי: אז אמרתי לו – אני לא כמו, אני נכה.

<מעיין לוי: ידעתי שהוא הולך להיות התלמיד שלי וחשבתי שפה אולי פישלתי, כי אני לא יודעת איך הוא מפרש נכה ויתכן ויש לו את כל הסטיגמות ותהיה לי שנה קטסטרופלית.

<מעיין לוי: אז שאלתי אותו – כשאומרים על מישהו שהוא נכה, מה זה אומר עליו?

<מעיין לוי: הוא אמר – שהוא לא יכול לעמוד ולא יכול ללכת.

<מעיין לוי: אז הסברתי שבדיוק ככה, אני נכה.

יעקב מרגי: קודם כל תודה רבה לך על האומץ, על הכנות ושיתפת אותנו, זה נכון, אי אפשר לשפוט את החברה, צריך לפתוח, צריך לדבר, ילדים, אומרים שהם כנים והם אומרים מה שהם חושבים, טוב שהתמודדת עם זה ואני חושב שהמערכת יודעת להתמודד.

<בלה רוזנברג: זה חלק לא מבוטל בהתמודדות.

יעקב מרגי: את רוצה להוסיף משהו המנהלת?

<בלה רוזנברג: אני רוצה רק להוסיף שאני מאד גאה להיות המנהלת של מעיין, בלה רוזנברג, מנהלת בית ספר רגבים במועצה אזורית באר טוביה.

<בלה רוזנברג: הגיעה אלי ההצעה בשנה הראשונה שלי לניהול - - -

יעקב מרגי: איך זה מגיע, בפרקטיקה, איך מגיעה הצעה?

<בלה רוזנברג: התקשרה אלי אסתר.

יעקב מרגי: כל עוד הציבור הרחב לא מכיר אותך, אסתר, לא מכיר את היוזמה, אז אנחנו נשאר במספרים קטנים, אין לי ספק.

יעקב מרגי: אני עכשיו ביעף, מהסביבה שלי, שולף מורה אחת כזו שהיא מתקשה לקבל עבודה, סיימה הכל והיא עונה לקריטריון.

יעקב מרגי: אני, יו"ר ועדת חינוך כשהיא פנתה אלי אמרתי שאני לא מתעסק עם סידור עבודות, אוי ואבוי לי אם אני אתחיל עם זה.

יעקב מרגי: אם אני כיו"ר ועדת החינוך לא נחשפתי לזה, מתאר לעצמי שהרבה מורים והרבה מועמדים פוטנציאליים ראויים – אני אתן לכם לסכם, אל תדאגי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<בלה רוזנברג: סביר להניח שמנהל בשנה ראשונה באמת לא מודע לקיום הפיילוט וחשוב מאד שאסתר הביאה את זה לידיעתי, אבל היא פתחה כך – בלה, אני יודעת שבעבר היית יועצת, יש לנו פיילוט, מה דעתך?

יעקב מרגי: אין על היועצות.

<בלה רוזנברג: הבנתי ואמרתי מיד לאסתר ואני מודה לה עד עצם היום הזה – את לא צריכה לבקש ממני, אני צריכה להודות לך, כי בעצם הפיילוט מהווה הזדמנות עצומה לא רק עבור התלמידים בבית הספר, אלא גם עבור הצוות.

יעקב מרגי: אבל מה רצית?

יעקב מרגי: שליש משרה או - - -

<בלה רוזנברג: אני חייבת לומר שבשלב הזה עוד לא כל כך הבנתי מה זה אומר 'שליש משרה', כמה זה פר שעות ובמה זה מתבטא, אבל האמירה של אסתר היתה חד משמעית – אנחנו כרגע עושים איזה שהוא צעד ליריית פתיחה עם שאיפה ברורה שמעניין תקלט בתוך מערכת בית הספר ומשנה לשנה מאזן השעות שלה יעלה וכך זה קרה.

<בלה רוזנברג: אנחנו השנה עלינו לחצי משרה, בשאיפה כמובן להעלות את משרתה ביותר שעות וזה משהו שחשוב לחדד.

<בלה רוזנברג: אני רוצה לומר שמעיין, כמו שראיתם אותה – אני מאד גאה בה כי היא מאד התרגשה לקראת הוועדה – היא באמת דמות אמיצה מאד, הגיעה לבית הספר עם המון ברק בעיניים, המון מכוונות במטרה, עם המון רצון טוב ועם המון צורך להסתיר את מה שהיא מרגישה, כי היא מאד התרגשה והיא מאד חששה.

<בלה רוזנברג: מה שענין אותי במהלך ראיון העבודה זה ראיון עבודה נטו, התעלמתי לחלוטין מהמוגבלות, היא לא עניינה אותי.

<בלה רוזנברג: עניין אותי הצורך של בית הספר במורת שילוב נוספת ועניין אותי הברק שלה בעיניים.

<בלה רוזנברג: אתה דיברת על מחסור בכח ההוראה, במחוז דרום באמת יש מחסור עצום בכח הוראה ולא רק במגזר הערבי, אלא גם במגזר היהודי, יש היום מחסור עצום.

<בלה רוזנברג: אני חושבת שמורות כמו מעיין מהוות היום כח שיכול להיכנס ולהטמע במערכת החינוך בתנאי שהיא תהיה מותאמת ומונגשת, כי בית ספר רגבים, להבדיל אולי מביתי ספר עירוניים אחרים, הוא בית ספר מונגש ונוח להתנהלותה של מעיין ולא כל בית ספר הוא כך, לכן אם אנחנו מנגישים את בתי הספר עבור התלמידים, חשוב גם לקחת בחשבון שהם יונגשו עבור המורים, תודה רבה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע אבא לילד שבגן שלו יש סייעת, עינב, ואני חייב לשמוע את הנציבות.

יעקב מרגי: לשמוע על הנגשת בתי ספר לתלמידים בקטע הזה של המורים והעזרים ששמענו, את הצרכים של המורה ואני רוצה לשמוע את משרד החינוך לסיכום, אז בבקשה.

<אורן רייך: לי קוראים אורן, יש לי שני ילדים שעברו אצל עינב וברית ואני רוצה להגיד משהו, בהבדל מהגילאים היותר מאוחרים, יש משוה מאד חזק שנכנס דרך הורידים בגילאים הצעירים.

<אורן רייך: הילדים פוגשים אנשים שונים בגיל צעיר ולומדים לקבל אותם בצורה טבעית לגמרי ושואלים אותם שאלות.

<אורן רייך: אני חושב שבגילאים המוקדמים יש בזה משהו שאין בו שאלה של אם הוא שונה וצריך לקבל אותו, אין סיסמאות גדולות, אלא זה פשוט נכנס דרך הורידים ובאופן כללי, שני גני סוד שהן נמצאות שם, אני חושב שהיום אי אפשר לראות את הגנים האלה - - -

יעקב מרגי: זו התחושה של כל ההורים?

<אורן רייך: של כל ההורים, אני יכול להגיד שזה לא היה פשוט בהתחלה כי זה דרש תשלומי הורים, להרבה הורים לא היה קל לשלם וניסינו לעשות משהו שלא כולם ישלמו אותו דבר.

<אורן רייך: לא היה הורה שבסוף לא ראה שגן - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אזרק, איציק אזרק, יש לך משפט וחצי אם אתה יכול לעמוד בזה, בבקשה.

<יצחק אזרק: אני יושב ראש של אקי"ם אור יהודה-סביון, יש לי שתי בנות עם מוגבלות שכלית, אחת עם מוגבלות קשה יותר ואחת יותר קלה.

<יצחק אזרק: אני מדבר על זו שיש לה מוגבלות קלה, כשהיא הגיעה לגיל 20 היא עשתה שירות לאומי בבית ספר ושמו אותה שתהיה סייעת למורה ואחרי זה דיברתי עם העירייה שינסו לקלוט אותה למערכת, זה לקח קצת זמן והיא עוד היתה שנה בהתנדבות ואחרי שכבר קלטו אותה לחצי משרה אז קיבלתי טלפון, בינואר השנה, ממנהלת אגף חינוך – דרך אגב המורה מרוצה ממנה, מנהלת אגף החינוך מרוצה ממנה, כולם בעד.

יעקב מרגי: אתה לא הופתעת.

<יצחק אזרק: אני ממש לא הופתעתי כי אני מכיר את היכולות שלה.

<יצחק אזרק: אז אני מקבל טלפון ממנהלת אגף החינוך שאומרת לי – תשמע איציק, רוצים לפטר את מוריה, שאלתי אותה מה זאת אומרת?

<יצחק אזרק: אז היא אמרה שהגיע מנכ"ל חדש שהחליט שזה לא תקני ואחרי ויכוחים ומריבות צמצמו לה מ-25 שעות שבועיות ל-16 שעות.

<יצחק אזרק: זה ברמת המיקרו, ברמת המקרו אני רואה בזה סיפור הצלחה, אני מאד הופתעתי גם מהתגובות של המורה, מהתגובות של ההורים של הילדים בכיתה ואני חושב שצריך לעשות אפליה מתקנת לטובת כלל האוכלוסיות עם הצרכים המיוחדים.

<יצחק אזרק: בכל מכרז שלא יהיה, כל בן אדם נורמטיבי יש לו יתרון עליהם אז אני חושב שצריך להוסיף תקנים ולעשות אפליה מתקנת לטובתם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נציבות.

<אמיתי שוחט: אני אגיד עוד שתי מילים על פערים ואני אתייחס לצד המשפטי - - -

יעקב מרגי: אין לנו הרבה זמן, תתמקד במה שהוצף בדיון הזה.

<אמיתי שוחט: אוקיי, נושא של מיפוי מורים עם מוגבלות בכל המערכת ולא רק מי שנכנס דרך התכנית, הנושא של הנגשה פיזית שיש עדיין פער כי אנחנו - - - תלמידים והנושא של סטודנטים עם מוגבלות שיש להם גם הסללה לחינוך מיוחד וגם קושי למצוא התמחות בגלל הנגישות ועורכת דין טובה רקנטי - - -

יעקב מרגי: בבקשה.

<טובה רקנטי: אני הולכת להיות קצת משביתת שמחות וסליחה.

<טובה רקנטי: זה יום חגיגי - - -

יעקב מרגי: את לא מאיימת עלינו.

<טובה רקנטי: זה יום ממש חגיגי והדיון הזה הוא מאד חגיגי ובאמת נשמעו פה סיפורים מחממי לב והפרויקט ראוי להערכה ולתמיכה ושרה, אסתי ושרית, כולן מאד מיינדד לעניין, אבל בין השורות עלתה פה הבעיה של התאמות למורים עם מוגבלות ואני מדברת גם על המורים מתוך הפרויקט הזה אבל גם על המורים שלא הגיעו מתוך הפרויקט הזה ורוב המורים עם המוגבלות הם מורים שעובדים בשטח, שהגיעו כמורים עם מוגבלות באופן עצמאי או שנהיו אנשים עם מוגבלות במהלך השנים והם זקוקים להתאמות.

<טובה רקנטי: לא סתם החוק, בפרק התעסוקה, חוק השוויון, מורה למעביד לתת התאמות לעובד עם מוגבלות כי זאת הדרך היחידה שלו לבצע את התפקיד שלו ולהשתלב במקום העבודה.

<טובה רקנטי: ובין השורות ובין הסיפורים שמענו מהזאר שהיא עדיין עובדת עם עזרים טכנולוגיים בהשאלה והיא מפחדת או נרתעת או נמנעת עדיין - - -

יעקב מרגי: אין לי זמן, אל תחזרי על מה שהיא סיפרה לנו.

<טובה רקנטי: לא לא לא - - -

יעקב מרגי: ספרי לי מה את הולכת לעשות, את המדינה, את משרד המשפטים, את הנציבות.

<טובה רקנטי: קודם כל, מי שצריך לעשות זה משרד החינוך - - -

יעקב מרגי: בסדר, את הנציבות, בתחום שלך מה את רוצה?

יעקב מרגי: דברי.

<טובה רקנטי: בתחום שלי?

<טובה רקנטי: אני רוצה שמשרד החינוך יקיים את החוק ואת התקשיר לצורך העניין ויאפשר מתן התאמות לכל מורה שצריך אותן, המורים לא צריכים להתבייש לבקש, הם לא צריכים להסתמך על חסדי מנהלים - - -

יעקב מרגי: את אומרת שהחוק מחייב אותם?

יעקב מרגי: למורים?

<טובה רקנטי: החוק מחייב לשאלתה של חברת הכנסת קורן, לא ביטוח לאומי צריך לממן את זה, אלא המעביד ולדברי חברתי פה – לא המנהל בבית הספר צריך לממן את זה ותודה לכל המנהלים הטובים שעושים את זה מעצמם.

<טובה רקנטי: מי שצריך לממן את זה, זה משרד החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עכשיו משרד החינוך.

<אסתר פיירסטיין: אוקיי, אני אתייחס לכמה דברים שעלו פה.

<אסתר פיירסטיין: דבר ראשון - - -

יעקב מרגי: להתמקד, אין לנו הרבה זמן.

<אסתר פיירסטיין: לגבי הקליטה, מה שאמר קודם – ואיך הגיעו אלי?

<אסתר פיירסטיין: זה לא שאני הולכת ברחוב ופתאום מכירה פה ושם אנשים, יש לנו קשר עם ביטוח לאומי, יושבת פה ענבר שהיא מנהלת את התכנית מביטוח לאומי, היא מעבירה לי - - -

יעקב מרגי: שאלתי על משרד הרווחה ואף אחד לא ענה לי.

יעקב מרגי: ביטוח לאומי כאן?

<אסתר פיירסטיין: ביטוח לאומי כאן.

<קריאה: הגעתי באיחור.

<אסתר פיירסטיין: אני בקשר עם שני גורמים, אחד זה ביטוח לאומי ששולח אותם ללימודים ויוצר את כל הקשרים הרלוונטיים שם ואת הניסיון בהכשרה ודבר שני, אני בקשר מול כלל האוניברסיטאות והמכללות שעושים שם תעודת הוראה.

יעקב מרגי: ואם יפנה אליך באופן פרטני, לא דרך הביטוח הלאומי מורה או מורה.

<אסתר פיירסטיין: זה גם בסדר.

יעקב מרגי: גם בסדר.

<אסתר פיירסטיין: הטלפון שלי מפורסם בכל מקום אפשרי, אנשים מתקשרים בלי סוף.

<אסתר פיירסטיין: אני מבקשת, אם מישהו מתקשר אז אני שואלת אותו אם הגיע דרך הביטוח הלאומי, אם יש לו אישורים, אני לא מכירה.

יעקב מרגי: תראי, אנחנו מכירים את היוזמה שנים רבות, לפחות אני מכיר מתפקידיי הקודמים, שפנו אלי בזמנו ולא מדבר על 10 או 20 שנה, לקלוט למערכת עובדים עם מוגבלות.

יעקב מרגי: לכן שאלתי את הסוגיה הזאת של ביטוח לאומי, אז אני שמח לשמוע שזה בשילוב.

<אסתר פיירסטיין: בוודאי שבשיתוף, יש לנו פגישה גם להמשך, כדי לדבר על מודעות של מעסיקים, עם משרד הכלכלה, אנחנו מנסים, זה משהו שאנחנו בונים ולומדים כל הזמן כי אנחנו תהליכי בנייה.

<אסתר פיירסטיין: נכנסה עכשיו גב' שרית ארבל שהיא מנהלת תחום הרווחה שדואגת להתאמות וכן הלאה, יותר מזה אני יכולה להגיד, שבחצי שנה - - - שנכנסים ביטוח לאומי עדיין עוזר להם עם עזרים, למי שפונה ונותנים להם את מה שצריך ואחר כך אנחנו עוזרים.

<אסתר פיירסטיין: בוודאי, כל מי שפונה ואומר שצריך מנסים לעשות.

<אסתר פיירסטיין: מבחינת ההתאמה בשילוב, יש חשיבה איפה יהיה הכי נוח, למה פניתי לבלה?

<אסתר פיירסטיין: כי ידעתי איפה מעיין גרה והתקשרתי למפקחת של בתי הספר באזור ואמרתי לה – תחשבי יחד איתי, מי הכי טובה גם מבחינת יכולת הקליטה, ההכלה וגם מבחינת המקום כי אני כן צריכה להתחשב במקום שלא יהיה - - -

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רבותי, תם ולא נשלם, הוועדה מודה קודם כל לחברי הכנסת ראשי השדולה שמובילים את היום הנפלא הזה בכנסת.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל המורים והמנהלים שהגיעו לספר לנו על סיפור ההצלחה האישי שלהם, הוועדה מודה למשרד החינוך על הפרויקט הנפלא הזה של שילוב מורים בעלי מוגבלות במערכת, הוועדה התרשמה שאין די פרסום לכך וזו הסיבה שהמספרים הם קטנים ומספר המורים עומד על 37 בשנת הלימודים תשע"ז.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להמשיך ולהרחיב את הפרויקט ובמקביל לוודא שהמורים יקבלו את כל העזרים וההתאמות שדרושים להם לצורך מילוי תפקידם.

יעקב מרגי: כמו כן להשלים את ההנגשה של בתי הספר והועדה קוראת לוודא שהמורים האלה, לאחר שמצליחים – לא נעשה להם הנחות- והמנהלים מרוצים מהם, שיקלטו במערכת בשעות התקן של בית הספר.

יעקב מרגי: תודה רבה הישיבה נעולה.