הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 103, 2016-11-14 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, בהחלט טוב כשאני רואה את הנוכחות סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה בנושא שיתוף בני נועה בקבלת החלטות וקביעת מדיניות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו אורחים יקרים מבית הספר הריאלי בחיפה, בני הנוער בעצמם.

יפעת שאשא ביטון: אם מקיימים דיון כזה אז מן הסתם אי אפשר לקיים אותו בלעדיכם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת בפתיחה כדי לספר על כנס שאני מגיעה ממנו.

יפעת שאשא ביטון: למעשה, חזרתי אתמול בבוקר מכנס של מועצת אירופה שעסק בין השאר בקבלת החלטות בשיתוף בני נוער והיה כנס מאוד קשה ומורכב וקצת טעון מבחינת הנושא הגדול שליווה אותו, וזה נושא של מניעת פגיעות מיניות ופגיעות פיזיות בילדים.

יפעת שאשא ביטון: אלה שני נושאים מורכבים כשלעצמם.

יפעת שאשא ביטון: היו שם נציגים מהרבה מאוד מדינות.

יפעת שאשא ביטון: ראינו את הפערים גם במודעות, גם בהתמודדות, גם בחקיקה בין המדינות השונות.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לכם, שעם כל זה שאני מטפלת בנושא כבר למעלה משנה כאן בישראל, בנושא של חקיקה, בעבודה מול המוסדות, ותמיד נראה לי שזה מאוד קשה ומורכב ושהילדים שלנו לגמרי מופקרים בנושא הזה, גיליתי שאנחנו מדינה מאוד מתקדמת.

יפעת שאשא ביטון: אבל ממש.

יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו מסתכלים ביחד לארצות הברית וביחס לקנדה.

יפעת שאשא ביטון: סתם אם אני אתן לכם דוגמא אחת קטנה - גיל הנישואים המותר בניו יורק הוא 14.

יפעת שאשא ביטון: ילדה, נערה יכולה להחליט שהיא מתחתנת בגיל 14, בחוק, וזה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אצלנו זה גיל 18.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש קצת יותר ניסיון לעטוף ולשמור ולתת לכם אפשרות למצות את הילדות שלכם עד כמה שאפשר.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אדבר על מילת נשים ועל כל ההתמודדות עם פגיעות מיניות אבל גם שם מבחינת חקיקה ומבחינת עבודה של המוסדות השונים אנחנו נמצאים במצב מאוד מאוד טוב.

יפעת שאשא ביטון: הייתה לי הזכות לנהל פאנל או קבוצת עבודה שעסקה כל כולה בשיתוף ילדים בקבלת החלטות.

יפעת שאשא ביטון: שם עלו שאלות מאוד מעניינות.

יפעת שאשא ביטון: פעם אחת הצגנו את המקומות שבהם ילדים משתתפים בתהליך.

יפעת שאשא ביטון: בפעם השניה עלו תהיות על עד כמה באמת כשאנחנו משתפים ילדים בקבלת ההחלטות אנחנו מתייחסים לאג'נדה שלהם או שאנחנו בעצם משתפים אותם באג'נדה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מכניסים אותם לתוך תהליך שאנחנו מביאים מתוך תפיסת העולם שלנו ומצפים שהם ישתלבו בו מתוך המקום שממנו אנחנו מובילים ואנחנו לא באמת פתוחים לראות לאן בני הנוער עצמם היו רוצים להוביל אותו.

יפעת שאשא ביטון: שזו שאלה גדולה והיא עומדת בפני עצמה.

יפעת שאשא ביטון: דבר שני, עד כמה אנחנו באמת פתוחים מעבר ללשמוע, גם ליישם ולשנות עמדות שלנו כמבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: גם כשאנחנו נותנים לכם להביא את האג'נדה שלכם, האם אנחנו נמצאים במקום מספיק בשל, כדי לאפשר לכם להוביל את הנושא ולא אנחנו מחליטים בסופו של דבר.

יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף שעלה שם מאוד חזק זה העניין של הגילאים השונים שבהם מותר לכם לעשות כל דבר.

יפעת שאשא ביטון: יש גיל לרישיון נהיגה, יש גיל לקיום יחסי מין, אתם יודעים שיש גיל שבו מותר לקיים יחסים?

יפעת שאשא ביטון: גיל לנישואין.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש כל מיני גילאים שבהם מותר לכם להתחיל מה שנקרא והגילאים הם שונים.

יפעת שאשא ביטון: אין גיל אחד שנקבע שבו למעשה בני הנוער שלנו הם כבר מספיק בוגרים ובשלים לקבל את ההחלטות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזאת הזדמנות מצויינת מהכנס באירופה, לבוא הנה לישראל, לפגוש את מיטב הנוער שלנו, ולשמוע אתכם.

יפעת שאשא ביטון: איך אתם רואים את עצמכם בתוך התהליך של קבלת החלטות או השתתפות בתהליך של קבלת החלטות בעולם המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: מה אתם הייתם מצפים.

יפעת שאשא ביטון: מה אתם רוצים להביא ולאן הייתם רוצים שאנחנו ניקח את זה, לא לאן אנחנו רוצים לקחת, לאן אתם רוצים שאנחנו נקח דיון כזה ונוביל אותו קדימה.

יפעת שאשא ביטון: אז ראשית נמצא איתנו חבר הכנסת אורי מקלב, שהוא שותף אמיתי בוועדה, ומלווה אותי כל הזמן, אז רשות הדיבור שלך אם ברצונך לפתוח.

אורי מקלב: ממש משפט אחד.

אורי מקלב: אני חושב שמה שאת הבאת עכשיו בכינוס באירופה, בעצם זה המשך לתקופה ארוכה שאנחנו מתחבטים בחקיקות שונות, בדיונים שונים שיש לנו בכנסת את מידת ההשתתפות של בני הנוער.

אורי מקלב: אני רוצה לחלק בין שני דברים, מידת ההשתתפות בקבלת ההחלטות שזה דבר אחד או במידת ההשתתפות בהחלטות עצמן.

אורי מקלב: אני רואה בזה שני דברים.

יפעת שאשא ביטון: התהליך ואת התוצאה.

אורי מקלב: התהליך והתוצאה.

אורי מקלב: וזה חלק שצריך להביא אותו.

אורי מקלב: אני גם שואל את הבני נוער - אתם באמת רוצים להחליט לבד או שאתם רוצים שהמבוגרים יהיו שותפים בהחלטה שלכם.

אורי מקלב: מה באמת הבני נוער רוצים.

אורי מקלב: בוגר אחד שאנחנו אומרים שיש לו את השיקול דעת המלא, האם הוא רוצה להחליט?

אורי מקלב: גם אני כמבוגר הרבה פעמים רוצה שיהיו איתי שותפים בהחלטה.

אורי מקלב: אבל מה השותף, אחד שיודע שיש לו ידע, ולא רק בגלל הגיל שלו, אלא בגלל שהוא יודע, הוא מתמצא, הוא יחד איתי בעניין.

אורי מקלב: כאן אני חושב שצריך לעשות את ההבדלים וזה המקום שאני חושב שנוכל להתקדם הלאה.

אורי מקלב: אני חושב שזה צריך להיות דבר אבסולוטי, גם בני נוער לא רק היום בוגרים, גם פעם היו בוגרים, אבל אולי פעם לא הייתה את הפתיחות הזו.

אורי מקלב: היום יש גם פתיחות וגם זמינות בעניין הזה להיות שותפים בתהליך.

אורי מקלב: גם בזה אנחנו לוקים.

אורי מקלב: השלב הבא הוא שותפים גם בהחלטות.

אורי מקלב: אני חושב שכדי שהמבוגר יקבל את ההחלטות הוא גם צריך לדעת את הנוער, צריכה להיות בשביל זה הדדיות.

אורי מקלב: לכן, הדיון הזה הוא דיון מאוד מאוד חשוב לא רק בהיבט התיאורטי, אלא גם במבחן המעשי, ואני בטוח שאת כיושבת ראש תעבירי את זה גם לשלבים מעשיים.

אורי מקלב: אנחנו רואים שאצלך הדיונים הם לא רק תיאורטיים, אלא דיונים גם שנהפכים מאוד מהר לדיונים מעשיים.

אורי מקלב: אני גם מתנצל שיש לנו רביזיה.

יפעת שאשא ביטון: מכירה את הדינמיקה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לחבר הכנסת מקלב על הדברים החשובים, וזה נכון, אני יכולה להוסיף כאן שזה לא רק העניין של הידע והמומחיות של מי ששותף בקבלת ההחלטות.

יפעת שאשא ביטון: זה היכולת שלנו לראות את הדברים דרך העולם שלהם, ואנחנו הרבה פעמים נותנים להם את התפיסה שלנו מתוך העולם שלנו, שוכחים שהם בעצם חיים באיזשהי הוויה קצת אולי אחרת וזה בהחלט נכון וחשוב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: מנדי, אתה רוצה כמה מילים לפני שאנחנו פותחים את הדיון?

<מנדי רבינוביץ': כן.

<מנדי רבינוביץ': באופן עקרוני, כמה הערות עקרוניות.

<מנדי רבינוביץ': קודם כל מבחינה היסטורית, צריך לזכור שהמושג של ילד זה מושג מודרני.

<מנדי רבינוביץ': בימי הביניים לא היה כזה דבר.

<מנדי רבינוביץ': לא הייתה תקופת ילדות.

<מנדי רבינוביץ': אז זה היה נקרא מבוגר שלא התפתח, אבל ילדות זה המצאה די מודרנית שבעצם אמרה לילדים, יש לכם עולם משלכם שאתם צריכים בו להיות עם עצמכם נטולי דאגות, ההורים הגדולים ידאגו לכם.

<מנדי רבינוביץ': אנחנו רואים היום תהליך מעניין שהילדים וגם המבוגרים רוצים קצת לטשטש שוב את הגבול ולהעביר את הילדים, לחבר אותם, לעולם ההחלטות הרציניות לכאורה.

<מנדי רבינוביץ': דבר שני, אני חושב שבאמת, אני שמח לשמוע מה שאמרת, כי גם לי יש תמיד הרגשה שבארץ אנחנו תמיד מקוננים, מקוננים, במסגרת מדיניות אי הפרגון הלאומית לעצמנו גם.

<מנדי רבינוביץ': שאני מסתובב עם תלמידים בחו"ל אני מגלה שמצבנו לא רע בכלל.

<מנדי רבינוביץ': אנחנו די מתקדמים.

יפעת שאשא ביטון: מצבנו אפילו טוב, אתה יכול לומר את זה.

<מנדי רבינוביץ': מצבנו טוב בעניין הזה, אבל אנחנו שואפים הרי להיות אור לגויים ורוצים לעשות טוב יותר.

<מנדי רבינוביץ': נדמה לי שאם רוצים לטפל בנושא של בני נוער וקבלת מדיניות, צריך לבדוק, אני מאוד מאמין ששינויים מובלים דרך מבנים.

<מנדי רבינוביץ': כולנו קראנו המון ניירות עמדה ושמענו המון כנסים ושומעים המון דעות.

<מנדי רבינוביץ': אני חושב ששינוי אמיתי קורה באמת כשמבנה משתנה.

<מנדי רבינוביץ': למשל, ההנחיות שיש למועצת תלמידים להיות שותפה לקבלת החלטות בבית ספר, חוק זכויות.

<מנדי רבינוביץ': חוקים שהם בעיני גם סוג של מבנים הם משפיעים.

<מנדי רבינוביץ': ההערה השלישית קשורה קצת לעולם בית ספר.

<מנדי רבינוביץ': אנחנו נמצאים בבית הספר ואני רוצה להזכיר לכולכם שבית הספר, מבנה בית ספר כמו שהוא נראה היום הוא משרת קודם כל את המבוגרים, את המורים ולא את התלמידים, למרות שהוא מבנה שאמור להיות עבור תלמידים.

<מנדי רבינוביץ': מבנה מערכת השעות, המוסדות של בית הספר, איך שהוא בנוי אפילו.

<מנדי רבינוביץ': ראיתי בנייר עמדה המעניין מאוד שהמרכז מחקר הוביל על התכנית 2035 עם המפמ"רית לאדריכלות.

<מנדי רבינוביץ': בית ספר בנוי היום, עדיין בנוי, רוב בתי הספר, בפרדיגמה של פיקוח, של שליטה.

<מנדי רבינוביץ': הוא לא בנוי בפרדיגמה שהיא קשורה לעולם הילדים.

<מנדי רבינוביץ': המערכת שעות של מורים היא פשוט נוח יותר ככה לחשב שכר.

<מנדי רבינוביץ': היא לא בהכרח נכונה לתלמידים.

<מנדי רבינוביץ': הצרכים היום של ילדים, של תלמידים כדי ללמוד הם שונים לגמרי מאיך שבית ספר בנוי גם מבחינת חלוקת הזמן וגם חלוקת המרחב.

<מנדי רבינוביץ': יש המון ניסיונות היום לשנות את הדברים האלה, עדיין הם ראשוניים, אבל אני חושב שזה משהו שצריך לזכור אותו כל הזמן ברקע.

<מנדי רבינוביץ': ולגבי הדיון עצמו, אני חושב שזה דיון סופר חשוב.

<מנדי רבינוביץ': נדמה לי שלתלמידים שלנו יהיה מה להגיד על העניין הזה.

<מנדי רבינוביץ': גם אנחנו בבית הספר רחוקים מלהיות מושלמים בסיפור הזה, אבל בהחלט כשעולה לדיון שאלה שנוגעת לילדים ולצעירים בכלל, אני חושב שגם אפשר למתוח את זה עד גיל יותר מבוגר, גם לסטודנטים, הם כאילו נראים מבוגרים, הם עדיין צריכים את הטיפוח, גם אותם לשלב בהחלטות.

<מנדי רבינוביץ': צריך לשאול את עצמנו בכנות.

<מנדי רבינוביץ': השאלה שחבר הכנסת מקלב העלה היא מאוד מעניינת.

<מנדי רבינוביץ': כמה אנחנו לוקחים אותם להיות שותפים, בעצם, לשבת סביב השולחן בדיונים שאנחנו כבר יודעים מראש מה יהיה סופם, או שיש פה באמת באמת כוונה לדיון עמוק שמקפל בתוכו גם את עמדת הילדים ושואל אותם.

<מנדי רבינוביץ': גם אנחנו שואלים את זה אצלנו בהנהלה של בית ספר הרבה פעמים.

<מנדי רבינוביץ': אני חושב שזה יכול להיות יריית פתיחה יפה לדיון לא רע בכלל פה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מנדי על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רוצה לעבור ליעקב מיכלין.

יפעת שאשא ביטון: שהוא מומחה להשתתפות בני נוער בקבלת החלטות ואחר כך אנחנו נעביר אליכם בסדר?

<יעקב מיכלין: תודה.

<יעקב מיכלין: אני רק אציג את עצמי, אני הקמתי פרלמנטים של ילדים, קבוצות מנהיגות ילדים עירוניות.

<יעקב מיכלין: בשנים האחרונות וגם חקרתי את הנושא במסגרת עבודת תזה שכתבתי במחלקה לחינוך בבן גוריון.

<יעקב מיכלין: אני חושב שמה שעולה מאוד ברור מהדו"ח שמובא כאן בפנינו בוועדה זה שאין מספיק התנסויות בשטח של מודלים יישומיים לשיתוף של ילדים ובני נוער בתהליכים של קבלת החלטות.

<יעקב מיכלין: אחד הדברים שהכי חסרים היום, זה באמת איזשהי התנסות מעשית, איזשהו תהליך למידה שכל הזמן בודק איך אפשר להבנות, איך אפשר למסד את הדבר הזה.

<יעקב מיכלין: כי אם אני מסתכל בצורה רחבה, לתפיסתי, המבנים הדמוקרטיים היום, במידה רבה, חסומים בפני ילדים ובני נוער.

<יעקב מיכלין: זאת אומרת, צריך להנגיש אותם עבורם.

<יעקב מיכלין: צריך לייצר פלטפורמות שבהם הם יכולים להשתתף, להשמיע את דעתם, באופן שתשמע כך שעמדתם תלקח בחשבון בתהליכי קבלת החלטות.

<יעקב מיכלין: אני רוצה להגיד מילה למה זה חשוב.

<יעקב מיכלין: אנחנו רגילים להסתכל על ילדים ובני נוער כאזרחים לעתיד והתפקיד שלנו כאנשי חינוך וכו' להכין אותם.

<יעקב מיכלין: אני חושב שיש היום לא מעט תפיסות, וגם בספרות המחקרית זה מופיע, שמדברות על ילדים ובני נוער כאזרחים בהווה.

<יעקב מיכלין: מאחר והם לא יכולים להצביע, המשמעות, הביטוי של האזרחות שלהם, הם מממשים את האזרחות שלהם באמצעות השתתפות בתהליכי קבלת החלטות.

<יעקב מיכלין: התפקיד של הממסד הוא בעצם להנגיש להם ולהפוך את הדבר הזה לאפשרי עבורם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני ברשותך רוצה רק לחדד, לתקן כמה מהדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו היום לא בבעיה של הנגשה ממוסדת.

יפעת שאשא ביטון: כי מבחינת המוסדות, גם בשלטון המקומי, גם בבתי הספר יש בעצם את מועצות התלמידים השונות בבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחדש לך כי זה גם היה חדש לי, זה לא בכל בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: לנו זה נראה מאוד מאוד מובן מאליו שיש מועצת תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: מסתבר שזה מאוד וולנטרי.

יפעת שאשא ביטון: בתי הספר בודקים, אבל זה ממוסד, כי הם אמורים על פי החוק שבכל בית ספר תהיה מועצת תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: וועדה לזכויות הילד, אמורה על פי חוק, לקום בכל רשות מקומית.

יפעת שאשא ביטון: האם זה קורה?

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא לא.

יפעת שאשא ביטון: כביכול מקימים וועדה לזכויות הילד, מצהירים עליה בישיבות המועצה הראשוניות ושם זה נגמר, עד הקדנציה הבאה שמקימים וועדה נוספת היא לא מתכנסת.

יפעת שאשא ביטון: בוועדה הזו אמורים לשבת גם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: דוגמא נוספת זה הנושא של וועדות חינוך ברשויות המקומיות.

יפעת שאשא ביטון: בכל וועדת חינוך חייב להיות נציג, הוא מופיע כחלק מרשימות הנציגים ה"סטטוטוריים", אלה שמחוייבים להגיע, תלמיד.

יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו רואים את זה?

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא לא.

יפעת שאשא ביטון: ברוב המקומות אנחנו לא רואים את זה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שמבחינה מוסדית, אנחנו מאוד ממוסדים, אנחנו מאוד מבקשים להנגיש, אנחנו מאפשרים את זה.

יפעת שאשא ביטון: היישום שלנו הוא לוקה בחסר.

יפעת שאשא ביטון: כאן אנחנו צריכים לשים את האצבע באיך אנחנו מיישמים את מה שכבר יש לנו כפלטפורמה, בצורה יותר טובה ממה שאנחנו עושים את זה היום.

אורי מקלב: אני רק אספר שבאמת היושבת ראש לא מדברת על עצמה ואני חושב שזה בצורה מאוד בולטת זה התבטא ובא לידי ביטוי בנושא של העסקת בני נוער בחופש.

אורי מקלב: יש חקיקה בעניין הזה אבל אף אחד גם לא שומע מה הבני נוער רוצים.

אורי מקלב: רוצים לעזור, כולם רוצים לעזור, אבל אף אחד לא שומע את הבני נוער בעצמם איך הם רואים את הדבר הזה, ודווקא דיון שהיה פה - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, עד שבאנו אנחנו כולנו שנה שלמה - - -

אורי מקלב: כפי שהיושבת ראש אומרת, בשלטון המקומי, עם כל הכבוד, אירועי תרבות שעושים עבור בני נוער, אף אחד לא משתף אותם בתהליך שלהם - - -

יפעת שאשא ביטון: מה אתם רוצים לראות, איזה אופי של תרבות.

אורי מקלב: הוא 30-40 שנה בתפקיד שלו וגם יש לו מזכירה והוא מחליט והוא עושה והוא מפיק אירועים כאלה ואחרים בגלל תנאים, השעות שלו, מה שיש לו, הסכמים שיש לו, כל מיני דברים.

אורי מקלב: כאן זה לא דברים שצריכים לשנות סדרי בראשית כדי להיות שותפים בתהליך שזה לטובת כל הצדדים.

<יעקב מיכלין: אני יכול להמשיך?

יפעת שאשא ביטון: בהחלט.

<יעקב מיכלין: אני רוצה להמשיך את מה שאמרת.

<יעקב מיכלין: התשתיות קיימות.

<יעקב מיכלין: יש מבנים ואני חושב שאין פה בעיית חקיקה.

<יעקב מיכלין: אני חושב שגם אין בעייה של תפיסה.

<יעקב מיכלין: יש לא מעט בעלי תפקידים גם ברשויות מקומיות, גם בשלטון המרכזי וגם בבתי ספר, יש לא מעט מורים, מנהלים שמחזיקים בתפיסה שהדבר הנכון הוא ואנחנו נגיע להחלטות טובות יותר, אם אנחנו באמת נשמע את עמדתם של ילדים ובני נוער ואפילו נהפוך אותם לשותפים בתהליכי קבלת החלטות.

<יעקב מיכלין: אני חושב שהבעייה המרכזית היא שאין גוף היום שיודע ללוות ולתת מתודולוגיות ולתת איזשהו בסיס רעיוני בשביל לאפשר לאותם בעלי תפקידים שכן מעוניינים איך לעשות את זה.

<יעקב מיכלין: לצערי, בני נוער בני נוער יעידו יותר טוב ממנו, היום מועצות תלמידים - הן ברמה העירונית וגם ברמת הבית ספר, מנותבות בדרך כלל לעיסוק או בהתנדבות או ביצירת מענה לשעות פנאי של בני נוער.

<יעקב מיכלין: או לתכנן את מסיבת פורים או להתנדב.

<יעקב מיכלין: גם התנדבות וגם יצירת מענה לשעות פנאי אלה דברים שחשוב לעסוק בהם.

<יעקב מיכלין: אני לא חושב שצריך לבטל אותם, אבל הם לא מקבלים איזשהו כרטיס כניסה לתוך הזירה שבה מתקבלות ההחלטות החשובות.

<יעקב מיכלין: אני חושב שבמובן הזה באמת צריך לייצר איזשהו גוף שיידע ללוות מועצות נוער עירוניות, בתי ספר וכו' שבאמת רוצים לקחת את זה צעד אחד קדימה ולממש את התפיסה.

<יעקב מיכלין: כי התפיסה, באופן יחסי אפשר להגיד שהיא די רווחת, והיא קיימת אצל לא מעט בעלי תפקידים.

<יעקב מיכלין: אני רק אסמן את הכיוון.

<יעקב מיכלין: אני חושב שהכיוון צריך להיות בגדול, מצד אחד צריך להזמין אותם ולהביא בפניהם התלבטויות אמיתיות.

<יעקב מיכלין: אני מתחבר למה שמנדי אמר ומה שנאמר כאן קודם.

<יעקב מיכלין: לבוא לדיון עם בני נוער באמת עם התלבטות אמיתית שיש לי, באופן שאני ממש סקרן לשמוע מה יש להם להגיד כי מבחינתי ה-input שלהם יעזור לי להגיע להחלטה יותר טובה.

<יעקב מיכלין: זאת אומרת, יש אזור שלם שאני לא רואה אותו ורק הם יכולים להביא לי אותו.

<יעקב מיכלין: העניין השני שצריך לדאוג, שאותם ילדים ובני נוער, לא רק ישקפו את נקודת המבט שלהם, אלא צריך לתת להם כלים, הייתי אומר אפילו מחקריים, בשביל ללכת ולבדוק מה עמדת החברים שלהם, אבל באופן רחב, הם לא יכולים רק לדבר בשם עצמם.

<יעקב מיכלין: הרבה פעמים דיונים כאלה הופכים להיות נורא פרטניים.

<יעקב מיכלין: ילדים מדברים בשם עצמם ואז הם לא מייצגים את כל האוכלוסייה שהם מייצגים ואין דיון רחב.

<יעקב מיכלין: אז ברגע שהם יקבלו את כרטיס הכניסה הזה מצד אחד, והמבוגרים לא יחששו להכניס אותם ולא יחששו שזה מפרק את הגבולות בין ילדים למבוגרים או שזה מטשטש את הסמכות שלהם וכו' וכו', חששות שהם בהחלט מוצדקים, ומצד שני, ילדים ובני נוער יקבלו את הכלים ללכת ולאסוף מידע, לחלץ משם את התובנות המרכזיות ולהציג אותן בפני דרג מקבלי החלטות, אז אני חושב שאנחנו נוכל לייצר פריצות דרך בכיוון הזה.

<יעקב מיכלין: גם המבוגרים יראו שזה לא מאיים כל כך, וגם ילדים ובני נוער יבינו שהם לא תמיד יקבלו את כל מה שהם רוצים, אבל בהחלט יהיו שותפים, ויחוו, אני חושב, תחושה של אזרחות משפיעה, משתתפת, והם יהיו חלק מהמשחק הדמוקרטי, וזה בטח יכין אותם לקראת היותם אזרחים בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: תודה, תודה רבה יעקב.

<מנדי רבינוביץ': אני יכול להציע דוגמא למשהו שקשור בזה?

יפעת שאשא ביטון: כן בבקשה.

<מנדי רבינוביץ': למשל דוגמא בנושא של המלחמה באלכוהול.

<מנדי רבינוביץ': אני אתן לכם דוגמא שהייתה אצלנו עם טעות שעשינו ותיקון.

<מנדי רבינוביץ': במשך שנים היה נהוג להזמין את אותם מרצים, אותם אנשים וסדנאות האלה מגיעות.

<מנדי רבינוביץ': יום אחד ראינו, שזה לא עובד, החבר'ה זה לא משנה את עמדותיהם, הם לא מגיעים להרצאות.

<מנדי רבינוביץ': אז שהזמנו כמה חבר'ה לדיונים שלנו עם וועד ההורים והצענו להם למשל סדנא עם שני ברמנים שעושים הרצאות בכיתות בעניין של תרבות השתייה, ומדברים על העניין הזה מהמקום של הילדים.

<מנדי רבינוביץ': הם אמרו לנו, חבר'ה תעזבו אותנו מהרצאות הסיפור עם הברמנים הכי תופס אותנו, הכי משפיע עלינו, הכי מעניין אותנו.

<מנדי רבינוביץ': העפנו החוצה את כל המשאבים האדירים אגב, המרצים שם לוקחים סכומים אסטרונומים, ולקחנו את המשאבים האלה לטובת אותו נושא שהתלמידים ביקשו.

<מנדי רבינוביץ': למדנו מהם המון מהסיפור הזה.

<מנדי רבינוביץ': גם הסיפור של תרבות הצעירים.

<מנדי רבינוביץ': מדברים במונחים של הרשות למלחמה.

<מנדי רבינוביץ': אם מדברים עם החבר'ה מבינים מה הם היו רוצים לשמוע.

<מנדי רבינוביץ': זה דוגמא שעלתה לי דרך הדברים שלך.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו גם מגלים שאנחנו מחפשים רחוק וזה הרבה פעמים פה מתחת לפנס ואנחנו מפספסים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אחדד נקודה שעלתה ואתה לגמרי צודק.

יפעת שאשא ביטון: היא עלתה גם בכנס בצורה מאוד מאוד בולטת.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים נבחרי מועצות תלמידים למיניהם הם אנשים שמפתחים אחר כך קריירה על הבסיס של מועצת התלמידים, זאת אומרת זאת אוכלוסייה מאוד מסוימת, והשאלה עד כמה היא באמת מייצגת את כל התלמידים שעומדים מאחוריהם.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שבוועדה לזכויות הילד אנחנו הרבה פעמים מקפידים להזמין ילדים מכל הקשת ולא רק נציגים של מועצת התלמידים, שאני בקשר מצויין איתם ואוהבת אותם באמת, אהבת אמת, אבל אנחנו משתדלים להביא מכל הארץ, מכל המגוון, לא רק כאלה שמאוגדים במועצה כזו או אחרת, כדי באמת לתת איזשהו ביטוי לקול הכולל ולשמוע את כולם.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח, אני אחרוג, בכנסת בדרך כלל לא עושים סבב שמות, אבל אתם תלמידים אני מורה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לפחות את השמות של התלמידים לשמוע כדי שאנחנו נוכל לדעת מי נמצא איתנו, ואז רשות הדיבור למי שמבקש לפתוח.

יפעת שאשא ביטון: (התלמידים מציגים את עצמם)

יפעת שאשא ביטון: אוקיי מי מבקש מכם לפתוח.

<יואב שנרך: אני אשמח.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי אז תאמר שוב את השם שלך לפרוטוקול.

<יואב שנרך: יואב שנרך.

<יואב שנרך: הקשבתי באמת למה שאמרתם ואני חושב שאחת הבעיות, ומן הסתם בגלל זה גם מתקיימת הוועדה הזאת, היא באמת חוסר ההקשבה, שבעיני היא נורא נורא בולטת במיוחד אצלנו, לבני נוער.

יפעת שאשא ביטון: במיוחד אצלנו זה?

<יואב שנרך: במיוחד בקרב התלמידים.

<יואב שנרך: אני יודע שאני וחבריי התלמידים הרבה פעמים מרגישים את זה וגם מדברים על זה לא מעט, כי בכל זאת יש לנו הרבה מה להגיד.

<יואב שנרך: ואני חושב שחלק מהבעיה היא שבהיותנו ילדים או בני נוער מתחת לגיל 18, אותם אנשים שמקיימים את הוועדות ומחליטים מה יקרה בכלל לא הייתה לנו אפשרות לבחור בהם.

<יואב שנרך: כלומר, אותם בני 18 ומעלה בחרו את הנציגים שלהם בממשלה וחלקם באמת בחרו במי שנהייה בסוף ממשלה, אבל אנחנו מעולם לא נשאלנו, ואנחנו נאלצים, בעצם, להקשיב לאותם הוראות שניתנות על ידי אנשים שבכלל לא, חלקנו רוצים או חלקנו לא רוצים שיהיו שם.

<יואב שנרך: מן הסתם שזה המצב, אבל זה מצב שיוצר אצלנו איזשהי בעיה.

<יואב שנרך: אני חושב שעם כל הכבוד, באמת למערכת החינוך ולבית ספר הריאלי, שאני לומד בו, שהוא חצי פרטי, והוא באמת נותן הרבה מאוד דברים שהרבה בתי ספר שאני מכיר שחברים שלי לומדים בהם לא נותנים, הוא בית ספר כמוסד לפי דעתי ב-2016, הוא מוסד מיושן.

<יואב שנרך: אני חושב שזה כבר חלף מהעולם.

<יואב שנרך: אני חושב שמה שקורה כרגע זה שמכריחים בני נוער לנסוע בסוס וכרכרה ממקום למקום בזמן שיש דרכים יותר טובות ולא יעזור כמה שנחשוב שזה עובד.

<יואב שנרך: זה אולי עובד בצורה מסויימת אבל זאת כבר לא הדרך הכי טובה.

<יואב שנרך: למה לעשות את זה.

<יואב שנרך: למה לא לחשוב על דרכים יותר טובות.

<יואב שנרך: אני לאחרונה קראתי מאמר שדיבר על מערכת החינוך הפינית שהיא ידועה כאחת מהטובות ביותר בעולם.

<יואב שנרך: הם נכון לעכשיו, הם כבר עכשיו ב-top של העולם, הם מבחינתם יכולים להשאר כמו שהם ויעריכו אותם מאוד.

<יואב שנרך: הם עושים שינוי נורא נורא דרסטי שעד 2020 אמור להכנס לתוקף לגמרי, שעד גיל 16 מציעים לתלמידים כל מיני נושאים כמו אצלנו, מקצועות ליבה אולי קצת מגמות, בעצם פותחים בפניהם דלתות לנושאים שיראו מה מעניין אותם, ומגיל 16 ועד סיום הלימודים בפינלנד, הם בעצם אחראים לגמרי, כמו בית ספר דמוקרטי, על הלמידה שלהם.

<יואב שנרך: מה הם לומדים, מה הם לומדים, מי מלמד אותם, שעות הלמידה.

<יואב שנרך: הלמידה היא בקבוצות נורא נורא קטנות.

<יואב שנרך: זאת כבר לא כיתה של מורה של 30 ילדים שבמקרה הטוב ארבעה מקשיבים לו, כי כל השאר או ישנים או בטלפון מתחת לשולחן.

יפעת שאשא ביטון: הכיתות שם הן לא קטנות פשוט המבנה.

יפעת שאשא ביטון: ..

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מתחברת למה שאתה אומר.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת את זה אפילו בטונים יותר צורמים אתה עוד עדין.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך מה ייחודי במערכת הפינית.

יפעת שאשא ביטון: אגב, יש פה מקום בארץ, יש פה מכללה שאני במקרה מגיעה ממנה שלקחה חלק מהמודל הזה, מכללת אוהלו בקצרין, שהיא מכללה להכשרת מורים.

יפעת שאשא ביטון: אחרי ביקור שם הביאה רעיונות ויצרה מתחם למידה חדש, והתחושה היא באמת שיש קבוצות קטנות כי הם פתחו את המרחב הלימודי.

יפעת שאשא ביטון: זו כבר לא כיתה אחת קטנה עם ארבע קירות, אלא לקחו מתחם שלם, הפילו את קירות הכיתות והכניסו את כולם לתוך מתחם גדול כשכל אחד עובד בדינמיקה הלימודית, כי כבר לא יושבים רק מול כסא, יש תהליך של הלמידה.

יפעת שאשא ביטון: אז הוא פעם אחת יושב בקבוצה, הוא פעם אחת יושב לבד, הוא פעם אחת יושב בזוג ופעם אחת יושב עם המורה כי הוא צריך הנחייה.

יפעת שאשא ביטון: אז זה תמיד נדמה שיש מעט מאוד ילדים כי בכל מקום שאתה מסתכל זה מחולק לכל מיני קבוצות, וזה הרעיון, ליצור בעצם את הדינמיקה שבלמידה וזה מאפשר גם יותר בחירה בקרב הילדים, והילדים יכולים להתחבר לנושא שאותו הם מבקשים לחקור תחת אותה דיסציפלינה וכל המהות משתנה.

יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו קרובים לשם היום במדינת ישראל?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רחוקים מאוד מאוד מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים לדבר את זה יפה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה מה שצריך להיות במערכת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כנראה עוד לא מסוגלים לקבל את האומץ ולהגיד אוקיי עכשיו הולכים על זה בכל הכוח, ולכן זה נשאר ברמה של רעיון.

יפעת שאשא ביטון: אז לגמרי מתחברת.

<יואב שנרך: אני לגמרי חושב שזאת צריכה להיות הדרך.

<יואב שנרך: כי אני לא יודע באופן חד משמעי באיזה מקצוע ספציפי אני רוצה לעסוק, אבל אני אישית יודע שמהנדס אני לא אהיה.

<יואב שנרך: הלחץ הגובר במיוחד בממשלה של היום להיות ב-5 יחידות מתמטיקה הוא פוגע בי מכל הבחינות.

<יואב שנרך: זה גורם לי ללחצים בבית של ההורים, שכמה פתוחים שהם לא יהיו, גם עליהם זה משפיע.

<יואב שנרך: זה גורם לי, כי אני ב-3 יחידות, להראות פחות טוב בפני חברים.

<יואב שנרך: זה גורם לי ללחץ לעלות.

<יואב שנרך: אני נלחם על המקום שלי ב-3 יחידות כי יש לקויות למידה במתמטיקה, בזמן שבחוץ מדברים על זה שצריך להיות ב-5 יחידות ואז אני תלמיד שלעולם לא אעסוק במשהו שכנראה דורש משהו ממה שאני לומד היום ב-3, צריך להיות בלחץ מזה.

<יואב שנרך: אבל למה?

<יואב שנרך: למה אני צריך בכלל להתייחס למשהו שהוא באמת לא משפיע עליי.

יפעת שאשא ביטון: התשובה שאתה לא צריך.

יפעת שאשא ביטון: ותשאל את ההורים שלך ממתי הם מקשיבים לפרסומות כי אני לא זוכרת שכל מה שמפרסמים בטלוויזיה הם רצים וקונים.

יפעת שאשא ביטון: שעל אותו משקל יתייחסו גם לזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, אני בדרך כלל לא אנטי ממסדית, אבל במקרה הזה אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: זאת הייתה תעמולה דורסנית, קיצונית, לא נכונה אם אנחנו רוצים לטפח דור של אזרחים מגוון, חושב, בוחר, עצמאי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לגמרי הרחקנו את זה משם.

יפעת שאשא ביטון: ניסינו ליצור איזשהו שטאנץ במערכת, ומישהו שם שכח דבר אחד מאוד חשוב, מתמטיקה זו שפה ולא כולם בשלים או בנויים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהריאלי זה גם עניין של אונות במוח ועניין קוגניטיבי.

יפעת שאשא ביטון: לא כולם בנויים לזה.

יפעת שאשא ביטון: יכולים להיות מוכשרים ומוצלחים מאוד בתחום מסויים, מתמטיקה לא.

יפעת שאשא ביטון: וזה עדיין לא הופך אותם לפחות מאחרים.

יפעת שאשא ביטון: אז אנא תקרא את ההורים שלך לסדר.

יפעת שאשא ביטון: פרסומת, הכל בא בפרופורציות.

<יואב שנרך: דווקא ההורים שלי הם לא מההורים הלוחצים, אבל אני מרגיש שזה גם ככה וגם חברים שהם הפוכים ממני, שדווקא מצטיינים במקצועות ריאלים ופחות חזקים במקצועות הומניים, מכריחים אותם גם ללמוד מקצועות הומניים ואני פשוט חושב שיש איזשהו לחץ להמשיך לתת לנו לטעום מהכל, כשאנחנו כבר לא בגיל שאנחנו צריכים יותר לטעום מהכל.

<יואב שנרך: כבר טעמנו מהרוב, וזה זמן להחליט מה נרצה להיות.

<יואב שנרך: בעוד כשנה ומשהו אני אתגייס לצה"ל ואז אחרי שאני אסיים שם יהיה לי את החופש לבחור מה שאני רוצה.

<יואב שנרך: האם ההבדל הוא כזה גדול בין ילד בן 16 לילד בן 21?

<יואב שנרך: כן, אבל האם אני לא מספיק בוגר כדי לבחור באיזה תחומים אני ארצה לעסוק, אני לגמרי חושב שאני מספיק בוגר.

<יואב שנרך: אני לא חושב שיש אישזהו מוסד שיכול לכפות עליי ללמוד משהו ואני אגיד וואלה הוא צדק, אני טעיתי אני עכשיו אלך ואתכנן בניינים.

<יואב שנרך: זה לא יקרה.

<יואב שנרך: אני נזכר בשיעורי מתמטיקה בחטיבה ואני אזכר בשיעורי מתמטיקה בתיכון כמקום ששנאתי, כמקום שלא אהבתי, כמקום שגרם לי לתחושות לא טובות.

יפעת שאשא ביטון: כמורה למתמטיקה עצוב לי.

<יואב שנרך: אני מדבר על מתמטיקה כי זה אני, וחבל, והרבה תלמידים נזכרים ככה בעבר לאורך שנים.

<יואב שנרך: אני חושב שאתם יכולים לגרום לשינוי בנושא.

<יואב שנרך: אפשר להמשיך, כי אני לא מאמין שתקום צעקה מספיק גדולה כדי שיהיה שינוי, אבל לפעמים שווה להגיד וואלה יש דרכים יותר טובות ולהתקדם, מאשר לדרוך במקום ולעצום עיניים ולהאמין שזה עובד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: רוויטל שמר ואחר כך חנן.

<רויטל שמר: שלום, צהריים טובים.

<רויטל שמר: קודם כל אני מברכת על הדיון בנושא החשוב.

<רויטל שמר: בארגון ההורים בירושלים אנחנו מקיימים עכשיו שיח משולש שהתחיל בנושא ה-Before party סביב המסיבות בווילות וגלש מעבר לשם, במטרה ליצור שיח משולש, הורים - תלמידים - צוותי חינוך, ולייצר מצב שלתלמידים יש קול נשמע בנושאים שהם רלוונטיים להם.

<רויטל שמר: אני רוצה לחדד את מה שאמר תלמיד הריאלי.

<רויטל שמר: יש צורך בעיסוק בנושאים רלוונטיים לנוער ולא לייצר פרדיגמה או פלטפורמה מנותקת מהחיים האישיים, ומה שאנחנו מתעסקים שהוא משמעותי עבורנו אז ככה אנחנו עושים את זה יותר טוב.

<רויטל שמר: ראה יורם הרפז וההסתכלות על למידה משמעותית.

<רויטל שמר: בין יתר הנושאים זה באמת איך עושים את הלמידה משמעותית לילדים לפי תפיסת העולם ונקודת הראייה שלהם ולא בנקודת הראייה של מוסדות להשכלה גבוהה, ובמקביל לחשוב איך מקדמים שיח ושיתוף בנושאים שהם בעלי חשיבות ברמה החברתית, לאומית, מדינית באיזשהי צורה, כמו כנסת צעירה את מי שזה מעניין.

<רויטל שמר: התקנון בחקיקה מדבר על נציג נוער בוועדות חינוך.

<רויטל שמר: הוא לא מאפשר נציגי נוער במוקדי החלטה, וועדות למיניהן, אפילו וועדת ההתאמות, נושאים שהעלו כאן, אין חובה של נציג נוער.

<רויטל שמר: אפשר לשפר את זה בחקיקה ולאפשר להם - - -

יפעת שאשא ביטון: שם זה קצת מורכב כי יש את העניין של חיסיון ופרטיות.

<יעקב מיכלין: גם וועדות שימוע של הרחקה ממוסד

יפעת שאשא ביטון: שם אתה חייב.

<יעקב מיכלין: אבל זה על אותו משקל.

<רויטל שמר: אפשר לייצר איזשהו מבנה שלא יפגע בפרטיות, צריך לעשות חושבים מעמיק בעניין.

<רויטל שמר: אבל ברגע שאין להם נציג בנקודות שהן משמעותיות מבחינתם, אז בעצם השמעת הקול במועצת תלמידים הופכת להיות איזה קמופלאז' לא מספיק מעמיק.

יפעת שאשא ביטון: עם ועדות התאמה זה קצת יותר בעייתי, כי בסופו של דבר ההתאמה שנעשית לכל תלמיד היא נשארת איתו, הוא לוקח איתו את הסל.

יפעת שאשא ביטון: בוועדות שימוע הסיפור קצת אחר, ילד שמורחק, מורחק.

יפעת שאשא ביטון: כולם יודעים.

יפעת שאשא ביטון: גם בדרך כלל זה מלווה באיזשהי תופעת לוואי ראשונית שכולם מודעים לה.

<רויטל שמר: סליחה שאני מתפרצת, אבל רוב הההתאמות נעשות לא בחדר הכיתה כך שבסביבת הלימוד הקרובה של הילד.

<רויטל שמר: נתתי את זה בתור דוגמא זה לא חייב להיות דווקא הדוגמא הזאת.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה בעיקרון שהם צריכים להיות משולבים לפחות בכל מה שנוגע להם.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, אני אומר לך יותר מזה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל בואו נקפיד שאותו ילד שדנים בעניינו יהיה נוכח, אחר כך נדבר כבר על השותפים האחרים, ואני חושבת שזאת תהיה נקודת פתיחה מצויינת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חנן ואחר כך זאב.

<חנן יזדי: שלום לכולם, חנן יזדי, הייתי שמח מבחינתנו כמעוצת התלמידים והנוער הארצית גם קצת לתת סקירה על הדברים שאנחנו עושים היום, על שיתופי הפעולה שאנחנו מפעילים ועל איפה זה נוגע בכלל בתלמידים ואני גם הייתי שמח לפתוח את זה לדיון, האם אתם חברי הוועדה והיושבים כאן חושבים שבאמת הדברים רלוונטים.

<חנן יזדי: נכון להיום אנחנו נמצאים באיזשהו תהליך עם עצמנו.

<חנן יזדי: אני חושב שגם יואב נגע פה בנקודות מאוד חשובות שאנחנו יודעים לבטא אותן ולהגיד אותן במילים היום ולהגיד איך אנחנו יכולים להציע להן פתרון.

<חנן יזדי: הוא נגע כאן בבעיה שבאמת התלמידים היום, מה לעשות, אין להם זכות הצבעה.

<חנן יזדי: לתלמידים היום בגיל 13-18 או בכלל בכל גיל עד גיל 18 אין זכות הצבעה והם לא יכולים לבחור את הנציגים שלהם בכנסת, בממשלה.

<חנן יזדי: אנחנו מובילים עכשיו יוזמה להורדת גיל הבחירה לכנסת לגיל 17, אחרי שכבר הורדנו את גיל הבחירה ברשויות המקומיות לגיל 17.

<חנן יזדי: זאת יוזמה שאנחנו גם יודעים היום לבוא ולהגיד שהיא מאוד עבדה ברשויות המקומיות כי היא גם הובילה להמון המון תיקוני חקיקה לאחר מכן, ולכך שראשי הערים באמת דואגים להזמין את יושב ראש המועצה הרשותית לוועדות ולהזמין אותו לשיחות פרטיות אישיות, כדי באמת לדון בדברים.

<חנן יזדי: שוב, זה מצב מאוד אוטופי.

<חנן יזדי: אני לא יכול לבוא ולהגיד שזה משהו שקורה בכל הרשויות או קורה בכל בתי הספר ופה אני חושב שצריכה להיות מעורבות של הוועדה לזכויות הילד.

<חנן יזדי: כי היום קיים, בעצם, בחוק זכויות התלמיד שמנהל לא יכול למנוע הקמה של מועצת תלמידים בבית הספר.

<חנן יזדי: וחוזר מנכ"ל של משרד החינוך שקובע שמועצת תלמידים חייבת לקום בכל בית ספר.

<חנן יזדי: לבוא ולהגיד שזה קורה בכל בית ספר.

<חנן יזדי: לא.

<חנן יזדי: למה זה לא קורה, ואנחנו גם יודעים לשים על זה היום את האצבע.

<חנן יזדי: יש לנו מגזרים מסוימים ששם זה מאוד חריג.

<חנן יזדי: זאת אומרת לצורך העניין המגזר החרדי והמגזר הערבי ששם באמת יש לנו קצת יותר בעיות.

<חנן יזדי: אנחנו כן דואגים היום לשלב אותם בתוך המחוזות הגיאוגרפיים, מי שיש לנו מבחינת המועצות הרשותיות.

<חנן יזדי: אבל, ושוב נחזור לרגע לעניין בתי הספר, יש לנו היום המון המון מנהלים שמתנגדים לעצם הקיום של מועצת התלמידים בבית הספר, מסיבות כאלה ואחרות.

<מנדי רבינוביץ': מאיזה סיבות?

<חנן יזדי: הסיבה הרווחת שפשוט מפחדים.

<חנן יזדי: ואם אנחנו כאן ורוצים לשים את זה על השולחן, היום מנהלים מפחדים להקים מועצת תלמידים בבית הספר.

<חנן יזדי: זה מנוגד לחוק וגם לזה היום אנחנו יודעים לתת פתרון.

<יעקב מיכלין: באיזה אופן היא מאיימת על המנהל, מועצת התלמידים, הוא יכול להחליש אותה ולהפוך אותה לכמעט לא רלוונטית אם הוא רוצה.

יפעת שאשא ביטון: כן אבל למה להתמודד אם אפשר מראש שלא יהיה?

<יעקב מיכלין: איזה התמודדות?

<חנן יזדי: הם טוענים שיש להם התמודדות.

<יעקב מיכלין: אתה מכיר בית ספר שהמועצת תלמידים הפכה את הבית ספר?

<חנן יזדי: לחלוטין כן.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות, אבל אני מוכרחה לומר לך שזה לא רלוונטי כי אם המנהל מרגיש שלא בא לו להתעסק עם זה, מכל סיבה שהיא, אז זה לא יהיה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת למה אני צריכה מראש להקים אותם ולהחליש אותם אם אני יכולה מראש שהם לא יהיו שם.

יפעת שאשא ביטון: ודה פקטו זה קורה.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נבקש מיפוי וננסה לראות בכמה בתי ספר יש מועצות תלמידים ובכמה אחרים אין אתה תראה ש - - -

<חנן יזדי: לא, ברוב יש.

<חנן יזדי: זאת אומרת היום אנחנו נמצאים במצב שיש לנו 1000 מועצות - - -

יפעת שאשא ביטון: חלק גדול מאוד מבתי הספר אין.

יפעת שאשא ביטון: הם מאוד משתפים תלמידים, הם יגידו שיש קבוצות שיש בחירות ויש הכל, אבל בשורה התחתונה, אגב גם מסיבות, כביכול, מכובסות וטובות, שהילדים עוד צעירים, שהם ממילא משתפים אותם, שהם נותנים הזדמנות כל פעם לילדים אחרים לבוא ולהיות שותפים.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לשחק את זה.

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו באמת יוצרים פלטפורמה שהיא אחידה שהיא כבסיס.

יפעת שאשא ביטון: אם בית ספר רוצה לעשות יותר אהלן וסהלן, אבל כבסיס אני מסכימה שחייב שבכל בית ספר תהיה מועצת תלמידים.

<חנן יזדי: נכון מאוד.

<חנן יזדי: ואנחנו היום גם יודעים לתת לזה פתרון.

<חנן יזדי: וזה פתרון שאנחנו התחלנו כפיילוט לפני שבע שנים במחוז חיפה, ולפתרון הזה קוראים אישור התקינות.

<חנן יזדי: אנחנו יודעים היום לבוא, לאתר את כל מועצות התלמידים הבית ספריות, ולבוא ולראות האם הם עונים על הקריטריונים - האם התקיימו שם בחירות דמוקרטיות, האם המועצה פועלת על פי תקנון מסוים, האם למועצה יש פגישות קבועות עם מנהל בית הספר.

<קריאה: זה בחיפה?

<חנן יזדי: במחוז חיפה, כן.

<חנן יזדי: 20 רשויות במחוז חיפה.

<חנן יזדי: הפרויקט הזה הוכיח את עצמו.

<חנן יזדי: הוכיח את עצמו כהצלחה כי אותם בתי ספר שנבדקו כתקינים לפי ההגדרה שלנו, דמוקרטים וכולי, הם בתי ספר שבהכרח הובילו דברים מאוד מאוד משמעותיים בבתי הספר.

<חנן יזדי: ובתי ספר שאנחנו יודעים היום שיש מעורבות פחותה של תלמידים אנחנו יודעים שזה בגלל שהמועצה נבחרה באופן לא דמוקרטי.

<חנן יזדי: זאת אומרת, שמנהל בית הספר בחר כמה תלמידים שלדעתו נראים לו מייצגים והם הקבוצת ייעוד שלו.

<חנן יזדי: זאת אומרת אנחנו רואים שזה לא מועצת תלמידים.

<חנן יזדי: זה לא מועצת תלמידים by definition, זה לא מועצת תלמידים לפי החוק וזה לא מועצת תלמידים שיכולה לייצג את התלמידים כי היא לא נבחרה.

<חנן יזדי: זה כמו שלצורך העניין יבואו ויבחרו כמה אנשים מהעם שלנו ויגידו שהם הכנסת.

<חנן יזדי: זה לא ריאלי וזה הוכח בעבר כטעות.

<חנן יזדי: בכל אופן, אני רוצה לבוא ולהגיד משהו כזה, ברגע שיהיה לנו את השיתוף פעולה של כל הגורמים לבוא ולהפעיל את הפרויקט הזה ברמה הארצית ואנחנו מתחילים אותו השנה ברמה הארצית, אבל אנחנו צריכים את ה-boost גם מבחינת הוועדה לזכויות הילד ואנחנו נשמח פה לשתף.

<חנן יזדי: יש לנו גם את השלטון המקומי שאנחנו איתו בקשר ומפעילים איתו ביחד את הפרויקט גם ברמת המועצות הרשותיות, כי גם שם יש לנו עוד לאיפה להשתפר ולאיפה לחזק ואנחנו רוצים לעשות את זה ביחד עם ראשי הרשויות.

<חנן יזדי: אני תיכף אפרט גם לגבי השלטון המקומי.

<חנן יזדי: זאת אומרת שלמועצת התלמידים והנוער הארצית יש את הפתרונות.

<חנן יזדי: יש לנו איך לבוא ולעשות את זה.

<חנן יזדי: השאלה היא אם אנחנו יכולים לבוא ולדאוג לזה שזה ייושם בשטח.

<חנן יזדי: אני אמשיך ואגיד שמבחינת העיגון של מועצות התלמידים והנוער, היום אנחנו רואים הרבה פעמים בכל מיני חוקים, פעם בחוזר מנכ"ל, פעם באיזשהו איזכור בחוק כזה או אחר, אבל אין איזשהו חוק שמסדיר את המעמד של מועצות התלמידים והנוער, ולזה אנחנו פועלים גם היום עם חבר הכנסת יעקב מרגי, יושב ראש וועדת החינוך.

<קריאה: יש חוק הנוער.

<חנן יזדי: יש את חוק הרשויות המקומיות שמתקין את המהות של מועצת נוער בעיר.

<חנן יזדי: אבל אין איזשהו משהו שמרכז את הכל.

<חנן יזדי: אנחנו ביחד עם חבר הכנסת יעקב מרגי רוצים לחוקק איזשהו חוק, כבר הגשנו לו אותו וזה כבר בשלבים מאוד מתקדמים, שמעגן את כל מועצות התלמידים והנוער בחוק כולל מועצת התלמידים והנוער הארצית, ואז אני מאמין שאנחנו נוכל לצאת לדרך שהיא הרבה יותר נכונה, הרבה יותר מחייבת.

יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום כדי שנוכל לשמוע גם - - -

<חנן יזדי: אוקיי, אז אני אמשיך אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: אם נספיק לשמוע את כולם אז אנחנו גם נחזור אליך.

יפעת שאשא ביטון: זאב ואחר כך סיוון ואחר כך אורי.

<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום וועדי ההורים הישוביים.

<זאב גולדבלט: קודם כל לעצור את חנן כדי לתת לי לדבר זה אתגר לא קטן.

יפעת שאשא ביטון: לא עצרנו אותו.

יפעת שאשא ביטון: נתנו לו לתת ביטוי, אנחנו נשוב אליו.

<זאב גולדבלט: גם ברמזור עוצרים ואחרי זה ממשיכים, הוא ימשיך אני יודע, זה לא משנה.

<זאב גולדבלט: כשחנן דיבר, ובכלל כשרוב הדוברים דיברו עד עכשיו, אני חייב להודות שבולט הממשק והכמעט חפיפה בתחומים בין ההורים לבין התלמידים.

<זאב גולדבלט: כל הזמן מדברים על זה שפוגעים בזכויות של התלמידים.

<זאב גולדבלט: תאמינו לי, מצב ההורים לא יותר טוב, עד כמה שזה נשמע מוזר.

<זאב גולדבלט: במהלך הדיון העלתה חברת הכנסת שאשא ביטון את נושא השתתפות התלמידים בוועדות הסטטוטוריות ברשויות המקומיות.

<זאב גולדבלט: סתם אנקדוטה, חלק לא קטן מהרשויות המקומיות הוועדות הסטטוטריות האלה בכלל לא מופעלות.

<זאב גולדבלט: בחלק לא קטן אחר, כשהן כבר מופעלות, לא רק התלמידים גם ההורים לא מוזמנים, למרות שזה מופיע בפקודת העיריות.

<זאב גולדבלט: כתוב בפקודת העיריות שצריכים לזמן גם אותנו.

<זאב גולדבלט: לא מזמינים.

<זאב גולדבלט: נכון, יש כמה צדיקים בסדום שכן עושים את זה, אבל אנחנו מסתכלים כרגע על החלק המלא של הכוס ואנחנו רוצים שכולם יאמצו את הכיוון הזה.

<אורי מלכין: השאלה האם בוועדות נקבעת המדיניות העירונית.

<אורי מלכין: אנחנו יודעים שזה לא רק בתחומים הללו.

<זאב גולדבלט: נכון מאוד.

<זאב גולדבלט: עכשיו, משכך, אני חושב שלבודד את הדיון רק בנושא שיתוף התלמידים בקבלת החלטות יש בו משום עיוות מסוים.

<זאב גולדבלט: אני חושב שאנחנו צריכים להסתכל על כל התהליך של קבלת החלטות בראייה הוליסטית, מתכללת שבה כל השותפים במעשה החינוכים צריכים להיות שותפים.

<זאב גולדבלט: ולא להגיד, הם חסרים, ברגע שנוסיף אותם פתרנו את הבעיה.

<זאב גולדבלט: לא - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באנו לפתור את הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: ותשימו לב איך עולם המבוגרים תמיד נדחף פנימה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על המעשה החינוכי אנחנו מדברים עכשיו רק על איך אנחנו משתפים את בני הנוער יותר ממה שאנחנו עושים היום בתהליך קבלת החלטות.

יפעת שאשא ביטון: על ההורים אנחנו יכולים לדבר דיון בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: דיונים בפני עצמם.

יפעת שאשא ביטון: ועכשיו זה שלהם.

<זאב גולדבלט: א' לעולם ההורים יידחפו איפה שהילדים שלהם נמצאים מעצם העובדה שהם ההורים והם מגוננים והם רוצים להיות שותפים בכל מה ששייך.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה לגמרי.

<זאב גולדבלט: לפחות כל החלק הזה של השולחן, אולי גם בודדים בצד הזה, מבינים את התחושה הזאת שאנחנו רוצים להיות שותפים במעשה החינוכי ובכל מה ששייך לזה, וזה טבעי.

<זאב גולדבלט: השיתוף שדיברתי עליו קודם צריך לבוא לידי ביטוי בעיקר בבית ספר, אבל לא רק, כל הוועדות שיש בבית ספר גם ברמה הרשותית, זאת אומרת הרשות המקומית, אבל גם מול השלטון המרכזי.

<זאב גולדבלט: ואני אתן דוגמא אולי בוטה בקיצוניותה דווקא מול השלטון המרכזי, דהיינו מול משרד החינוך, שמי מייצג אותו כאן?

<קריאה: אני.

<זאב גולדבלט: אני אקח דוגמא בוטה אחת.

<זאב גולדבלט: הרמת מודעות ללקויות למידה עלתה בצורה מאוד מאוד ברורה במהלך השנים האחרונות ואנחנו גם עתרנו למשרד החינוך בנושא של טיפול בנושא הזה.

<זאב גולדבלט: במהלך העתירה, בין השאר הסתבר, שוועדות ערר שדנות בנושא של ילד כזה או אחר לא מעבירות לילד עצמו את הפרוטוקול.

<זאב גולדבלט: זאת אומרת עם הוא רוצה לערער על מה שדנים עליו אישית הוא לא שותף לזה, אבל לא רק שהוא לא שותף לזה, גם הוריו לא שותפים לזה.

<זאב גולדבלט: זאת אומרת אם הוא רוצה להגיד משהו, הוא לא יודע על מה כי הוא לא מקבל שום דיווח.

<זאב גולדבלט: דבר הכי אישי, הכי אלמנטרי, הכי בסיסי ששייך לזכויות הפרט של הילד מונעים ממנו.

<זאב גולדבלט: אז על זה אני מקווה שאנחנו מצליחים לתקן עכשיו באמצעות אותה עתירה שהגשנו כנגד המשרד וכבר נידונה ויש התחייבות של משרד החינוך לתקן את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש התחייבות או שאתה יודע שבפועל זה כבר נעשה?

<זאב גולדבלט: זה עוד לא נעשה אבל יש התחייבות כי הדיון בבית המשפט, את רוצה אני אעביר לך את החומרים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדרוש את זה בהמלצות של הוועדה.

<זאב גולדבלט: תקבלי את העתירה ואת הפרוטוקולים של הדיון ואת ההחלטה של השופט.

<זאב גולדבלט: זה מופיע גם בפסק דין, ההתחייבות של משרד החינוך מופיעה.

<זאב גולדבלט: שוב, זאת דוגמא, קיצונית אמנם, עד כמה אפשר להרחיק את הבידוד וחוסר השותפות או בכלל לא לראות בהורים ובתלמידים ברי שיח.

<זאב גולדבלט: לצורך העניין בגלל שאנחנו יושבים בוועדה לזכויות הילד אז מן הסתם בתלמידים, אבל כשדנים בך, כדאי שאתה תדע על מה דנים כדי שאתה תוכל - - -

<קריאה: יש לך גם זכות לערער.

יפעת שאשא ביטון: כן אבל הוא לא יודע על מה - - -

<זאב גולדבלט: אתה יכול לערער אם אתה יודע על מה לערער.

<זאב גולדבלט: אם אתה לא יודע על מה לערער אז על מה תערער?

יפעת שאשא ביטון: רק על ההחלטה עצמה.

<זאב גולדבלט: רק על השורות התחתונות אתה יכול לערער.

<זאב גולדבלט: אתה לא יודע מה המהות, זאת אחת הבעיות, ועל זה אנחנו מדברים.

<זאב גולדבלט: עכשיו, דיבר חנן על זה שפוחדים.

<זאב גולדבלט: נכון.

<זאב גולדבלט: התשובה היא כן.

<זאב גולדבלט: חלק מהמקומות פוחדים.

<זאב גולדבלט: פוחדים כי כפי שאמרתי לפני פחות משעה בחדר וועדה הסמוך, בוועדת החינוך, בלי תלמידים, בלי הורים, החיים של ממשלת ישראל ומשרד החינוך הרבה יותר טובים.

<זאב גולדבלט: באמת הרבה יותר טובים.

יפעת שאשא ביטון: לא, חלילה מלומר זאת.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתה לי זכות קיום אם הם לא היו פה.

<זאב גולדבלט: לא, הוועדה יכולה להמשיך להתנהל.

<זאב גולדבלט: נהפוך הוא.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותך שתי התייחסויות.

יפעת שאשא ביטון: ראשית יצא לנו לומר את זה לא מעט בוועדה, ואני לגמרי מסכימה שכשמדברים על ילד תמיד אני מבקשת לראות את המעטפת, את כל המכלול, וההורים הם חלק מזה.

יפעת שאשא ביטון: לא פעם עברו לנו מחשבות אפילו לשנות את שם הוועדה כדי לתת לזה ביטוי ולומר זכויות הילד והמשפחה, כי כל מה שאנחנו רוצים לסייע לילדים, תמיד זה נמצא בתוך איזשהו תא משפחתי, בתוך איזשהי מסגרת שצריך לתת גם עליה את הדעת.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לצד זה לומר משהו, אם כבר העלית את הנושא של הורים במערכת החינוך, וזה באמת בסוגריים כי זה לא נושא הדיון.

יפעת שאשא ביטון: גם ההורים צריכים היום בנקודת זמן שבה אנחנו נמצאים לבדוק את עצמם.

יפעת שאשא ביטון: היה תהליך שההורים היו לגמרי ממודרים מהמערכת, מאוד סמכו על המערכת, היתה איזשהי מערכת יחסים.

יפעת שאשא ביטון: בשנים האחרונות יש יותר ויותר מעורבות הורים עד כדי התערבות.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היא הרבה פעמים שלקחו את זה צעד אחד יותר מדיי.

יפעת שאשא ביטון: כל מי שיש לו ילד חושב שהוא איש חינוך מדופלם ן

יפעת שאשא ביטון: אז משהו הטשטש בתוך הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו נמצאים בנקודת זמן מצויינת לבדוק באמת את המערכת יחסים של המשולש הזה של בית ספר, הורים, תלמידים, וכאן אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: וכן, לכל אחד יש מקום בתוך המשולש הזה, אבל גם כל אחד צריך לדעת מה גבולות הגזרה שלו בתוך המשולש הזה.

<זאב גולדבלט: דרך אגב, בגלל זה אנחנו פועלים להקים בית ספר לוועדי הורים מוסדיים וישוביים, כדי ללמד את ההורים איך לפעול.

<זאב גולדבלט: לא להתערב, אלא באמת להיות מעורבים בתוך גבולות הגזרה שמקובלים גם על המערכת.

יפעת שאשא ביטון: אז אני לגמרי מסכימה והיה חשוב לי - - -

<זאב גולדבלט: ואנחנו נשמח לשיתוף פעולה ולהציג את התכנית כאן.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: היה חשוב לי לציין את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עד הדברים זאב.

יפעת שאשא ביטון: סיוון, הבמה שלך.

<סיוון קליקה: אז יש כמה דברים שאני רוצה להתייחס אליהם, כל אחד בהתייחסויות למה שדיברו פה.

<סיוון קליקה: דבר ראשון, מבחינת היותר מועצת התלמידים והנוער.

<סיוון קליקה: אני לא באה מטעם עיריית חיפה, אני לא קשורה ממש למוסד עצמו, אבל כן אני יכולה להגיד שאני חושבת, אני לא מכירה את הפעלים של שאר המועצות, אבל כן היא איזשהי חלוצה בתחום, מבחינת ההתייחסות לנוער, שזה משהו שאני באופן אישי מרגישה באופן די מובהק.

<סיוון קליקה: בנושא של תעסוקה לנוער יש ממש דף פייסבוק שבמשך כל הקיץ מתעדכן כל הזמן במשרות מתחלפות לנוער, שזה איזשהו מקום שהוא ממש מרכז פיסית שאפשר לבוא, לדבר ולשאול שזה משהו שהוא מאוד מאוד יפה.

<סיוון קליקה: וגם עוד משהו שהוא קשור לתעסוקה לנוער, זה אותו מבנה באותו מקום, וחיפאים קוראים לזה חיפאים 18 פלוס מינוס, שהם גם באו אלינו לבית ספר לפני כשבועיים - - -

יפעת שאשא ביטון: ככה זה נקרא - פלוס מינוס?

<סיוון קליקה: כן, בעצם מענה של בסביבות הגיל, זה השם של זה, אני לא יודעת בדיוק מי בחר.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<סיוון קליקה: והם עושים כל מיני פעילויות.

<סיוון קליקה: עכשיו יש גם כל מיני דברים בחינם.

<סיוון קליקה: היה שבוע שעבר סטנדאפ של חן מזרחי בחינם.

<סיוון קליקה: כל מיני דברים שזה פעילויות לנוער שזה אני יכולה להגיד שזה מאוד מאוד יפה.

<סיוון קליקה: עם הסתכלות מהצד שאמרתם שיש כל מיני מועצות שכן מנסות, אז זה אני יכולה לשבח את עיריית חיפה.

<סיוון קליקה: ושוב פעם אין לי שום קשר אליהם.

<סיוון קליקה: בנושא של יואב עם מתמטיקה, אני לא רוצה לתת יותר מדיי דגש לעניין של מתמטיקה כי אני חושבת שזה לא הדיון, אבל גם אני ב-3 יחידות, וגם אני חוויתי איזשהי אכזבה מאוד מאוד מאוד גדולה עם המערכת וזה איזשהו, אני מדברת על זה בהתרגשות, כי זה משהו שהוא מאוד מאוד כואב לי, בעניין של, נפלתי איפשהו בין המערכת וזה יותר מתקשר לעניין של חינוך בגובה העיניים.

<סיוון קליקה: ההסתכלות על התלמידים כתלמיד ולא כמישהו שצריך להביא ציונים ולעמוד באיזשהו סטנדרט, שלא כולם עומדים בו, ואני לדוגמא לא עמדתי בו.

<סיוון קליקה: אז זה העניין של גובה העיניים, שזה גם בהתייחסות למה שמנדי אמר של הרצאות שמביאים לנוער.

<סיוון קליקה: זה אני יכולה לשבח את הבית ספר בעוד דבר חוץ מאלכוהול.

<סיוון קליקה: הם הביאו אלינו לפני כשבועיים את רן גבריאלי, שהוא מומחה למיניות, ליחסים.

<סיוון קליקה: קודם כל נתחיל בלשבח אותו, הוא אחד המרצים, אם לא המרצה וההרצאה הטובה ביותר ששמעתי.

<סיוון קליקה: הוא בחור מבריק והוא שונה לחלוטין.

<סיוון קליקה: הוא בא בדיוק בגובה העיניים.

<סיוון קליקה: הוא מדבר בשפה מאוד מאוד יפה מצד אחד, אבל מאוד מאוד, הוא קורא לזה שפת רחוב.

<סיוון קליקה: זה איזשהי הרצאה שהיא באמת פונה לנוער כנוער.

<סיוון קליקה: מסתכל מהעיניים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואז יותר קל להתחבר.

<סיוון קליקה: בדיוק.

<סיוון קליקה: מהעניין שלו, כמו שמנדי אמר כרשויות וכאגודות, אלא באמת בתור הרצאה שהיא מאוד מאוד חינוכית והוא דיבר באמת על ערכים ועל מיניות כערך ועל איך צריך להתנהל, אבל לא בצורה שהיא מטיפה ומאוד קשה, שזה בני נוער בעצם בורחים מהדברים האלה.

<סיוון קליקה: הם מתנגדים ומוצאים איזשהו אנטי כאשר באים ואומרים להם: אל תעשו, אל תעשו, אל תעשו.

<סיוון קליקה: בעצם באים וזה איזשהו לימוד תוך כדי חינוך, אבל בצורה קצת שונה.

<סיוון קליקה: נושא אחרון שאני רוצה להתייחס אליו, בהקשר למסמך שיש פה על השולחנות, גם קראתי אותו לפני.

<סיוון קליקה: כתוב שם על המודלים של בית ספר בשנת 2035.

<סיוון קליקה: עכשיו, כל הזמן אנחנו מדברים זה העתיד והעתיד מה יהיה.

<סיוון קליקה: אז אני אומרת, למה לא לעשות את המודל של שנת 2017?

<סיוון קליקה: למה לחכות לעתיד?

<סיוון קליקה: שמעתם על מודל של כיתה?

<סיוון קליקה: למה לא עכשיו?

<סיוון קליקה: למה לא לנסות לפתח את זה, לא במיידי, אבל ממש להתחיל את זה בזמן הקרוב.

יפעת שאשא ביטון: 2020 גם אנחנו נסכים.

<סיוון קליקה: אפילו אני אתפשר איתך על 2020.

<סיוון קליקה: אני אומרת למה צריך לשאוף לעוד, זה הרבה מאוד שנים, אנחנו כבר לא נהיה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, לא לפרוטוקול, כי ב-2035, השם ירחם, איפה אנחנו נהיה, הם ישברו את הראש אנחנו רק נגיד להם מה צריך לעשות, יעשו, יעשו.

<זאב גולדבלט: הסיבה האמיתית זה כסף.

<זאב גולדבלט: זו הסיבה האמיתית.

<זאב גולדבלט: מישהו צריך לממן את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא לא לא, זאב אני רוצה להגיד לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: באמת, כל התפיסה הזאת שבשביל משהו אחר או חדש צריך כסף.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך לא צריך.

יפעת שאשא ביטון: יש מספיק משאבים בתוך המערכת תנתבו אותם נכון.

יפעת שאשא ביטון: זהו, צריך לארגן אותם מחדש, זה הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: להגיד כסף בעיני זה תירוץ, הכסף הוא תירוץ.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך את זה חד משמעית אני באה משם, כסף לא חסר במערכת, נהלו אותו נכון.

<סיוון קליקה: אז נכון דיברתם על החינוך הפיני ועל מודל של בית ספר, אז אני אומרת למה לחכות אם אפשר להתחיל עם זה עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה סיוון.

יפעת שאשא ביטון: וזה באמת קצת נגע לנקודה שאמרתי, הרבה פעמים אנחנו מביאים את הילדים וזה לא ברור לנו אם אנחנו מייצגים את האג'נדה שלנו או את שלהם ולהביא מרצה שמדבר בגובה העיניים, מדבר אל הילדים מתוך העולם של הילדים, זה אחרת לגמרי ממישהו שמביא את האג'נדה שלנו, משלמים לו ערימות של כסף כי זה קולע בול למה שאנחנו רוצים, אבל הילדים איפה בסיפור הזה, מי עושה את החיבור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה סיוון, מיכל רוצה להתייחס?

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך שירה.

<מיכל מנקס: קודם כל, לא נעים לי שאני מדברת לפני ששמעתי את כולם כי זה דברים מדהימים.

<מיכל מנקס: כמו שאמרת אני לא בטוחה, שעם כל הכבוד, זה הנוער שמייצג את בני הנוער במדינת ישראל אז צריך קצת לחשוב איך יוצאים ואיך מגיעים אליהם לא רק דרך מועצות התלמידים ולא רק בחיפה.

<מנדי רבינוביץ': הם לא מועצת תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לחשוב בנושא ולראות איך אנחנו יוצרים מודל שבאמת נותן במה לכולם.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה.

<מיכל מנקס: אוקיי אז זה לדיון אחר.

<מיכל מנקס: אני רוצה לפתוח ולברך על הדיון, משום שהדיון לא מדבר רק עם האם יש מנגנונים כאלה ואחרים שבהם משבצים תלמידים או בני נוער, אלא מדובר במשמעות המנגנונים האלה.

<מיכל מנקס: אם בני הנוער שותפים לקבלת החלטות.

<מיכל מנקס: זה שתהיה וועדה לזכויות הילד בעירייה ויזמינו את התלמיד, הנציג והוא לא ירגיש שהוא יכול בכלל לומר את דברו או לא ירצו לשמוע את דברו, זה כבר לא רלוונטי.

<מיכל מנקס: אבל את צודקת ואני רוצה להתייחס להכללות שנאמרות כאן ונזרקות לחלל האוויר שהן לא מהמסמך של המ.מ.מ., משום שלומר שיש הרבה בתי ספר שאין בהם מועצות תלמידים, אני סקפטית אם זה נתון נכון, אבל יש כתובת שאני לא רואה אותו סביב השולחן לפחות לא נציגות בכירה של מנהל חברה ונוער של משרד החינוך.

<אורי מלכין: אני נמצא.

<מיכל מנקס: סליחה אז אנחנו לא מכירים.

יפעת שאשא ביטון: אני דילגתי עליך נכון?

יפעת שאשא ביטון: מחילה.

<מיכל מנקס: אז מנהל חברה ונוער שאמון על הפיקוח הזה ואני יודעת שהוא עושה את זה נאמנה.

<מיכל מנקס: אין דבר כזה שאין, נשמע לי משהו לא - - -

יפעת שאשא ביטון: מה שאין?

<מיכל מנקס: שאין מועצות תלמידים בבתי ספר, ברמה שיודעים עליהם ולא עושים עם זה משהו.

יפעת שאשא ביטון: אין, אני אומרת לך אני מכירה אישית.

<מיכל מנקס: זה שיענה האדון.

<מיכל מנקס: אני רוצה להתקדם.

<מיכל מנקס: בסופו של יום, יש הסדרה במדינה.

<מיכל מנקס: ישנם חוקים, יש חוק הנוער.

<מיכל מנקס: מחוייבת רשות מקומית לקיים מועצת תלמידים עירונית, אני כרגע מתייחסת לחובת הרשויות.

<מיכל מנקס: מחוייבת הרשות להקים יחידת נוער ושותף לזה המוסד.

<מיכל מנקס: אז זו הסדרה החוקית, יש הסדרה בנהלים כמו קיום מועצות תלמידים וכו' וכו'.

<מיכל מנקס: השלב השני הפשוט הוא אכיפה וזה לא ברור לי.

<מיכל מנקס: לא ברור לי שמתקיימים מצבים שלא מתקיימות המסגרות הללו בין אם זה בבית ספר או בין אם זה ברשות מקומית והגורמים האוכפים לא מביאים לידיעה.

<מיכל מנקס: אני אגיד את זה בלשון הרכה.

<מיכל מנקס: פה אני מוכנה להרים דגל, מה שנקרא, הרמתם לי להנחתה, אני מרכז שלטון מקומי, כל תלונה שתגיע על אי קיום וועדה כזו או אחרת.

<מיכל מנקס: אני לוקחת על עצמנו להיות כתובת לפניות היה ואין יחידת נוער או אין וועדות שאליהם מוזמנים חברי מועצת הנוער העירונית או התלמידים העירונית לוועדות הרשות.

<מיכל מנקס: אני על אף שאיננו גוף סטטוטורי אני מוכנה להיות כתובת.

<מיכל מנקס: חנן מכיר איך מגיעים, אני מניחה שכל אחד מהגורמים האחרים.

<מיכל מנקס: בהחלט נפעל.

יפעת שאשא ביטון: אני רציתי דווקא לעשות משהו הפוך, זה גם רשמתי להמלצות, לנסות לאסוף דרככם נתונים, ואז גם זה יתן את התחושה של פיקוח של השלטון המקומי.

יפעת שאשא ביטון: לפנות לרשויות המקומיות, לדרוש מהן דיווח, איפה יש וועדה לזכויות הילד, כמה פעמים התכנסה, מועצות תלמידים - בכמה מבתי הספר, איפה הן מתקיימות, האם יש מועצת תלמידים יישובית, הרי מעל 1000 תלמידים ביישוב.

יפעת שאשא ביטון: פשוט לבקש מהם, ואז פתאום, אופס, מישהו פתאום מתעניין בתחום הזה, מישהו שם את הפוקוס.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שגם במקומות שאין זה יעודד לקדם.

<מיכל מנקס: רק להדגיש, אנחנו לא גוף סטטוטורי, ולכן אני לא יכולה לדרוש דברים שלא בסמכותי, במיוחד לא דברים שקשורים במשרד החינוך.

<מיכל מנקס: כן אני לוקחת על עצמנו את העניין סביב סיפור הנוער ומציעה, חנן, שנעשה משהו משותף ונפנה לרשויות במשותף.

<מיכל מנקס: כי זה גם מגיע ממקום אחר - - -

<חנן יזדי: דיברנו על זה גם בפגישה שהייתה לנו.

<מיכל מנקס: בדיוק.

<מיכל מנקס: זה חלק מהדברים שחנן לא הציג ואני לא אומר אותם אבל אני חושבת שכן צריך לעשות.

<מיכל מנקס: כי הדבר השלישי, וזה הדבר החשוב בעיני, הוא לא הסיפור של ההסדרה והאכיפה, אלא ההכשרה, והכשרה של שני פנים, הכשרה מקצועית והכשרת לבבות.

<מיכל מנקס: צריך לדבר את זה, צריך להאמין בזה.

<מיכל מנקס: ראש רשות שלא מאמין בבני הנוער, אני לא מכירה כזה.

<מיכל מנקס: ראש רשות שלא רוצה קשר איתם, לא מכירה דבר כזה.

<מיכל מנקס: אז צריך לעשות חיבורים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא הוא רוצה אבל הוא לא נותן לזה את ה-impact המשמעותי.

<מיכל מנקס: אז אנחנו נעזור.

<מיכל מנקס: ואחרון חביב זה באמת אותו סיפור של יחידת הנוער הרשותית, היא תולדה של אותו חוק נוער, בייבי חדש, לא שנוער לא טופל ברשויות אבל מוסדר יותר, מהוקצע יותר.

מסעוד גנאים: יש רשויות שאולי עדיין אין מיכל.

<מיכל מנקס: יש רשויות שהחוק פטר אותן, מ-1000 איש ומטה, אבל אנחנו מקדמים עכשיו תיקון להצעת חוק שרשויות עם 1000 בני נוער ומטה יוכלו להעסיק מנהל יחידת הנוער באחוזי משרה שכרגע יש לנו הסכמה עם משרד החינוך מה אחוז המשרה, ומשרד הפנים מתערב, אנחנו נפתור את זה.

יפעת שאשא ביטון: בגלל ה-matching של הרשות.

<מיכל מנקס: בוודאי.

<מיכל מנקס: הרי רשויות קטנות לא יכולות לקחת על עצמן עול כזה גדול על אף שזה matching דיפרנציאלי.

<מיכל מנקס: אנחנו סבורים ששליש משרה זה מספיק.

<מיכל מנקס: היה ורוצה ראש הרשות יותר אז בוודאי טוב.

<מיכל מנקס: דורש מאיתנו משרד הפנים חצי משרה, אני לא בטוחה שיש רשויות שיכולות לעמוד בזה אבל אנחנו נפתור גם את הבעיה הזאת.

<מיכל מנקס: אז אני חוזרת לסיפור יחידת הנוער הרשותית, יש אותה בכל הרשויות שהן מחוייבות בחוק, שזה מרבית הרשויות בישראל, ועכשיו נרחיב, האגודה של מנהלי יחידות הנוער, שאני לא מזהה פה מי נציג שלה וחבל שהם לא כאן.

<מיכל מנקס: היא אגודה בתולית, חדשה צריכה בעצמה לקבל משמעות ומהות ואנחנו מלווים גם אותם.

<אורי מלכין: יש לכם גם וועדות משלכם, כמובן, שאתם - - -

<מיכל מנקס: כמובן שיש לנו, זה מוכר וידוע, אבל אנחנו רוצים לקדם את הנושא שעלה פה לדיון, בצדק.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן לשירה ואחר כך לאורי.

<שירה צמח: אני ארצה להתייחס לשני נושאים שעלו פה.

<שירה צמח: קודם כל אני ארצה להתייחס למועצות התלמידים, כל מה שדיברו פה.

<שירה צמח: אני פחות רוצה להתייחס אם יש מועצות תלמידים, אין מועצות תלמידים, היה פה ויכוח על זה.

<שירה צמח: אני חושבת שגם כשיש מועצות תלמידים, אני מדברת במסגרת של הבתי ספר, בבתי ספר כשיש מועצת תלמידים אני לא חושבת שיש מספיק עידוד של התלמידים לעשות משהו כדי לשנות.

<שירה צמח: אני חושבת שרוב העידוד, מישהו פה הזכיר את זה, אני לא זוכרת, זה עלה בהתחלה, שמועצות תלמידים נהיו שעושות מסיבות ודברים כיפיים.

יפעת שאשא ביטון: זה יעקב ציין.

<שירה צמח: שזה - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה חשוב אבל זו לא המהות.

<שירה צמח: נכון.

<שירה צמח: ואני חושבת שאין מספיק עידוד מצד המורים או מצד ההנהלה של התלמידים לשנות.

<שירה צמח: אני חושבת שזה מזה נובע החוסר של השינוי על ידי התלמידים.

<שירה צמח: כלומר, הם מאוד פועלים כדי.

<שירה צמח: ..

<שירה צמח: אני הייתי במועצת תלמידים עד כיתה ט', ורוב מה שעשינו באמת בתחילת השנה זה לעשות מסיבות ולעשות ימי כיף לבית ספר, שזה אחלה וזה מעולה, אבל אני חושבת שלא היה לנו מספיק עידוד לעשות את השינויים בבית ספר.

<שירה צמח: ולקראת סוף שנה, אני אתן דוגמא שדווקא פה כן היה עידוד, שהייתה לנו מורה שבאמת ליוותה אותנו, ועשינו שינוי בתלבושת של הבית ספר.

<שירה צמח: כתבנו מכתבים ועשינו דברים וזה באמת שינה.

<שירה צמח: וזה כשהיה לנו עידוד, ואני חושבת שברוב המקומות אין באמת את העידוד הזה ואת הדחיפה הזאת מצד ההנהלה והמורים של כן לתת לתלמידים לשנות ולעשות.

<שירה צמח: אז אני חושבת שזה לא מספיק אם יש מועצות תלמידים או אין מועצות תלמידים, אני חושבת שזה מתחיל עוד הרבה הרבה לפני, ואיך מתייחסים למועצות תלמידים.

<שירה צמח: הדבר השני שאני ארצה להתייחס אליו זה המידה שתלמידים מעורבים בקבלת החלטות גם בנושאים שקשורים אליהם וגם שלא קשורים אליהם.

<שירה צמח: אני בתור נערה לא מרגישה שיש את זה מספיק.

<שירה צמח: אני חושבת שגם בבתי ספר, לא מספיק שואלים את דעתנו.

<שירה צמח: קובעים המון המון החלטות בלי לשמוע את הקול שלנו, ואני חושבת שבהחלטות שנוגעות אלינו, בטח בהחלטות שנוגעות אלינו, מאוד חשוב לשמוע את הקול שלנו כי בעצם זה בסופו של דבר משפיע עלינו, שאין אפילו נציגים.

<שירה צמח: אז אני לא מרגישה את זה מספיק.

<שירה צמח: וגם בהחלטות שלא קשורות - - -

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה אומרים מורים, בית ספר זה לא דמוקרטיה.

<יעקב מיכלין: הפרדיגמה הרווחת היא שמבוגרים יודעים תמיד מה נכון עבור ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שחשוב לשמוע את הקול.

יפעת שאשא ביטון: אני גם אומרת.

יפעת שאשא ביטון: אני נותנת לך להמשיך, אני רק רוצה לחזק את דברייך.

יפעת שאשא ביטון: לשתף ילדים זה לא אומר שיש להם זכות וטו.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף יש פה איזשהו סדר, אבל אני חושבת, שבחלק מהמקרים, בדברים שנוגעים להם ובסופו של דבר גם הם צריכים ליישם את זה והם מתנהלים בתוך ההחלטה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: לשמוע את הקול שלהם, רק כדי שזה יתן לך נקודת מבט נוספת, יגרה לך את החשיבה זה המינימום שאנחנו יכולים לעשות וזה לא בעייתי אנחנו רואים היום שבהרבה מקומות זה גם ישים וקורה.

<שירה צמח: זה בדיוק מה שבאתי להגיד, שאני חושבת שבעצם כשמערבים בני נוער בהחלטה אז קודם כל יש גם את נקודת המבט שלהם.

<שירה צמח: זה דברים לפעמים שמבוגרים לא חושבים עליהם כי זה באמת עולמות שונים.

<שירה צמח: ולהיפך, אני לא חושבת שבני נוער צריכים להחליט לבד.

<שירה צמח: אנחנו בכל זאת עם כל הקרדיט שצריך לתת לנו אנחנו בני 17 ואנחנו עדיין עוד לא יודעים הכל ורואים הכל ואין לנו את כל הניסיון, אבל אני כן חושבת שאנחנו נותנים נקודת מבט שונה ומבוגרים נותנים נקודת מבט שונה והשיתוף פעולה של זה יכול ליצור הרבה דברים שאף אחד לא חשב עליהם.

<שירה צמח: אני גם חושבת שבהחלטות שלא קשורות ישירות לבני נוער ולתלמידים, שקשורות נגיד לאוכלוסייה, אין מספיק מעורבות של בני נוער.

<שירה צמח: כלומר אנחנו חלק מהאוכלוסייה.

<שירה צמח: אין לנו אמנם זכות הצבעה אבל אנחנו חלק מאוד גדול מהאוכלוסייה ומהאופי של האוכלוסייה ואיך שהמדינה מתנהלת ובגלל זה אני חושבת שכן צריך יותר לדחוף גם נוער שישפיע בהחלטות שלאו דווקא קשורות ישירות לבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: בואי נתחיל עם המעגל הראשון ואם נצליח למלא אותו דיינו.

יפעת שאשא ביטון: וניפגש פה אולי, לא ב-2035, מקווה הרבה לפני, כדי לדון על המעגלים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: אבל התחושה שלי, עם כל רמת הפתיחות שלנו פה במדינה, ואנחנו באמת נמצאים במקום טוב יחסית, אני אומרת לך את זה באחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני ישבתי שם, שמעתי 40 נציגים שהיו שם ואמרתי וואלה דברים טובים קורים בישראל.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו באמת במקום טוב.

יפעת שאשא ביטון: אבל עם זה יש לנו עוד דרך מאוד ארוכה לעשות.

<קריאה: עד 2035.

יפעת שאשא ביטון: לא, אמרתי, עוד לפני.

יפעת שאשא ביטון: גם כדי שזה יקרה, וגם כדי שזה יקרה נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק שנמלא את זה ונעשה וי, אלא גם שנעשה את זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אורי.

<אורי מלכין: שלום לכולם, שמי אורי מלכין.

<אורי מלכין: אני מנחה את מועצות תלמידים במחוז תל אביב של משרד החינוך, מנהל חברה ונוער.

<אורי מלכין: תפקידי, המשרה שלשמה אני מקבל שכר, היא לתווך בין עולם המבוגרים - לפתוח לבני הנוער את הדלתות - לבין עולם התלמידים ובני נוער.

<אורי מלכין: נשמח לעשות את זה גם כאן בוועדה ואני חושב שהשיח כאן בוועדה נע בין שני אפיקים מאוד מאוד שונים.

<אורי מלכין: מצד אחד מדברים כאן על המוסדות, על החקיקה, על התקנות שם אני חושב שמצבנו טוב.

<אורי מלכין: אין עוד הרבה מדינות בעולם שבהן יש חובה של הקמת מועצת תלמידים בבית ספר, אין הרבה מקומות בעולם בהם אפשרו לתלמידים להשבית את הלימודים - - -

יפעת שאשא ביטון: חוק התלמיד.

<אורי מלכין: חוק זכויות הלמיד, בוודאי.

<אורי מלכין: ומצד שני מדברים כאן בני הנוער על מבוגרים משמעותיים.

<אורי מלכין: כי בסוף שנסגרת הדלת, מבוגר, אם זה מורה או ראש עיר או יושב ראש וועדה, כשנסגרת הדלת אם הוא לא בטוח בבטחונו העצמי וביכולותיו הוא לא יאפשר לבני הנוער לדבר.

<אורי מלכין: בני הנוער מדברים כאן ברמה הפרסונלית, שהם היו רוצים לא רק את החקיקה שכבר קיימת, אלא את המבוגרים עצמם שיביעו רצון ויתייחסו אליהם וישמעו את דעתם.

<אורי מלכין: אני אשמח לפתוח ברמה האישית, אני זוכר את עצמי כאן, כנציג מועצת התלמידים והנוער הארצית בשנים 99-2000, חקיקת חוק זכויות התלמיד.

<אורי מלכין: וזאת גם ההנחה ששילוב של בני נוער ותלמידים לא עוזר רק לעיצוב המדיניות בטווח המיידי, מדיניות שיותר תואמת את הצרכים שלכם, אלא גם השקעה לעתיד.

<אורי מלכין: והיום אנחנו רואים נציגים של מועצות התלמידים והנוער מועמדים לשיפוט ויועצים בכל משרדי הממשלה ובעמדות מאוד מאוד בכירות.

<אורי מלכין: ראש עיריית באר שבע, רוביק דמינולוביץ', היה יושב ראש מועצת התלמידים של מחוז דרום.

<אורי מלכין: אז בהחלט אנחנו מסתכלים על כך במשרד החינוך כהשקעה לעתיד.

<אורי מלכין: בתחילת הדרך, חוק זכויות התלמיד, הרעיון היה להתייחס לילד ולשמוע אותו ברמת הפרט, אם מעבירים אותו ממוסד חינוכי.

<אורי מלכין: כיום התפיסה שלנו במשרד החינוך היא רחבה יותר, לאפשר ליותר בני נוער להשתתף בתהליכי קבלת החלטות בכל מעגלי החיים.

<אורי מלכין: בבתי הספר הזכרתם את חוק זכויות התלמיד.

<אורי מלכין: אני רוצה לציין ששנה שעברה הוצאנו חוזר מנכ"ל בתחום מועצות התלמידים, והחוזה הזה החזיר את התגמול למנחי מועצה בית ספרית.

<אורי מלכין: הבעיה הייתה עם מינוי מנחה למועצה היה עניין וולנטרי הוא לא תוגמל על זה בשעות והחל משנה שעברה מנחה המועצה מתוגמל, מה שגורם לכך שהמועצות - - -

יפעת שאשא ביטון: מעודד יותר אנשים להיות.

<אורי מלכין: בדיוק.

<אורי מלכין: כמו כן, קבענו את הסטנדרטים ואת התקינות שהזכיר חנן, וזה גם משהו שאנחנו יותר מתייחסים אליו.

<אורי מלכין: לא מספיק רק לעשות בחירות, להקים מועצה וכדומה.

<אורי מלכין: אנחנו ממש דורשים שמועצת התלמידים תהיה חלק מההווי הבית ספרי, תהיה שותפה להחלטות של הנהלת בית הספר, תוזמן לישיבות פדגוגיות, לא לחלקים הפרטיים, אלא לחלקים הכוללים, ובאמת שישלבו אותם בקבלת החלטות.

<אורי מלכין: ברמת הרשויות המקומיות, הזכרתם את התיקון לפקודת הרשויות המקומיות אנחנו מונעים תקציב של מנהל יחידת נוער במקרים שבהם לא הוקמה מועצה בהתאם לקריטריונים.

<אורי מלכין: זה איזשהו פטיש שגם המחוקק נתן לנו והוא בהחלט מעלה את כמות - - -

יפעת שאשא ביטון: איך אתם אוכפים את זה?

<אורי מלכין: זה בשיתוף משרד הפנים.

<אורי מלכין: יש לנו גם הסכמה עם משרד הפנים שאם אנחנו לא רואים התקדמות בעניין, או בתחום של מינוי מנהל יחידת נוער או של מועצת תלמידים אנחנו יכולים גם למנוע מכרזים מהרשות המקומית.

<אורי מלכין: כלומר, יש פטיש מאוד מאוד גדול בעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: ואתם עושים את זה?

<אורי מלכין: כן.

<אורי מלכין: אנחנו מונעים תקציבים במקרים שבהם לא מוקמת מועצה.

<אורי מלכין: אבל חייבים לזכור שלפעמים מנחה מועצה פורש באמצע שנה, לוקח זמן עד שמגייסים אז לפעמים יש נקודת זמן מסויימת - - -

<מיכל מנקס: מתקציב?

<אורי מלכין: כן.

<אורי מלכין: בכל חציון משרד החינוך מעביר דיווח.

<מיכל מנקס: כן, אני יודעת איך זה קורה, אבל למי עצרו, עצרו תקציב לרשות מסוימת כי אין לה מועצת תלמידים?

<קריאה: אתה מכיר דוגמא?

<אורי מלכין: מקרים מאוד מאוד בודדים כי בדרך כלל גם הדברים נמצאים כשאתה למטה.

<אורי מלכין: ואנחנו גם רוצים שהרשות המקומית תקבל את הכספים אנחנו מנחים אותה כדי שהדברים יקרו.

<מיכל מנקס: יש סנקציות אבל אין צורך להשתמש בהן וזה בדיוק מוכיח כי זה קיים.

<מיכל מנקס: המנגונים קיימים.

<אורי מלכין: ברמה הארצית, דיברתי על בתי הספר, רשויות מקומיות, ברמה הארצית אז נמצאים כאן נציגים של מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<אורי מלכין: יש את האמנה מול הכנסת שמכירה בהם כנציגי הנוער והתלמידים והם נמצאים בכל וועדות הכנסת.

<אורי מלכין: גם בדיונים של משרד החינוך יש צוות י"א שהוקם בשנה שעברה שבהם התלמידים ממש מייעצים לבכירי משרד החינוך.

<אורי מלכין: בנושא רפורמת משרד החינוך ישראל עולה כיתה.

<אורי מלכין: נושא שלא קיים בחקיקה, מועצת תלמידים ונוער מחוזית, אני מגיע ממחוז תל אביב, כיום התלמידים והנוער משולבים ב-8 וועדות מחוזיות.

<אורי מלכין: וועדת השימוע שמוגדרת בחוק זכויות התלמיד וועדת הטיולים שמוגדרת בחוזר מנכ"ל.

<אורי מלכין: אבל גם בוועדה שעוסקת במגדר ומיניות, וועדה של יזמות חינוכית, הדרך החדשה שזה פרויקט של שילוב בני העדה האתיופית, ישיבות הנהלה של משרד החינוך ומנהל חברה ונוער ואלף דברים שהחוק לא מחייב.

<אורי מלכין: כלומר, ברגע שיש מבוגרים שמאמינים בבני הנוער הם פותחים את הדלתות.

<אורי מלכין: יש גם כמה פרויקטים נקודתיים כאשר יש אירועים אקטואליים, למשל כאשר הגיע היועץ של נשיא ארצות הברית, אובמה, לנושא הקהילה הלהט"בית, אז כינסנו 50 בני נוער מבני הקהילה בשיתוף מומחים ואנשי אקדמיה ומגזר שלישי.

<אורי מלכין: השנה גם פתחנו שנה שניה קורס נזר"ים - קורס נציבי זכויות נוער ותלמידים עירוניים.

<אורי מלכין: המטרה היא להנגיש את זכויות התלמידים, את החוקים הרלוונטים לבני נוער לטובת התלמידים, כדי שהם לא יצטרכו את הממסד כדי לקבל את המידע, אלא גם הם יוכלו להעביר ולהיות כתובת לעצמם.

<אורי מלכין: איפה הדברים תקועים?

<אורי מלכין: יזכיר את זה גם חנן בהמשך.

<אורי מלכין: שאר משרדי הממשלה, הרבה מאוד משרדי ממשלה כיום עוסקים במדיניות של נוער.

<אורי מלכין: המשרד לשוויון מגדרי עוסק בתחומי הצעירים, משרד התחבורה הוצאת רשיון נהיגה, משרד הביטחון בתחום הגיוס לצה"ל ושירות לאומי.

<אורי מלכין: שם אין מיסוד קבוע ואנחנו באמת רואים קשיים של נציגי מועצת תלמידים להיכנס ולהיות משולבים בדברים שקשורים למעשה לעצמם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר ככה במשפט.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל מאוד מרשים.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יפעת שאשא ביטון: נתת פה פריסה מאוד מרשימה לכל המקומות שיש בהם מעורבות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל קשה לי שלא להעלות על השולחן את הנושא שבדבר הכי בסיסי, ושם לדעתי המערכת צריכה להתחיל לנוע, בדבר הכי הכי הכי בסיסי, ואני אולי אפתיע אתכם, לא נותנים לילד את הזכות שלו וזה בלבחור איפה ללמוד בתוך רשות מקומית.

יפעת שאשא ביטון: המערכת מכתיבה לילד לאיזה בית ספר הוא הולך ופה נכנסים אגב ההורים.

יפעת שאשא ביטון: לא נותנים להורים.

יפעת שאשא ביטון: ההורים שאנחנו מצפים מהם שיקחו אחריות, ויהיו מעורבים ויפרנסו את הילד ואנחנו אומרים שהם המשאב הכי משמעותי שלנו כדי שאנחנו נוביל את הילדים לאן שצריך, אבל לבחור איפה הם ילמדו, את זה אנחנו לא נותנים להם.

יפעת שאשא ביטון: אז יש, יש פיילוט של משרד החינוך של פתיחת אזורי רישום, פתיחה מבוקרת של אזורי רישום.

יפעת שאשא ביטון: קריית שמונה נכנסה לזה כבר לפני הרבה שנים כשאני הייתי ממונה על החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הם כבר לדעתי 6-7 שנים נמצאים בפיילוט הזה.

יפעת שאשא ביטון: וגם ירושלים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מקום שאנחנו צריכים להשקיע בו קצת יותר.

יפעת שאשא ביטון: לאפשר באמת לילד שמגיע למערכת החינוך את הזכות הבסיסית לבחור איפה הוא רוצה ללמוד ואחר כך תשתף אותו בקבלת החלטות, אבל קודם כל תתנו לו להחליט חלק מאיזה מערכת הוא רוצה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, אחר כך מאיה, ירדן ושושי.

מסעוד גנאים: תודה רבה גברתי היושבת ראש.

מסעוד גנאים: אני חושב שהעניין של השתתפות בני נוער והצעירים בקבלת החלטות או בחיים היום יומיים זה עניין חשוב מאוד, שהוא קשור לפי דעתי לשאלה הבסיסית, בסוף, מה תכליתו ומה מטרתו של בית הספר למשל.

מסעוד גנאים: אני חושב שמטרתו של בית הספר בסוף זה להכין את התלמיד לחיים ולבנות את האדם.

מסעוד גנאים: לעצב את דמותו כדי שיהיה אלמנט חיובי, קונסטרוקטיבי בחיי החברה והקהילה שלו וזה חלק משחרור בית הספר ופתיחת הדלתות שלו לאוויר הצח והנקי של החיים.

מסעוד גנאים: כוונתי היא שהילד והתלמיד בכל הרבדים, בכל השכבות, הוא צריך להיות מעורב בחיי הקהילה, החברה, המדינה שלו משום שבסוף אנחנו מכינים אותו ללכת לשם.

מסעוד גנאים: הוא לא לומד כדי להשאר במסגרת בית הספר, לא.

מסעוד גנאים: אנחנו מלמדים אותו, מציידים אותו כדי שייצא לעולם הרחב הזה ושם ימצא את עצמו כמנהיג, כלוקח תפקיד ודברים אחרים.

מסעוד גנאים: לכן, הקמת מועצת התלמידים, וכל פעם אני אומר את זה, אני הייתי מורה, רכז חינוך חברתי וגם ארגנתי את כל העניין של הבחירות, של מועצת תלמידים בבית ספר תיכון.

מסעוד גנאים: נכון, יש מנהלים שלא רואים בעין טובה את מועצות התלמידים.

מסעוד גנאים: נכון.

מסעוד גנאים: הם רואים בהם לפעמים איום, סכנה, אני יודע.

מסעוד גנאים: זה כאילו שהוא עושה מיני ממלכה שלא ולא רוצה מישהו שיתערב.

מסעוד גנאים: או שהוא רוצה אותו כמן קישוט כזה, דמוקרטי.

מסעוד גנאים: מן דבר כזה שהוא לא פעיל, לא אפקטיבי, אלא מן קישוט, חלק מה-decoration של בית הספר.

מסעוד גנאים: וזה לא נכון, לפי דעתי, על משרד החינוך.

מסעוד גנאים: כל בית ספר רשמי שאין בו מועצת תלמידים, על משרד החינוך לתבוע את זה ממנו ולהטיל עליו גם סנקציות זה אחד.

מסעוד גנאים: שתיים בתי הספר הפרטיים, לא בתי ספר ולא מכללות גם לצערי, אני יודע את זה במגזר הערבי, אין מועצת תלמידים, אין.

מסעוד גנאים: אני חושב על משרד החינוך שהוא נותן את הרשיונות למכללות, לבתי הספר האלה, חייבים.

מסעוד גנאים: אי אפשר בית ספר בלי מועצת תלמידים, משום שבסוף מה שמשפיע על התלמידים...

מסעוד גנאים: מה שהשפיע עלינו בסוף, דמותנו, זה לא מה שלמדנו בבית הספר.

מסעוד גנאים: לא יודע מי אמר, תמיד אני מצטט אותו, שאמר מה זה חינוך: חינוך כל מה שנשאר בך אחרי ששכחת כל מה שלמדת.

מסעוד גנאים: אני יכול לשכוח כל מה שאני לומד, אבל החיים.

מסעוד גנאים: מה עיצב אותנו באוניברסיטה?

מסעוד גנאים: ההיסטוריה שאני למדתי?

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: החיים האוניברסיטיים.

מסעוד גנאים: החברתיים, הפוליטיים, הפעילויות האלה בסוף הן מעצבות את הדמות שלנו, לכן העניין חשוב מאוד ומאחל לכם הצלחה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים החשובים מחבר הכנסת מחמוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: מאיה, אבל רק ברשותכם, ממש בקצרה, כדי שניתן גם לאחרים שלא דיברו, כי אנחנו לקראת סיום.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה מאיה.

<מאיה עמישר: אני חושבת שאחת הבעיות הכי גדולות שקיימות היום, ואני מדברת כמובן מהמקום שממנו אני באה.

<מאיה עמישר: אני באה מבית ספר עם מועצת תלמידים.

<מאיה עמישר: היום יש לנו את הבחירות למועצת תלמידים.

<מאיה עמישר: אני חושבת שאחת הבעיות הכי גדולות זה שנוצר לפעמים איזשהו מצג שווא שאומרים לנו, אנחנו מקשיבים לדעות שלכם, יש לכם מועצת תלמידים, יש לכם, כביכול, את הבמה לדבר ולהביע את הדעה שלכם, אבל אני חושבת שהרבה פעמים מקשיבים לה והיא נכנסת מאוזן אחת ויוצאת מאוזן אחרת.

<מאיה עמישר: כביכול נותנים לנו להציג אותה - - -

יפעת שאשא ביטון: יוצאים ידי חובה.

<מאיה עמישר: כן.

<מאיה עמישר: כביכול נותנים לנו להגיד מה אנחנו חושבים אבל מעבר לזה אין יותר מדיי התייחסות.

<מאיה עמישר: אחת הדוגמאות שמאוד מאוד צרמה לי בשנה שעברה, אני חברה בתנועת הצופים ויש לנו בתנועת הצופים בעיה מאוד גדולה עם עיריית חיפה כי אנחנו לא מקבלים תמיכה ותקצוב לשבטים מעיריית חיפה.

<מאיה עמישר: החליטו לעשות איזשהו פאנל שנתנו לנציגים משבטים לדבר עם נציגים מעיריית חיפה ולהגיד מה הבעיה שלנו.

<מאיה עמישר: אנחנו שבט יחסית גדול ולא מספקים לנו אפילו קורת גג להעביר לחניכים פעולות בחורף.

<מאיה עמישר: בחורף אנחנו נתקלים במצב שאין לנו איפה להעביר לחניכים פעולות.

<מאיה עמישר: צריכים לנדב בתים - - -

יפעת שאשא ביטון: תנועות נוער אחרות מקבלות תמיכה וסיוע?

<מאיה עמישר: בחיפה בכללי אני חושבת שזה בעיה עם תנועות הנוער.

<מאיה עמישר: בפורום הזה אמרנו יש לנו בעיה, אנחנו צריכים מבנים יותר גדולים, אנחנו צריכים טיפה עזרה בדברים האלה.

<מאיה עמישר: מעבר לדיבור שהיה שם בערב הזה, לא קרה שום דבר מאז.

<מאיה עמישר: אף אחד לא דיבר איתנו מאז, אף אחד לא אמר לנו, לא קיבלנו על זה שום תגובה.

<מאיה עמישר: זה נשאר ברמת הדיבורים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מאיה.

יפעת שאשא ביטון: ירדן ואחר כך שושי.

<ירדן ניזרי: היי, כתבתי לי כמה נושאים מכל מה שהיה כאן אז זה אולי יראה קצת מפוזר.

<ירדן ניזרי: קודם כל אני חושבת שחלק מהמנהלים ומהמורים בכלל לפעמים לא מודעים לזכויות ולדברים שיש לנוער.

<ירדן ניזרי: סתם לדוגמא, למשל אצלנו הייתה בעיות עם שעות אפס.

<ירדן ניזרי: זה עיצבן אותי שאני צריכה לקום או לצאת מוקדם כל כך מהבוקר או להתעורר ב-05:00, 4:30 בבוקר כדי להגיע לבית ספר בזמן, בשביל להגיע לשעת אפס.

<ירדן ניזרי: גיליתי שזאת בעיה שיש לעוד ילדים מהשכבה שלי ובכללי מהבית ספר והנה עכשיו שינינו את כל המערכת שעות שלנו, חלק מזה היה בגלל שהמועצה התערבה בזה.

<ירדן ניזרי: אז הטיעון של המנהל ושל זאת שמסדרת את המערכת היה שהם לא ידעו בכלל שאסור לעשות שעות אפס.

<ירדן ניזרי: אז קודם כל צריך להעלות בכלל את המודעות של כל הדברים האלו, כי יכול מאוד להיות שהרבה מהמקומות החינוכיים לא באמת מודעים.

<ירדן ניזרי: בקשר למקודם, מה שמיכל, את אמרת עם המועצות, אז כן יש פעמים ש..

<ירדן ניזרי: סתם דוגמא אצלנו בירושלים היה קטע שהפסיקו לנו את המנחה.

<ירדן ניזרי: המנחה שלנו עזבה ואז היה קטע שהיינו צריכים להתמודד לבד בלי מנחה.

<ירדן ניזרי: רק אתמול נכנס לנו מנחה חדש של המועצה הרשותית, של ירושלים.

<ירדן ניזרי: זה לא אומר שזה שאת שמעת שהרוב זה ככה, שהרוב יש מקומות, זה לא אומר שאין עדיין את הבעיות האלו של הרשויות.

<ירדן ניזרי: וסתם דוגמא, אני לוקחת לדוגמא את המחוז שאני מגיעה ממנו, מחוז ירושלים, יש למשל את בית שמש, ששם מי שהיה צריך לבוא ולהקים את המועצה זה לאו דווקא משרד החינוך וכל האלו, מי שבאו היו באמת בני נוער שהיו לפני כן במועצה דרך המש"צים ואמרו : טוב אני מבית שמש אני רוצה שתהיה לי מועצה רשותית, אז הם הלכו והקימו מועצה בבית שמש.

<ירדן ניזרי: זה משהו שאנחנו יוצרים לפעמים בלי עזרה.

יפעת שאשא ביטון: גם בסדר, אגב.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה בזה הרבה יותר ערך בזה שהילדים באים ואומרים: חברים אלה הזכויות שלנו אנחנו רוצים לעשות.

יפעת שאשא ביטון: התפקיד של המועצה זה לא להפריע כי בהרבה מקומות פשוט יכולים להגיד לך לא.

<ירדן ניזרי: זה גם קורה, יש להם עכשיו בעיה - - -

יפעת שאשא ביטון: וזה ערך חשוב לדעתי שבא מכם.

יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני רואה את זה דווקא במקום החיובי, אבל כל הכבוד למי שעשה את זה.

<חנן יזדי: זה באמת חיובי.

<חנן יזדי: אנחנו לא אומרים שלא.

<חנן יזדי: מועצה זה חצי חצי.

<חנן יזדי: חצי נותנים כי יש חוק בסופו של דבר.

<חנן יזדי: אבל חצי גם לוקחים וזה מאוד מתחבר למה שנאמר פה מקודם, בסופו של דבר מנהיגות צריך לקחת.

<חנן יזדי: אם התלמידים לא יבואו ויהיו מעורבים והנוער לא יבוא וידרוש מבית הספר, לצורך העניין, וזה מה שאתם העליתם, להיות שותפים, להיות מעורבים בהחלטות.

<חנן יזדי: סליחה גם שאני נותן את הדוגמא הזאת, בסופו של דבר זה הריאלי וזה בית ספר שהוא דוגמא פרטית ופרטנית.

<חנן יזדי: בסופו של דבר, אם אתם לא תבואו ותקחו את המנהיגות ותהפכו את מועצת התלמידים בבית הספר שלכם לגוף משמעותי באמת ולא לגוף שעושה מסיבה פעם ב.

<חנן יזדי: כי זה לא המטרה של מועצת התלמידים בבית הספר ולא המטרה של מועצת התלמידים בשום רמה.

<חנן יזדי: בסופו של דבר, מועצת התלמידים זה גוף מייצג.

<חנן יזדי: נקודה.

<חנן יזדי: בנוסף לזה, הוא יכול להביא את הצרכים של בני הנוער בתחום התרבותי, בתחום הפנאי, ובסופו של דבר המטרה הראשונה היא לייצג את בני הנוער.

<חנן יזדי: ואם אתם לא תבואו ותדרשו ממנהל בית הספר שלכם להקים מועצת תלמידים משמעותית ולבוא ולהיות משמעותיים בבית הספר אז - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי חנן, הנקודה היא ברורה.

יפעת שאשא ביטון: תנצל את זה כי רצית להוסיף משפט על איזשהי תכנית אבל ממש משפט כי אני רוצה לתת לשושי.

<חנן יזדי: אני חושב שעניין משרד החינוך די הוסבר נכון אנחנו בסופו של דבר בקשר מאוד מאוד טוב.

<חנן יזדי: אני רק רוצה שאולי מהוועדה איזשהי המלצה בנושא של שיתוף בני נוער בקבלת החלטות גם במשרדי ממשלה שונים.

יפעת שאשא ביטון: אה זה כן, כבר רשמתי.

<חנן יזדי: זה מאוד חשוב לנו שזה יקרה ושייצא ושתהיה קריאה ושיהיה מעקב.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, תודה.

יפעת שאשא ביטון: שושי בבקשה.

<שושי סומך: שושי סומך, המועצה לשלום הילד.

<שושי סומך: שירה אמרה קודם "אנחנו חלק מהאוכלוסייה", אז אני רוצה להגיד לך, בישראל אתם שליש מהאוכלוסיה, זה חלק ניכר ולא שולי בכלל, ולכן הדיון הזה הוא כל כך חשוב וצריך לברך ממש על קיומו.

<שושי סומך: מדובר פה על כמה רבדים.

<שושי סומך: על מערכת החינוך מטבע הדברים, שהיא המקום שבו הילדים כל הזמן נמצאים.

<שושי סומך: אמר חבר הכנסת, מכינים אותם לעולם הרחב.

<שושי סומך: הם כבר בעולם הרחב.

<שושי סומך: לכן, אני חושבת שהישיבה הזאת שבה יש כל כך הרבה בני נוער היא חידוש מרענן לצערי.

<שושי סומך: אנחנו לא מספיק, על אף שצוינה פה האמנה בין יושב ראש הכנסת למועצת התלמידים, לא מספיק רואים.

<שושי סומך: אני חושבת שאני מדגם די מייצג לדיונים שנוגעים לילדים ונוער מבחינת הנוכחות שלי ולא מספיק שומעים את הקול הזה, שזה נ' גם שלנו וגם אולי לפעמים מהצד השני, אבל בעיקר שלנו כמבוגרים.

<שושי סומך: עד כמה אנחנו באמת מאמינים ביכולת של ילדים לקבל החלטות ולחשוב, להביע עמדה בצורה רהוטה, או רק מתייחסים למה שהם אומרים ככה בביטול.

<שושי סומך: דובר פה הרבה וצריך לחדד את ההבדל בין לשמוע ללהקשיב.

<שושי סומך: כמה אנחנו באמת מקשיבים למה שנאמר.

<שושי סומך: אפילו ברמה של הדיון כאן, עלו כל כך הרבה דברים שאני אומרת זאת זווית שאנחנו כמבוגרים פשוט לא מסוגלים לראות אותה, ואני עוד לא כל כך רחוקה מהימים האלה וכבר מאוד רחוקה מהבחינה הזאת, ולכן זה כל כך משמעותי.

<שושי סומך: השיתוף הוא לא רק ברמת ה"מה יש", המנגנונים קיימים, אלא מה יש, מה מכניסים בפנים, עד כמה באמת נותנים להם מקום משמעותי, מקום מלווה לחשוב את הדברים, להעביר את הסוגיות.

<שושי סומך: אני יכולה להגיד שאנחנו כמועצה כמעט בכל נקודה, גם בעבודה שלנו כמי שמייצגים זכויות ילדים, אבל גם כלפי משרדי ממשלה, כל הזמן מנסים להטמיע את העניין הזה.

<שושי סומך: אני אתן דוגמא קטנה מהזמן האחרון, יושבים עכשיו על תקנות האמנה, אמור להיות נציג פניות ציבור.

<שושי סומך: פניות ציבור בהקשר הזה הן פניות של ילדים.

<שושי סומך: ילדים שהם בהשמה חוץ ביתית.

<שושי סומך: באנו אנחנו כמועצה ואמרנו, אנחנו יושבים פה כולם, מדברים איך יעבוד המנגנון, זה יהיה מייל, זה יהיה טלפון, מה יקרה, זה אמור להיות מעוגן בתקנון.

<שושי סומך: בואו, תפנו לילדים שנמצאים במסגרותשל השמה חוץ ביתית ותשמעו מה יש להם להגיד.

<שושי סומך: ילד בפנימיה יכול להגיד איזה מנגנונים זמינים לו ואיזה מנגנונים לא זמינים לו.

<שושי סומך: אלה דברים שאנחנו מכאן מאוד מתקשים לדעת אותם והמוכנות הזאת באמת להקשיב ולא רק לשמוע היא יכולה לשנות עולמות ולא רק בנושאים שנוגעים לילדים עכשיו כי אתם עוד שנה, חלקכם שנתיים כבר בצד השני, זה לא כל כך רחוק, ולכן יש משמעות מאוד גדולה מה יש להם להגיד בכל התחומים כי כולם משפיעים עליהם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שושי, אני מסכימה זה מאוד מאוד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה דימה ואחר כך אמיר.

<דימה קסם: אני רוצה להתחיל ממה שאמרת על זה שלא נותנים לנו את הזכות לבחור איפה אנחנו רוצים ללמוד.

<דימה קסם: אני גרה בדלית אל כרמל וזה יישוב קטן ליד חיפה, זה כפר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים איפה זה.

<דימה קסם: ההורים שלי רצו שאני אלמד בריאלי, בבית ספר פרטי והעירייה שם לא כל כך עזרה להורים שלי לפתח את הזכות הזאת.

<דימה קסם: אני רוצה להתייחס לזה שבכלל אין לילדים את הזכות וגם אין להורים שלהם לפעמים את הזכות.

<דימה קסם: כי אני לדוגמא כן קיבלתי את האישור ללמוד בחיפה ואחרים עוד לא קיבלו.

<דימה קסם: ואני זוכרת שגם חבר של אבא שלי עשה סוג של מחאת רעב, זה נשמע לי נורא מוזר, אבל עשו את זה וזה כן יצא לפועל בסופו של דברים וזה רק דברים נורא היסטרים ודרמטים יכולים להזיז את מה שבאמת מפריע.

<דימה קסם: אז זה לגבי מה שאת אמרת.

<דימה קסם: עוד משהו שאני רוצה להגיד, דיברו פה על הצופים ואני גם מתנדבת במד"א וגם יואב פה מתנדב במד"א ואני רוצה להגיד שמשרד החינוך, יש לו כל כך הרבה ציפיות מבני הנוער, שאני לא מוצאת את החיים שלי בבית ספר.

<דימה קסם: באמת, אני מגיעה הביתה, אני מרחיבה שני מקצועות מורחבים, אני מוצאת את עצמי שאני מסיימת בארבע בבית ספר והמשמרת שלי נגיד במד"א מתחילה בשלוש, אז מה אני אעשה עם זה?

<דימה קסם: גם בבית ספר דורשים - - -

יפעת שאשא ביטון: דרישות סותרות את מתכוונת.

<דימה קסם: נכון.

<דימה קסם: דורשים מחויבות אישית.

<דימה קסם: מתי אני אעשה את זה?

<אורי מלכין: מה שאת עושה במד"א נחשב לך.

<דימה קסם: זהו.

<דימה קסם: אבל מתי אני אעשה את המשמרת של מד"א אם בכל יום אני מגיעה הביתה בחמש או בשש לפעמים.

<דימה קסם: אז זה עוד משהו שרציתי להתייחס אליו.

<דימה קסם: בסוף אני רוצה להגיד שהעלינו פה המון המון תלונות ואני חושבת שהשינוי, ואני לא אגיד הפתרון, השינוי מתחיל בקטן לדעתי.

<דימה קסם: דיברו פה על גובה העיניים וגם מנדי דיבר על זה ואני חושבת שזה מתחיל באיך שאנחנו לומדים בכיתה.

<דימה קסם: הרי אנחנו יושבים בשולחנות והמורה עומד מעלינו ומדבר וסוג של מרצה לנו.

<דימה קסם: ככה זה גם עובד בהרצאות שהבית ספר מביא לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: מנדי, לשנות את המרחבים הלימודיים ומיד.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול.

<דימה קסם: אני חושבת שהשינוי בעצם מתחיל בקטן.

<דימה קסם: נגיד היה לי לפני כמה זמן שיעור עם יהודה להב, אזרחות, וישבנו במעגל והוא ישב באמצע ואני הרגשתי שאני מדברת והמורה מקשיב, לא רק שומע גם מקשיב ומגיב ויש לי באמת את הזכות לדבר ובאמת ללמוד.

<דימה קסם: ואני חושבת שכמו שאמרתי, זה מתחיל בדברים הכי קטנים שלפעמים אפילו לא שמים לב לזה בגלל שזה הנורמה ואני חושבת שזה הדרך לפתרון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דימה.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לספר לכם כשכשהייתי מורה לימדתי רק ב-ח' אפילו מתמטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא מבינים את הדינמיקה בכיתה ואת הקשב, אתה מרגיש שכולם איתך, זה כמו החברותא, זה עושה את ההבדל ובסך הכל הזזנו שולחנות.

יפעת שאשא ביטון: אז בהתחלה, תחילת השנה קצת קיטרו, זה מעיק להזיז, להחזיר.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, זה כבר בא באוטומט ומתאהבים בשיטה.

יפעת שאשא ביטון: שינויים קטנים אני מסכימה יכולים לעשות את ההבדל.

יפעת שאשא ביטון: מנדי, סומכת עליך.

יפעת שאשא ביטון: אמיר.

<מיכל מנקס: אפרופו מנדי, זה לא מייצג כאן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים.

<אמיר קשת: אני חושב שלא דיברנו כאן מספיק אכיפה.

<אמיר קשת: אני מאוד מסכים עם מה שסיוון ויואב אמרו, בית ספר זה מערכת מיושנת, אבל עד שניישם את המערכת הפינית פה יקחו כמה שנים כן.

<אמיר קשת: אז אני חושב שהצורך הכי גדול הוא באיזשהי אכיפה עכשוית.

<אמיר קשת: אולי זמנית, אולי קבועה עד שישונה כאן משהו.

<אמיר קשת: אותי מגיל קטן חינכו שבית ספר זה לא דמוקרטיה.

<אמיר קשת: אני רואה ילדים שפשוט לא אכפת להם כבר.

<אמיר קשת: לא אכפת להם אם זה יקרה או זה יקרה.

<אמיר קשת: גם אם ידרכו עליהם, הם יתנו לזה לקרות, בגלל שחינכו אותנו מגיל קטן שפשוט תעבירו את ה-12 שנים האלה וצאו לחופשי.

<אמיר קשת: אז אני חושב שכן, הכי חשוב, זה כרגע להתחיל בגיל קטן.

<אמיר קשת: כבר בכיתה א' תנו להם את ה-boost הזה.

<אמיר קשת: לא יודע אם מכיתה א' אבל לפחות מאיזשהו גיל שאולי כבר ביסודי - כן תביעו דעה, כן נסו להיות מעורבים יותר ואל תחשבו שאתם לא יכולים לשנות כלום כי אתם יכולים.

<אמיר קשת: בסופו של יום אתם תהיו בוגרים ואתם כן תצטרכו להילחם בשביל הדעות שלכם.

<אמיר קשת: זה הכל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אמיר.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רוצה לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר, הרעיון לדיון והבקשה לדיון בא מצד תלמידי הריאלי וזה הסיבה שאתם רואים אותם יושבים כאן.

יפעת שאשא ביטון: היה חשוב להם לעלות ולהשמיע את הקול הזה בוועדה וניסינו כמה פעמים וזה לא צלח ופתאום הצלחנו לקבוע תאריך, מן הסתם לא בשבוע האחרון וזה יצא בדיוק מחובר עם הכנס שהייתי בו.

יפעת שאשא ביטון: לא מתוכנן, אבל לא יכולנו לעשות את זה יותר טוב מאיך שזה יצא.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לומר לתלמידי הריאלי תודה ולמנדי על שיתוף הפעולה תמיד בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושב שאתה מייצג כדמות חינוכית משהו הרבה יותר רחב ממה שמייצג הריאלי.

יפעת שאשא ביטון: חשוב גם לומר את זה.

<מנדי רבינוביץ': חשוב לי לומר שנמצא פה גם דורון שהוא המרכז המגמה של החבר'ה, מגמת תקשורת.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד, כן, יישר כוח באמת, גם על הפתיחות ועל המוכנות שלכם.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו פוחדים פוחדים, יושבת פה הנהלה שלא פחדה להביא את החבר'ה שלה לכאן לכנסת ולהשמיע את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: בהחלט ראוי להערכה.

<זאב גולדבלט: ולהיות נתונה לביקורת שלהם.

<זאב גולדבלט: להיות פתוחה לשמוע את הביקורת שלהם.

<זאב גולדבלט: זה שאפו ענק.

יפעת שאשא ביטון: כן כן חד משמעית ואני חושבת שזה מהלך באמת שראוי להערכה.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: מבחינת המלצות הוועדה, מסקנות הוועדה אז ראשית אני מבקשת ממשרד החינוך מועצת תלמידים בכל בית ספר ותאכפו את זה.

יפעת שאשא ביטון: תאכפו את זה גם ברמה של לוודא שזה קורה וגם ברמה של הדרכות.

יפעת שאשא ביטון: תנסו להגיע לבתי הספר לראות, אתה אמרת, אתם בודקים איפה זה נעשה על פי תקנון.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות לא רק את התקנון גם את הרוח שבה הדברים נעשים.

יפעת שאשא ביטון: עד כמה באמת מועצות התלמידים מקבלות ביטוי ויכול להיות, אני הייתי ממליצה לכם, כבר השנה לא, אבל אולי לקראת שנה הבאה לשים איזה פוקוס.

יפעת שאשא ביטון: יש תמיד שנת נושא נכון?

יפעת שאשא ביטון: לשים את הפוקוס על מועצות תלמידים, להיכנס לעובי הקורה שם, להדריך את בתי הספר, לתת איזשהו input קצת יותר משמעותי ממה שיש היום, ככה שבכל בית ספר תלמידים יוכלו להנות מזה.

יפעת שאשא ביטון: יש בתי ספר אגב, מוכרחים גם לומר, שעושים את זה בצורה פנטסטית, ככה מעורר הערצה, אני חושבת שאין שום סיבה שזה לא יתרחב גם לבתי ספר אחרים.

יפעת שאשא ביטון: חשוב גם שזה יהיה חובה ולא וולנטרי.

יפעת שאשא ביטון: היום התחושה היא שזה דיי וולונטרי.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם אתם תתמכו בפיילוט של מועצת התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: מה שקרה בחיפה של באמת כניסה ובחינה בתוך בתי הספר, אז תנסו לראות בשיתוף פעולה איך אתם מרחיבים גם את הנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: זכות הבחירה של ילדים, תרחיבו את הפיילוט של פתיחת אזורי רישום בצורה מבוקרת.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר פיילוט שרץ, במקומות שזה רץ זה מצליח, כבר יש ניסיון בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: רוצו עם זה.

יפעת שאשא ביטון: תנו לילדים את הזכות הבסיסית הזאת.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי, פיקוח על הקמת הוועדות לזכויות הילד ויישומן.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיק שמקימים אותן במועצה חגיגית שעושים בתחילת הקדנציה, שוכחים מהן עד הקדנציה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: לוודא שהן באמת מיושמות ושיהיה מעקב ואם צריך במקרה הזה גם לפנות למשרד הפנים, כי אומרת לנו מיכל שזה לא הכל הוא בסמכותם.

<מיכל מנקס: אני רק אגיד שהם הוזמנו לישיבה ולא הגיעו.

יפעת שאשא ביטון: משרד הפנים.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה שמשרד הפנים גם כן יקח אחריות בעניין הזה ויוודא שהוועדה לזכויות הילד מקויימת כהלכתה ברשויות המקומיות.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשיתוף פעולה בין השלטון המקומי למשרד החינוך כפי שהציעה מיכל בכל הנושא של איסוף נתונים.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה תשמח לקבל נתונים, דורשת, מבקשת, איך שתרצה, אני עושה את זה בחביבות, לקבל נתונים של באיזה בתי ספר יש מועצות תלמידים, איפה זה עובד בצורה אופטימלית.

יפעת שאשא ביטון: אל תהססו לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא ביקורת.

<אורי מלכין: היום זה כבר בתמונה החינוכית והנתונים הללו קיימים.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אבל אתם יודעים גם איך זה מתקיים בכל מקום.

<אורי מלכין: אגב, מקור האיסוף המרכזי שלנו זה מועצות התלמידים עצמן שמדווחות לנו שזה הכי טוב.

יפעת שאשא ביטון: מעולה.

יפעת שאשא ביטון: מעולה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ומועצות יישוביות.

יפעת שאשא ביטון: לראות באיזה יישובים יש מועצה יישובית, אנחנו מבקשים לקבל את זה.

יפעת שאשא ביטון: חודש זה מספיק זמן לעבוד על זה?

יפעת שאשא ביטון: מעולה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה קוראת לכל משרדי הממשלה לשתף ילדים בתהליכי קבלת החלטות שקשורים בילדים.

יפעת שאשא ביטון: ניתנו פה דוגמאות על משרד התחבורה ועל משרדים נוספים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שתהיה שותפות.

יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף ממשרד החינוך, לבקש את הסטטוס של קבלת פרוטוקול של וועדות ערר.

יפעת שאשא ביטון: שהורים וילדים יוכלו לקבל את הפרוטוקול של וועדות הערר שנוגעות להם שהם יוכלו באמת לערער מתוך מקום מושכל ולא סתם על איזשהי תוצאה.

יפעת שאשא ביטון: פספסתי משהו או מישהו?

יפעת שאשא ביטון: אז שוב תודה ענקית לכם ואני מקווה שנתראה לא ב-2035, אלא הרבה קודם.