הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 109, 2016-11-22 14:15

יפעת שאשא ביטון: המושב השלישי היום ביום זכויות הילד, יום שהוא, איך אמרו "חג ילדים שמח" אז באמת יום מאוד חגיגי, ביקרו אותנו היום בוועדה כ-300 תלמידים מכל הארץ ואני ברמה האישית גם גאה ושמחה שהייתה נציגות מאוד מכובדת מהגליל הרחוק, אזור אצבע הגליל, גליל עליון, קריית שמונה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בעצם פותחים את המושב שבגדול אני קוראת לו "הזכות של כל ילד וילדה להיות הם עצמם" בדיוק כפי שהם, ואנחנו נעסוק בזכות להיות אני, אידיאל היופי ודימוי הגוף בקרב בני נוער.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו עדי ברקן שיתן איזה שהוא אספקט מאוד מאוד מיוחד על כל התחום הזה דווקא מהמקום שממנו הוא מגיע ואני מניחה שהוא יספר ויציג את עצמו אחר כך, אבל אנחנו נפתח עם אופיר שבילתה איתנו כל היום וצריכה לחזור לפתח תקוה.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך נשמע את עדי ונפתח את הדיון לשיח של כולם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אופיר.

<אופיר יקיר: שלום לכולם אני בת 17 ממושב אודים בחוף השרון.

<אופיר יקיר: זכות גדולה להיות פה היום, אני חייבת להודות שהנושא הזה מאוד מעניין ומאוד קרוב אליי וחבל לי שאני צריכה לצאת ולהפסיד את כל הישיבה הזאת.

<אופיר יקיר: המועצה שאני גרה בה היא מועצה מאוד קטנה, יש לנו בית ספר אחד במועצה, 1,500 תלמידים שזה בעצם כל הנוער שלנו.

<אופיר יקיר: אנחנו גרים במקום סוציו אקונומי די גבוה.

<אופיר יקיר: אם מישהו בא עם לבוש שהוא לא מותגים היא לא מספיק שווה.

<אופיר יקיר: ואם את לא גבוהה ועם שיער בהיר ושזופה וחטובה, היא לא מספיק נחשבת.

<אופיר יקיר: ואם מישהו לא מספיק במוד של גולש ומתייחס ללימודים כאל משהו חשוב הוא לא נחשב כי הוא בעצם חנון.

<אופיר יקיר: אחד הדברים שהכי מפריעים לי שאני רואה את עצמי כחלק מהחברה הזאת.

<אופיר יקיר: אני חיה שם וגם אני כמו כולם בסופו של דבר, כזאת.

<אופיר יקיר: בהרמת יד, מי פה כרגע מאופר/מאופרת במשהו?

<אופיר יקיר: לא מעט פה כרגע הרימו יד.

<אופיר יקיר: גם אני הרמתי את היד שלי, גם אני מתאפרת.

<אופיר יקיר: האיפור הזה באיזה שהוא מקום נותן את התחושה הזאת של הבטחון העצמי הגבוה.

<אופיר יקיר: הרבה בנות מתאפרות וזה גורם להן להרגיש יותר יפות.

<אופיר יקיר: הן מרגישות יותר יפות, הן מרגישות שאוהבים אותן, אז הן ממשיכות ושמות עוד שכבת מייק אפ ועוד אודם, ובעצם אם הן יהיו יותר רזות הן יהיו יותר יפות, אז הן גם ככה.

<אופיר יקיר: וזה לא משהו שרק שכבה אחת "נדפקה" בו, ה רבה נדפקו בו.

<אופיר יקיר: גם ההורים ככה.

<אופיר יקיר: יש המון אמהות שמתנהגות ככה בדיוק אותו דבר.

<אופיר יקיר: תחשבו על האחים והאחיות שיש לכם בבית.

<אופיר יקיר: ילדים קטנים שרואים את ההורים שלהם מתנהגים ככה.

<אופיר יקיר: את האמא שכל הזמן מנסה לרדת במשקל ושמתאפרת כי ככה היא יותר יפה והולכת עם עקבים.

<אופיר יקיר: זה מה שהילדים רואים, כך הם גדלים, הם גדלים לתוך עולם שלהיות יותר רזה זה יותר יפה ולהתאפר כי זה מה שנחשב מושך וזה מה שנחשב יפה.

<אופיר יקיר: זה מה שנחשב טוב.

<אופיר יקיר: לתוך מציאות כזאת הם גדלים.

<אופיר יקיר: זה מה שהם מתחנכים עליו וכך הם גם יישארו אלא אם כן יהיה פה איזה שהוא שינוי גדול.

<אופיר יקיר: אני קוראת לכם לבוא וליזום ולעזור לשנות את זה.

יפעת שאשא ביטון: אופיר, תספרי להם שזה לא מתוכנן מראש וזה לגמרי את, ואני לא יודעת עכשיו, את מפסידה את ההרצאה של עדי אבל הבאת את עיקרי הדברים וזה הכי יפה שזה בא ממך.

<עדי ברקן: אני יכול להבטיח לך דבר אחד.

<עדי ברקן: שנה מהיום יהיה פה שינוי.

<עדי ברקן: אני ערב לזה.

<אופיר יקיר: אני מקווה.

יפעת שאשא ביטון: מדהים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נותן תוקף לאמירה שאמרנו כל היום, כמה חשוב לדבר איתכם ולשמוע אתכם ולא רק לדבר עליכם וכשעכשיו נאמרו הדברים אז יהיה לזה משנה תוקף כי זה קול שבא מתוככם.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: רצית להוסיף משהו?

<אופיר יקיר: כן.

<אופיר יקיר: עוד משהו קטן שלא אמרתי, שאם תשימו לב, העולם הזה גם לא ישתנה אם מה שאנחנו נציג בכללי, אם תראו את שלטי החוצות, הם מציגים בדיוק את אותו הדבר.

<אופיר יקיר: זה גם משהו שצריך להשפיע ואני רואה את זה על האחיות שלי שכך הן מתנהגות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אופיר.

יפעת שאשא ביטון: העלית בי צורך לספר משהו שהוא קצת אישי.

יפעת שאשא ביטון: הבת שלי, קצת כואב לי שהיא לא לידי עכשיו אבל השבוע היא הסריטה את עצמה בסרטון שהיא רצתה להעלות ליוטיוב, כמובן שום דבר לא עובר לשום מקום בלי שזה עובר את הסינונים ואת הביקורת של הרגולציה גם בבית, אבל היא עשתה משהו מדהים, היא איפרה חצי פנים, ובגלל זה אני מציינת את זה כי גם אופיר פשוט נגעה בזה, היא איפרה חצי פנים ובסרטון היא אומרת "תסתכלו עלי בצד הזה ותסתכלו בצד הזה.

יפעת שאשא ביטון: פה אני נראית אחרת ופה אני נראית שונה, אבל האיפור לא באמת משנה את מי שאני" וזה היה המסר שלה.

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתרגשת כשאני אומרת את זה עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: הסתכלתי והתמוגגתי כשלעצמי בתור אמא, ועכשיו כשאני שומעת את אופיר ואני שומעת את הקול הזה, אני עוד יותר מתרגשת ונותנת לזה מ שמעות, וזה בא מילדה בת עשר.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמסר החברתי הזה כנראה הוא משהו שצריך לגעת בו כדי לשנות אותו אם זה מתחיל מגיל מאוד מאוד צעיר, אז אני שמחה שלפחות בסיפור הקטן הזה היא כאילו הייתה כאן ליידי עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: עדי, הבמה שלך בבקשה.

<עדי ברקן: אני צלם אופנה 36 שנים.

<עדי ברקן: שירתתי בשריון, השתחררתי מהצבא ונסעתי לארצות הברית כדי ללמוד צילום אומנותי וחזרתי לארץ בגיל 25.

<עדי ברקן: עשיתי הכל.

<עדי ברקן: צילמתי את כל השערים ב"לאשה", הכל היה שלי.

<עדי ברקן: בגיל 28 אמרתי אני רוצה להתפתח, נסעתי לפריז, פריז הייתה אז בירת האופנה, באותן שנים באמצע שנות ה-80 היו חמש סוכנויות גדולות, הלכתי על הכי גדולה.

<עדי ברקן: סוכנות עלית.

<עדי ברקן: הגעתי כמו דוגמנית, עשיתי אודישן והתקבלתי.

<עדי ברקן: שבועיים אחרי שהתחלתי לעבוד מסיבת עיתונאים של - - - קלווין קליין, שמעתם עליו פעם?

<עדי ברקן: קלווין קליין עושה מסיבה וכולם נמצאים שם.

<עדי ברקן: זה היה בלובר בפריז.

<עדי ברקן: אני ישבתי בשורה השלישית.

<עדי ברקן: כל אנשי האופנה, כל היצרנים, כל המגזינים ואז עולה קלווין קליין על הבמה ואומר "תשמעו, יש לי תגלית חדשה, ילדה בת 16.5, קוראים לה קייט מוס, לקחתי אותה לעונה אחת של צילומים וזה הקפיץ לי את המכירות ב-450%.

<עדי ברקן: אני מסתכל על הבמה, כגבר שאוהב נשים, כצלם אופנה, וואלה, בחורה יפה רק לא היה לה גוף.

<עדי ברקן: גל של עצמות.

<עדי ברקן: העצם בגב בלטה באורך של 5 סנטימטרים.

<עדי ברקן: אמרתי בקטע ציני לבוקר שלי לסטפן, she looks like a boy, הוא הסתכל עלי "ששש.." סתמתי את הפה.

<עדי ברקן: מי אני?

<עדי ברקן: חזרתי לסוכנות, ז'רארד הבעלים תופס אותי אומר לי "נו ברקן אתה מרוצה ממה שקרה היום" אמרתי לו "מה קרה היום?

<עדי ברקן: " "מהיום אם לא הבנת, אתה מצלם הלבשה תחתונה, בגדי ים ועירום אומנותי".

<עדי ברקן: למה דווקא אני?

<עדי ברקן: אני באתי לפריז לצלם הוט קוטור והיי פאשן, אמר לי "ברקן, אתה אוהב נשים" רק בערב התברר לי במסיבה שאני הסטרייט היחידי מתוך חמשת הצלמים.

<עדי ברקן: עשרה ימים לאחר מכן, נתנו לי את הג'וב הראשון תצוגה של ראלף לורן.

<עדי ברקן: אני מגיע לאולם, זה אולם של 2000 מטר מרובע, אני כצלם אופנה חייב לצלם קודם כל את ההכנות, אז אני רגיל לצלם את הדוגמנים בהכנות של האיפור והשיער.

<עדי ברקן: כשמאפרים את הדוגמניות הן יושבות ללא חולצה, עם מגבת כדי שהבגד לא יתלכלך.

<עדי ברקן: אני יורד במדרגות ורואה 30 דוגמניות יושבות מול המראה, זה היה נראה כמו גל של עצמות.

<עדי ברקן: אמרתי לאסיסטנט שלי "כנראה משהו באולם לא בסדר, תזיז את התאורה החמה" בדרך לתאורה אני רואה שחמשת הדוגמניות הראשונות שמסיימות את האיפור והשיער עולות על הבמה ואז המפיק תופס אותן וצועק להן "walk like a guy–Don’t walk like a woman" אני מסתכל על הבמה, רואה את הבנות עם מקל מטאטא חצוי לשתיים, תקוע בין שתי הרגליים והן חייבות - - - אף אחת אסור לה לחייך, דבר שני, לאף אחת לא היה חזה וכולן היו עם שיער אסוף כשאני מצלם בתצוגה אני יושב בתחילת המסלול ו-2 מטרים בערך לפני שהדוגמן והדוגמנית מגיעים הם עושים את הסיבוב וכשהם עושים את הסיבוב זה הזמן שלנו הצלמים לתת את השוט כדי לראות את הבגד מקרוב, לראות את הרקמה, אני אהבתי לראות את ה – לא היה, הגוף היה ישר.

<עדי ברקן: - - - נשפך אחורה.

<עדי ברקן: אני חוזר הביתה מפתח את השקופיות, רואה משהו הזוי, אבל קטונתי, אני צלם אופנה צעיר.

<עדי ברקן: מגיע בבוקר לסוכנות, מראה את השקופיות, ובאותם ימים צילמתי פה בארץ את יעל בר זוהר ל"פלפל", היא הייתה בת 16.

<עדי ברקן: אז אני מקבל טלפון מגילי פלדמן הבעלים והוא אומר לי "תשמע, לקמפיין הבא תמצא עוד ילדה, תגלית בת 14 שאתה חושב שאתה יכול להפוך אותה לכוכבת עוד שנתיים שלוש" הגעתי לסטודיו בתל אביב, עשיתי אודישן, ילדות בנות 14-18, באמצע האודישן ילדה אחת התעלפה.

<עדי ברקן: באו בנות שפכו עליה כוס של מים ואחת הבנות פותחת את התיק ומוציאה לי קופסה לבנה ואומרת לי "עדי, זה זה" שאלתי "מה זה זה" היא אומרת "כשאנחנו רוצות לרדת במשקל אנחנו לוקחות כדור-שתיים" על הקופסה היה כתוב "כדור משלשל".

<עדי ברקן: ההורים שלה הגיעו, איך שאבא שלה נכנס לסטודיו הוא הסתכל עלי כאילו רוצה לרצוח אותי, אומר לי "אני רוצה לדבר איתך בצד" הלכתי איתו לסטודיו הוא אומר לי "תשמע עדי, הבת שלי הייתה אצלך בסטודיו לפני חודש" אמרתי לו אוקיי, "היא לא חזרה אותה ילדה" מה יכל לקרות?

<עדי ברקן: הוא אומר לי "אין לי מושג", שאלתי "הטרידו אותה מינית?

<עדי ברקן: " "לא, היא פשוט לא חזרה עם חיוך וזו לא אותה ילדה".

<עדי ברקן: אוקיי, מה לי ולדברים האלה, ההורים יצאו, ביקשתי מהאסיסטנט שלי שיביא לי את הטפסים עם השמות של כל הבנות שהיו בסטודיו ואז מצאתי את השם של הבחורה.

<עדי ברקן: שלפתי וחשכו עיני.

<עדי ברקן: כי למטה היה כתוב כמו שאני הייתי - - - באותם ימים "וואלה את יפה, אבל תורידי 4 קילו" הקטע שהייתי גם מאוד נאיבי, הייתי יושב ליד נערה ואומר לה "אוקיי, כמה פרוסות לחם את אוכלת?

<עדי ברקן: 6? נחתוך לשלוש" "מה, את שותה דיאט קולה?

<עדי ברקן: נעבור למים מינרליים".

<עדי ברקן: הייתי כל כך נאיבי שהייתי בטוח שהיא לוקחת את הפתק, לרדת 3-4 קילו בצורה נורמלית זה 3-4 חודשים, שמה פתק על המקרר וחוזרת אליי.

<עדי ברקן: לא חשבתי בחלום הכי שחור שלהגיד "את יפה, תורידי 4 קילו" זה בעצם לשלוח אותה להתאבד.

<עדי ברקן: אני טס לאילת, אני חוזר מאילת מהצילומים ואז מקבל טלפון מעובדת סוציאלית "תשמע, אני מלווה ילדה אנורקסית, שוקלת 33 קילו, בת 15 על 1.72 מטר.

<עדי ברקן: " אני בן של ניצולי שואה, לי לא צריך לספר שזה נראה, קפצה לי התמונה של אושוויץ, אמרתי "אוקיי, מה הקשר אליי" "היא קמה בבוקר ואמרה תקחו אותי לעדי ברקן והוא יגיד לכם שכך צריכה להיראות דוגמנית".

<עדי ברקן: אמרתי "תביאי לי את הילדה" הגיעה אלי ילדה בשם קטי, נכנסה אלי קטי, ילדה מדהימה, אני לא צריך לתאר לכם איך היא נראית, היה ניצוץ קטן בעין שאמר לי "עדי תציל אותי".

<עדי ברקן: שאלתי מה עושים אמרו לי תשמע, יש המתנות.

<עדי ברקן: יש מספר של מחלקות, המחלקה הראשונה הייתה בתל השומר.

<עדי ברקן: הרמתי טלפון, ענתה לי אישה מאוד נחמדה, עידית מיטראני, אמרה לי "תשמע, אני רוצה לעזור לך אבל יש לי בסך הכל שמונה מיטות והתור להמתנה הוא בערך 8 חודשים.

<עדי ברקן: מה אני אמור לעשות בינתיים?

<עדי ברקן: "תאשפז אותה במקום אחר, במיון, כדי שלא תמות.

<עדי ברקן: במשקל כזה מתים" הטלפון השני ברשימה היה בית החולים הפסיכיאטרי בנס ציונה, איזה נחמדים הם היו, קיבלו אותי בזרועות פתוחות, הדרך לשם מאוד פסטורלית, הכל ירוק, הייתי בטוח שאני מצלם את קסטרו שם אבל כשהחניתי את האוטו והסתכלתי על הדלת ראיתי סורגים, לא דלתות, הגעתי לדלת הכניסה נכנסתי פנימה ראיתי ילדים בגיל שלכם, שפופים לגמרי, אלוהים ישמור.

<עדי ברקן: אלה רוצים להתאבד, למה ילדה שקמה בבוקר, רצתה לרדת כמה קילו, צריכה להיות פה?

<עדי ברקן: אבל אין לי ברירה אשפזתי אותה.

<עדי ברקן: המנהלת ראתה את המצוקה שלי אמרה לי "כל יום בשבע בערב אני נותנת לך אישור לבוא להאכיל אותה" וכך זה היה.

<עדי ברקן: 45 יום הייתי שם.

<עדי ברקן: היא עלתה במשקל, שחררתי אותה.

<עדי ברקן: מלך העולם.

<עדי ברקן: אני רוצה לטוס לפריז, לחזור לעניינים שלי.

<עדי ברקן: אבל אז באותן שנים הייתה תכנית בערוץ 1 של מיכל זוארץ, שישי עם מיכל.

<עדי ברקן: תכנית אירוח.

<עדי ברקן: והיא מזמינה אותי, עשתה לי מניפולציה, אמרה לי "בוא ספר לי על ההצלחה שלך בפריז" אני מגיע לאולפן ומספר את הסיפור ואז היא אומרת לי "תשמע, עדי יש פה נערה שקוראים לה קטי, היא טוענת שהצלת את החיים שלה ומתה לספר את הסיפור" קטי נכנסה פנימה, ואגיד לכם את האמת, באמת הרגשתי בהיי.

<עדי ברקן: אבל זה שודר ביום שישי, וכשהגעתי לסטודיו ביום ראשון היו כבר 174 שיחות טלפון במשיבון הפנימי "עדי תציל אותי".

<עדי ברקן: הייתי בטוח במיליון אחוז שיגאל שילון עושה לי מתיחה.

<עדי ברקן: לצאת ידי חובה אמרתי לאסיסטנט שלי תבטל את כל הדוגמנים והדוגמניות, תזמין את ה-20 הראשונים.

<עדי ברקן: הגיעו בנים ובנות מגיל 13, חיילים וחיילות, גרושות ונשואות מכל חתך האוכלוסייה.

<עדי ברקן: שאלתי דווקא את הגבר "מה הסיפור שלך" מה הוא אומר לי?

<עדי ברקן: "אני בסך הכל רוצה לקום בבוקר ולהרגיש סבבה איתי" מה זה נקרא "סבבה איתי" ואז הוא מצביע על הפוסטרים שתלויים אצלי בסטודיו.

<עדי ברקן: אני אומר לו זה בחור אנורקטי שלקחתי שהוא חולה ועשיתי לו פוטושופ ואני מספר את הסיפור והוא מסתכל עליי וידעתי שאני לא בסרט.

<עדי ברקן: לצאת ידי חובה, מה עושה אדם הגיוני?

<עדי ברקן: לאן מרים טלפון?

<עדי ברקן: למשרד הבריאות.

<עדי ברקן: ענה לי בחור מדהים בשם יאיר עמית, סמנכ"ל ההסברה של משרד הבריאות והזמין אותי לפגישה.

<עדי ברקן: ישבתי שם, ישבו שם עוד כמה מומחים.

<עדי ברקן: אני מספר את הסיפור שלי ואז נכנס כבוד שר הבריאות דני נווה ומסתכל ואומר לי "ברקן, תקשיב שניה אחת, אני שר הבריאות.

<עדי ברקן: עם כל הכבוד לך אני אמור לדעת על זה" אמרתי לו "בוא נעשה טסט ביחד" אמר לי "איך" אמרתי "תקשיב, אני מצלם את השערים ב"לאשה", נעשה אודישן, 'עדי ברקן מחפש את הכוכבת הבאה' ואני אציין, מר נווה, 'אינך צריכה להיות רזה, תבואי כמו שאת' אתה, מר נווה, תתן - - - מטעם המשרד שהם ישבו בכניסה לאולם ויבדקו.

<עדי ברקן: יכול להיות שאני סתם הוזה אבל יכול להיות שאני נוגע במקום שלך אין מושג על מה אתה מדבר" פרסמתי "עדי ברקן מחפש את הכוכבת הבאה" הגיעו 1,400 בני נוער, הגיעו - - - של משרד הבריאות, יושבות בכניסה, חמודות מאוד, אחת מסמנת באדום אחת מסמנת בחום, אני ניגש לזאת שמסמנת באדום, שואל אותה "למה את מסמנת את הבנות האלה באדום" היא אומרת לי "אלה בנות שצריכות אשפוז" 24.5% מ- 1,400 צריכות אישפוז?

<עדי ברקן: היא אומרת "כן עדי אבל אני רק נותנת לך את הנתונים.

<עדי ברקן: שאלתי את זאת עם החום היא אומרת אלה עם החום - - - הן צריכות להעלות קצת את ה- BMI.

<עדי ברקן: פיצה ונגמור עם זה.

<עדי ברקן: מה אני עושה עם זה?

<עדי ברקן: נותן את זה למשרד הבריאות.

<עדי ברקן: במשרד הבריאות יושבים אותם חבר'ה, מסתכלים עלי כאילו עוד פעם בסרט הזה, "עדי יש בעיה, אתה יודע מה זה הפרעות אכילה" אמרתי להם "כן קראתי קצת בספרי - - - אבל על מה שאני מדבר זה לא מופיע שם" אומרים לי "מה זאת אומרת?

<עדי ברקן: " אני אומר להם "יש דור חדש שקם בבוקר עומד מול המראה ולא מבסוט מאיך שהוא נראה וזה גורם לדימוי גוף נמוך" אוקיי "ובסוף זה מגיע אליכם למחלקות, אבל זה רק הקצה.

<עדי ברקן: אז אם זו בעיה חברתית אז תפתור אותה, הוא אומר לי "אתה טוב בחברה, תפתור אותה".

<עדי ברקן: הגעתי ל - - - אז נכון, מצד אחד כל התגליות שלי יגידו, סנדי בר, מורן אטיאס, מצד שני היו לי כבר בנים ובנות שעמדו למות.

<עדי ברקן: עכשיו אחרי הסיפור של קטי מה אתה עושה, לוקח את אסתי גינזבורג או אותם?

<עדי ברקן: ברור שאני לוקח אותם אלי הביתה.

<עדי ברקן: לקחתי אנורקטיים ובולמים אליי הביתה, הייתי יושב עם הבולמיות עם השירותים בלילה שמקיאות, מחזיק להן את השיער, עם האנורקטיות ישבתי והבנתי שזה לא רק רצון לשליטה.

<עדי ברקן: זה גם לא חס וחלילה הטרדות מיניות וזה גם לא אי תשומת לב, זה בסך הכל להרגיש שהיא שווה משהו.

<עדי ברקן: כולי הייתי עם כל כך הרבה בנות שהתחלתי לאבד שליטה.

<עדי ברקן: אבל אז קרה הנורא מכל.

<עדי ברקן: אחת הבנות שליוויתי, הילה - - - מטבריה נעלמה לי לשלושה ימים ואז אני מקבל טלפון מאמא שלה, אומרת לי "תשמע עדי היא לא מרגישה טוב, היא בבית החולים בצפת" תוך שעתיים הייתי שם.

<עדי ברקן: נכנסתי פנימה למחלקה, שתי המיטות הראשונות היו ריקות, היא שכבה במיטה הקיצונית עם הפנים החוצה.

<עדי ברקן: קראתי "הילה" "הילה" כמובן שהיא לא ענתה, הגעתי היא הייתה יבשה, בלי מינרלים.

<עדי ברקן: שלפתי אותה כמו ששולפים תפוז בסופר החוצה.

<עדי ברקן: יצאנו למסדרון, זה לקח דקה וחצי עד שהיא קיבלה דום לב ומתה לי בידיים.

<עדי ברקן: בצבא איבדתי חבר שקיבל כדור בראש.

<עדי ברקן: זה לא אותו דבר.

<עדי ברקן: פה כל האיברים הפנימיים שלה הסריחו.

<עדי ברקן: אני לא התקלחתי באותו לילה, קמתי בבוקר כדי להבין מה קרה, לאן הלכתי מפה, והבנתי.

<עדי ברקן: ואז אני מקבל טלפון מחבר שלי מפריז, התמונה הזאת רצה ב - - - תשמע, יש לי פיצוי בשבילך, בוא לפריז.

<עדי ברקן: אני מגיע לפריז הוא אומר לי "אני נותן לך לצלם את שלושת הזוכות שהן תגלית השנה הבינלאומית.

<עדי ברקן: " אין צלם בעולם שיכול לפנטז, בטח לא אני.

<עדי ברקן: הוא רצה לטשטש אותי, אבל מה הוא עשה, הוא נתן לי לצלם שלושת הבחורות שזכו שביחד שקלו 140 קילו, שלוש בנות ביחד.

<עדי ברקן: הראשונה קוראים לה ג'סמין משבדיה, אני צריך לצלם בשמונה בבוקר, קם בשש לארוחת בוקר, חייב, שבע בבוקר, ואז אני יורד לסטודיו עם הסנדביץ' החום, "ג'סמין do you like some", "no no" ברור שלא.

<עדי ברקן: ואני אוכל את הסנדביץ', נישאר ביס קטן ואז היא ביקשה ביס, נתתי לה את הסנדביץ', היא לקחה ביס אחד, בביס השני הטלפון צלצל וזה היה הבוקר של הבנות, הוא פתח עליה פה כי הוא שמע אותה לועסת, מה זה פתח עליה פה.

<עדי ברקן: היא פרצה בבכי, נתנה לי את הטלפון, ואז הוא אומר לי, זה היה יום שני בבוקר "תגיד לי ברקן אתה משוגע, יש לה צילומים ל"ווג" ביום חמישי, אתה נותן לה לאכול?" יום שני, אם אני נותן לה לאכול.

<עדי ברקן: ואז אומרת לי ג'סמין "תבוא אלינו הביתה עדי תעשה לי טובה, תראה מה הוא עושה לנו בבית" כשהיא אומרת בוא אלי הביתה זה לא לדירה שלה, בכל סוכנות היה בניין עם חמישים חדרים ששם כל הדוגמנים והדוגמניות מכל העולם היו מגיעים לשם, א.

<עדי ברקן: כדי לשמור עליהם, דבר שני היה חדר כושר ולשמור על התזונה.

<עדי ברקן: ותמיד היו צחוקים בעניין הזה.

<עדי ברקן: אני מגיע בשבע בערב, פותח את הדלת, שניים-שלושה דוגמנים יושבים ומשחקים במחשב ואז אומרת לי ג'סמין בוא נעלה למעלה למטבחון.

<עדי ברקן: אני פותח את הדלת, 13 תפוחי עץ עם השמות של הדוגמניות.

<עדי ברקן: שישה בקבוקי מים מינרליים וזהו.

<עדי ברקן: היא פותחת לי מגירה עם 300 חבילות מסטיקים 0 אחוז סוכר.

<עדי ברקן: הרגשתי רועד בכל הגוף התקשרתי לחבר שלי סטיב, אמרתי לו "אני חייב לצאת מפה, בוא נצא לבלות" יצאנו לבלות, הגענו למועדון לילה, שמתי את התגית הזאת, באותה תקופה הייתי לא שחצן, אבל אהבתי לשים את התגית הזאת בפריז כי נתנו לנו כבוד ואז נכנסנו למסיבה הכי נחשבת של אוליבר טוסקני הצלם של בנטון.

<עדי ברקן: אני נכנס לקומה השניה, וי.

<עדי ברקן: איי.

<עדי ברקן: פי ולמטה רוקדות 1,300 דוגמניות.

<עדי ברקן: פה עוד איזה 200 סטייליסטים חולי נפש ופה איזה 50 חרמנים שבאים לצוד.

<עדי ברקן: המועדון חשוך, לא רואים אף אחד, ואני עומד על הבר, מבקש לשתות ואז באה דוגמנית ומבקשת לשתות.

<עדי ברקן: התאורה היא פה, היא נשענת על הבר ומבקשת מהברמן לשתות, רק מה, הקרן של האור, וראיתי שאין לה שיער, זה הלחמת שיער.

<עדי ברקן: פה יצאה לה פלומת שיער, מפה אחורה.

<עדי ברקן: אני מסתכל אני אומר, וואי, זו אליזבת, צילמתי אותה לפני חמישה חודשים ואז היא מחייכת אלי ואני רואה בעצם שיש לה בריחת חניכיים.

<עדי ברקן: כל הבנות שעמדו על הבר, אותו דבר.

<עדי ברקן: מה אני עושה עם זה?

<עדי ברקן: אני יוצא החוצה והבנתי שמשהו צריך להשתנות.

<עדי ברקן: הבנתי שאני צריך לעשות משהו אבל חייתי באיזה שהוא סרט שאני באמת יכול לשנות את זה והגעתי לארץ חזרה, פתחתי עמותה וכתבתי את חוק הפוטושופ, שבעצם דוגמניות בתת משקל לא יכולות - - - ואם אנחנו עושים הצרת היקפים, כתבתי את החוק, היה פיזור הכנסת ב-2003 ואז נשארתי בעולם האפל הזה.

<עדי ברקן: מ-2003 עם מי לא נפגשתי במשרד החינוך, במשרד הבריאות, אין משרד ממשלתי שלא הייתי.

<עדי ברקן: אף אחד לא הבין אותי.

<עדי ברקן: אף אחד לא רצה להבין אותי.

<עדי ברקן: אז התחלתי להרצות בבתי ספר ומאז אני נפגש עם 6,000 בני נוער.

<עדי ברקן: רק שאלה אחת קטנה.

<עדי ברקן: ראיתי כמה בנות מתאפרות, מי מהבנות שמתאפרות או לא מתאפרות קמה בבוקר עומדת מול המראה ואומרת "סבבה לי" "סבבה לי" לא אמרתי "עפה על עצמה".

<עדי ברקן: אפשר להרים את היד.

<עדי ברקן: 7 ידיים.

<עדי ברקן: בואי שניה.

<עדי ברקן: איך קוראים לך?

<שחף פורטנוי: שחף.

<עדי ברקן: בת כמה את?

<שחף פורטנוי: 15.

<עדי ברקן: תדמייני עכשיו שזו תוכנת הפוטושופ שלי.

<עדי ברקן: אני נותן לך איבר אחד בגוף לשנות בשניה.

<עדי ברקן: איזה איבר היית משנה?

<שחף פורטנוי: הבטן?

<שחף פורטנוי: לא יודעת.

<שחף פורטנוי: אני לא חושבת בכלל שאני רוצה לשנות משהו.

<עדי ברקן: אז מה הבעיה בבטן.

<שחף פורטנוי: סתם.

<שחף פורטנוי: אמרתי מה הכי.

<עדי ברקן: אז מה אמרתי?

<עדי ברקן: איזו מידה את?

<שחף פורטנוי: 36.

<עדי ברקן: 36 מה?

<עדי ברקן: זו המידה?

<עדי ברקן: במכנסיים?

<עדי ברקן: במה המידה הזאת, 36 מה?

<שחף פורטנוי: בג'ינס.

<עדי ברקן: זה המספר שיש לך על הג'ינס.

<עדי ברקן: אבל מה היקף הג'ינס?

<שחף פורטנוי: אני לא יודעת.

<עדי ברקן: את עכשיו יוצאת מפה ועשיתי דוכן של ג'ינסים של קסטרו.

<עדי ברקן: ואת מגיעה אלי ואומרת לי "עדי אני רוצה ג'ינס" אני שואל אותך איזו מידה את ואת אומרת לי "36" ואני אומר לך "שחף את לא 36, את 38".

<עדי ברקן: איך את מרגישה?

<שחף פורטנוי: זה מוציא מהרגל כי אני הרבה זמן אותה מידה.

<עדי ברקן: כמה זמן זה הרבה זמן?

<שחף פורטנוי: שנה ומשהו.

<עדי ברקן: כל הכבוד.

<עדי ברקן: אבל אני אומר שאת 38.

<עדי ברקן: מה את עושה?

<עדי ברקן: מה את רוצה למדוד ראשון את ה-36 או את ה-38?

<שחף פורטנוי: 36.

<עדי ברקן: את נכנסת עם ה-36, נכנסת לחדר מדידה ובפנים יש את המראה.

<עדי ברקן: במראה הזאת גם סוס יאור נראה רזה וגבוה, כי הטיתי אותה קדימה.

<עדי ברקן: את שמה את הג'ינס והוא קצת לוחץ, אבל בדיוק מהרגע שהוא לוחץ נכנסת מוכרת קטנה ועושה לך על הטוסיק 'איזה יופי הוא יושב עלייך' .

<עדי ברקן: את קונה את הג'ינס?

<שחף פורטנוי: אולי.

<שחף פורטנוי: אם הוא נראה טוב.

<עדי ברקן: במראה הזו גם אני נראה טוב.

<עדי ברקן: קנית את הג'ינס ואת בדרך הביתה ומקרקרת לך הבטן.

<עדי ברקן: חברה שלך קנתה פלאפל.

<עדי ברקן: את לא רוצה.

<עדי ברקן: את לוקחת רק קציצה ואת מגיעה הביתה "אמא בואי תראי איזה ג'ינס" ואת שמה את הג'ינס, וזה לא אותו דבר "אמא נשבעת לך החליפו לי את השקית, בחנות זה היה - - -" איך את מרגישה?

<שחף פורטנוי: לא כיף כי - - -

<עדי ברקן: כי גיהצת את כרטיס האשראי ואת מרגישה ש- - - ובא לך למות.

<עדי ברקן: בג'ינס הבא אני אפצה אותך.

<עדי ברקן: בג'ינס הבא אני אעבוד עלייך עוד יותר.

<עדי ברקן: את יודעת מה זה המספר?

<עדי ברקן: הוא כלום, הוא לא סנטימטרים.

<עדי ברקן: אפילו לא אינצ'ים.

<עדי ברקן: הוא כלום.

<עדי ברקן: הנה ג'ינס של קסטרו.

<עדי ברקן: חבר שלי מצלם את קסטרו, איתי הם לא רוצים לדבר.

<עדי ברקן: מידה 32, אותו מספר, איפה נעלמו 2.5 סנטימטרים?

<עדי ברקן: כי זה שיושב למטה, יש שלוש קומות.

<עדי ברקן: קומה ראשונה יושב המעצב, קומה שניה יושב השיווק, וקומה שלישית יושב המנכ"ל, לא נזכיר את שמו, גבי רותם.

<עדי ברקן: כשאנחנו נכנסים למנכ"ל הוא יושב ככה, תן לי בבקשה את גל גדות.

<עדי ברקן: אתם רואים את הבדל?

<עדי ברקן: קודם כל את זכית בבוק ממני לצילומים, על זה שאמרת בטן וחזרת.

<עדי ברקן: ואני לא מאשים אותך.

<עדי ברקן: וזה שהרמת יד זה כבר, את בממוצע של 4% מושלמת.

<עדי ברקן: והבטן, כדאי שתאכלי כדי שתהיה בטן כי כרגע אין בטן.

<עדי ברקן: מכירים אותה?

<עדי ברקן: זה תמונה מ"לאשה" זה פוטושופ.

<עדי ברקן: תראו איזה יופי.

<עדי ברקן: מה זה טליה?

<עדי ברקן: יום זכויות הילד לדעת שטליה זה חלק גנטי מהגוף.

<עדי ברקן: זה לא צדדים, זה אמור להיות שם.

<עדי ברקן: זה הטליה שלה, שימי לב לרגל, זו בחורה רזה גנטית.

<עדי ברקן: מה קרה בקסטרו?

<עדי ברקן: אני אראה לכם מה קרה בקסטרו.

<עדי ברקן: שמנו אותה על מכסה מנוע, 12 בצהריים, מגיע צבע לבן, בצבע לבן הכי קל לחתוך בפוטושופ ואז היא יושבת פה, זווית של 45 מעלות, שני מילימטר, גל, תרחיקי את היד, ואתם בטוחים שזה ה- - - אין פה סוף לג'ינס.

<עדי ברקן: מרחנו אותו עם מכסה המנוע.

<עדי ברקן: אין פה סוף לג'ינס ואתם עוברות ליד הפוסטר ואומרות 'איך יכולות להיראות ככה' אבל איך אמרה לי עדי, אני רזה גנטית, אני אתבע אותך.

<עדי ברקן: תתבעי אותי.

<עדי ברקן: חמש שנים אנחנו במלחמות, 'אני רזה גנטית'.

<עדי ברקן: אבל היא קיבלה סרט.

<עדי ברקן: וונדר וומן, ובסרט וונדר וומן אמרו לה "חמודה, אם לא תעלי 10-11 קילו, לא תהיי".

<עדי ברקן: אז היא עלתה.

<עדי ברקן: וזו תמונה שבוע אחרי שהיא חזרה מהצילומים.

<עדי ברקן: תראו איך הפולקע חזר.

<עדי ברקן: אתם יודעים מה ההבדל בין שניהם?

<עדי ברקן: 11 קילו ו-2.5 מידות של פוטושופ.

<עדי ברקן: ואז כשהיא חוזרת לארץ והיא כוכבת גם נותנת ראיון בידיעות אחרונות ומה היא אומרת?

<עדי ברקן: "גדלתי ב-8 קילו הורדתי במסת שרירים" אי אפשר להוריד הרבה מסת שריר, שקרנית, עלית ב-11.

<עדי ברקן: עובדה ש- -- וגם ביום יום, "היום אני מסתכלת על תמונות קודמות שלי מתחילת הקריירה וחושבת לעצמי - - - " אבל כשאני הרמתי טלפון לגבי ואמרתי לו "גבי תקשיב, אנחנו עושים טעות עם גל גדות, בחורה רזה אבל החבר שלנו החמוד סמית למטה חותך לה עוד שתי מידות וזה גורם לבעיות של דימוי גוף" הוא מסתכל עלי ואומר "ברקן מה אתה מצפה" אמרתי "מסיבת עיתונאים.

<עדי ברקן: היא לא דוגמנית, היא מודל חברתי יש לה אחריות.

<עדי ברקן: נעשה מסיבת עיתונאים, יש לי את התזונאי הכי טוב בארץ, נעלה את מסת השריר ב-3-4 קילו ועשינו את זה" הם ניתקו איתי קשר.

<עדי ברקן: אין יותר עדי ברקן.

<עדי ברקן: גם מיקי בוגנים החרים אותי, עמדתי להתאבד.

<עדי ברקן: אבל תבינו דבר אחד.

<עדי ברקן: אלה האיורים של המעצבים.

<עדי ברקן: אלון לבנה, שמעתם עליו?

<עדי ברקן: האיור האמצעי זה אלון לבנה, כשאומרים לו "אישה" לזה הוא מתכוון.

<עדי ברקן: אני אקח ילד בן 4, אשבור לו את האגן הוא לא יוכל להיראות ככה.

<עדי ברקן: כשזה המודל?

<עדי ברקן: איך אתן צריכות להרגיש.

<עדי ברקן: גנטית רק אצל חייזרים יש 4% כאלה.

<עדי ברקן: רק אצל חייזרים.

<עדי ברקן: ואלה המודלים.

<עדי ברקן: וכשאני שואל איך אתן מרגישות בטח תגידו שאתן מרגישות טוב.

<עדי ברקן: דרך אגב, ידעתם שיש 32 סוגי גנטיקה לנשים?

<עדי ברקן: אני רוצה לראות עוד אחד כשאני יוצא החוצה, חוץ מאפס.

<עדי ברקן: עוד אחד.

<עדי ברקן: הילדה דיברה על האמהות.

<עדי ברקן: להגיד לכם את האמת, קשה לבקש מכם לגדול בריאים.

<עדי ברקן: והזכות שלכם לדעת שני דברים: א.

<עדי ברקן: אתם קמים בבוקר, כשאתם עומדים מול המראה, תבינו שזה הדבר היחידי האמיתי שתראו באותו יום, לצערי.

<עדי ברקן: בחוץ רק מוצצי דם וכרטיסי אשראי נמצאים.

<עדי ברקן: ברגע שאתם לא מרגישים טוב ואתם צריכים לדבר טוב, קשה לדבר עם האמא שכל היום עומדת מול ג'ינס ומתה להכנס לג'ינס מידה 24 של קסטרו כי היא לא תשמע אתכם.

<עדי ברקן: קשה לבקש מאנשים במשרד החינוך שידברו כי במשרד החינוך נכון להיום לא מדברים על הפרעות אכילה.

<עדי ברקן: עם מי אתם אמורים לדבר?

<עדי ברקן: למי אנחנו צריכים לפנות?

<עדי ברקן: ואז אני מגיע לבית ספר ואז פונה אלי ילדה בת 12 אומרת לי "עדי, אני מקיאה פעמיים בשבוע, זה בולמיה?

<עדי ברקן: " אני אמרתי לה "כן".

<עדי ברקן: "מה אני עושה עם זה?" "דברי עם אמא".

<עדי ברקן: "אני אדבר עם אמא, היא תיקח אותי כמו אמא של סיוון לפסיכיאטר, אני לא פסיכית, בסך הכל רציתי ללכת לבית הספר ולחזור הביתה בשלום" והיא צודקת.

<עדי ברקן: אז אם היא לא יכולה לדבר עם אמא ולא יכולה לדבר עם - - - עם מי היא אמורה לדבר?

<עדי ברקן: וזו הסיבה שאני מגיע ליחידה צבאית, לוחמים בגולני, רק גברים.

<עדי ברקן: מי קם בבוקר עומד מול מראה, ועם גברים הלכתי יותר רחוק "מת על עצמו" כמובן שאף אחד לא קם.

<עדי ברקן: אף גבר לא קם.

<עדי ברקן: תפסתי איזה יניב אחד, 1.87 מטר, אוכל ארבעה חמסניקים לארוחת בוקר, משהו כזה.

<עדי ברקן: מלח הארץ, יפה למות.

<עדי ברקן: ואני שואל "יניב מה קרה" הוא אומר "אני אגיד לך מה קרה עדי, אתה לפני שלוש שנים צילמת אותי - - - לקסטרו" "אוקיי, מה הבעיה?

<עדי ברקן: " "מה הבעיה?" "עשית לו קוביות בבטן" "מה הקשר?" הוא אומר לי "מה הקשר?

<עדי ברקן: אני מאותו יום יוצא מהבסיס רק עם טישרט שחור".

<עדי ברקן: אמרתי לו "עוד מעט תגיד לי שאתה גם לא מוריד חולצה בים" והוא אומר לי "איך ידעת".

<עדי ברקן: הבעיות של דימוי גוף מגיעות מ-1001 סיבות.

<עדי ברקן: יש פה בעיה עיקרית.

<עדי ברקן: באותו יום שקלווין קליין הכניס את קיית מוס התחיל גם השינוי במדיה.

<עדי ברקן: ותוך כמה שנים קיבלנו פה ב-1993, ערוץ 2 וערוצים מסחריים, בעצם קיבלנו את זה כמובן מאליו ונתנו למעצבים לקבוע לנו את ה - - - הכי חשובים.

<עדי ברקן: זה איך לקום בבוקר ולהרגיש טוב עם עצמכם.

<עדי ברקן: כשזו התמונה שזוכה ב"צלם השנה" של חבר שלי בפאריז של זארה, אתם לא צריכים לחשוב פעמיים על מה אנחנו מדברים.

<עדי ברקן: כשאני בשבוע שעבר הייתי באיזה קיבוץ ליד אילת קמה ילדה בת 12 ואתם יכולים לשמוע את השאלה שהיא שאלה אותי, אחרי ההרצאה שלי.

<עדי ברקן: "עדי, אנורקסיה זו מחמאה או קללה?

<עדי ברקן: " את האמת כמו שזה מוצג כרגע זו מחמאה.

<עדי ברקן: כשאני פותח את המייל ואני רואה ילדות בנות 14 שולחות לי תמונות, עזוב שהן שדופות לגמרי, כולן חיוורות כי הן רואות את זה שמעלימים לאנשים את הפנים אנשים בפרסומות, זה פקטורי 54, הוציאו לכם את העיניים השנה, שמעתי שבתכנית בשנה הבאה מוציאים לכם את הכבד, את השחלה ואת העין השניה.

<עדי ברקן: הם לא רוצים אתכם.

<עדי ברקן: הם רוצים שלא תהיה שום - - - שונה מטום בויז.

<עדי ברקן: הם רוצים רזים ושדופים, כן שיהיה דופק, וזהו.

<עדי ברקן: ואתם באים, ואתם נולדתם לזה.

<עדי ברקן: אלה חוברות הצביעה.

<עדי ברקן: אני נולדתי, - - - חבילה של טושים.

<עדי ברקן: אתם מקבלים טוש אחד היום.

<עדי ברקן: עם טוש אחד סיימתם את החוברת.

<עדי ברקן: ואז הולכים להמבורגר, תלכו למקדונלד, תקבלו מתנת ילדים, מה תקבלו שם?

<עדי ברקן: את הבובה.

<עדי ברקן: מי מעצב את הבובה הזאת?

<עדי ברקן: זה שמעצב לרלף לורן.

<עדי ברקן: ואז השפה בבית, "אל תאכלי זה משמין, וזה דיאט" נקרע לי הלב עליכם.

<עדי ברקן: אנחנו נמצאים כרגע במומנטום והמומנטום אומר שני דברים: עכשיו אנחנו הולכים לשפץ את חוק הפוטושופ, לפחות שהבעלים של קסטרו ורנואר, כל אלה, כשהם בוחרים את האנורקטית הבאה, שתרעד להם היד כי מנהל הבנק הולך להתקשר אליהם.

<עדי ברקן: אנחנו הולכים לעשות את זה שסוף סוף משרד החינוך יוכל לדבר איתכם על בעיות של דימוי גוף כי אם אנחנו לא נדבר איתכם, עם מי תדברו?

<עדי ברקן: ואנחנו נלך יותר מזה, ואני אומר לכם, ואני מחויב לזה, שעד הקיץ הבא סוף סוף תוכלו לראות בובות שעווה אחרות כי הבובות ראווה והשעווה שמוצגות שם, לא קיים, זה רק פנטזיה של אנשים, ותיקחו את הבנים הצידה, ותשאלו את הבנים באמת, לא שאתם צריכים חיזוק מהבנים, אתן יותר חזקות מהם, למה באמת גברים אוהבים או נמשכים, אם זה באמת אכפת לכם, הוא יגיד לכם את האמת.

<עדי ברקן: זה לא זה.

<עדי ברקן: זה בן או בת, דרך אגב?

<קריאה: בן.

<קריאה: בת.

<עדי ברקן: הבחור היפה הוא מהאח הגדול והבחורה החמודה שהגיעה לפריז.

<עדי ברקן: מה המשותף לשניהם?

<עדי ברקן: מעבר לזה שלשניהם אין מחזור כמובן, מה המשותף?

<עדי ברקן: הם נראים אותו דבר.

<עדי ברקן: אם תקחו תוכנת פוטושופ ותנקו את השיער תראו שזו אותה גולגולת.

<עדי ברקן: זו המימיקה, זה לא פוטושופ.

<עדי ברקן: זה אמיתי.

<עדי ברקן: בואו נראה אם יש אישה או גבר אמיתי גנטי כזה.

<עדי ברקן: ועל זה צריך להתלבש בגד.

<עדי ברקן: איזה בגד.

<עדי ברקן: איזו מידה?

<עדי ברקן: מה זאת המידה הזאת?

<עדי ברקן: אתם מכירים את רותם סלע?

<עדי ברקן: אוקיי.

<עדי ברקן: רותם סלע צילמתי אותה שבע שנים לפני זה אבל ביקשתי מהמאפרת שלה, תצלמי אותה כדי שאוכל להראות סוף סוף לילדים בהרצאות איך היא נראית.

<עדי ברקן: שימו לב את ההבדלים בין הפנים לגוף.

<עדי ברקן: פנים של אמסטף, הגוף אצלה יותר קטן.

<עדי ברקן: אבל גם התחילה מלחמה "אני אתבע אותך" אני מחכה לתביעה, לפני שנה צילמנו שער לבלייזר, ומה היא כתבה?

<עדי ברקן: "עשר פעמים בשנה אני מרשה לעצמי משולש פיצה, בשאר הזמן אני מרעיבה את עצמי כדי שאתם תוכלו להנות מתמונות שלי בביקיני" זה גם נקרא רזה גנטית.

<עדי ברקן: זו תמונה שצילמנו שבע שנים לפני כן.

<עדי ברקן: זו מידה 38.

<עדי ברקן: הגנטיקה לקחה אותה למידה של חרגול.

<עדי ברקן: אני רוצה להראות לכם עד איפה הלכתי.

<עדי ברקן: ספרתי לכם שאני בן של ניצולי שואה, בראש השנה לפני שלוש שנים המצב של אבי קצת הידרדר ועברתי לגור עם ההורים שלי ואז אותם בנים ובנות שסבלו מדימוי גוף הגיעו להורים שלי הביתה ואז בוקר אחד אבא שלי קם ואמר לי "עדי אתה יודע, אתה מזכיר לי בדיוק כמו שאני עברתי את השואה, אתם כמו הגרמנים, רוצים שכולם ייראו אותו דבר", ואני מסתכל עליו ואומר "אבא שלי הכי, כאילו אאוטסיידר" ואז אמרתי לו "אבא, תן לי אישור לעשות סרט שישווה את השואה שאתה מדבר עליה, שאתה חווית, למה שאתה חושב שאנחנו עושים".

<עדי ברקן: אבי השתחרר מאושוויץ בגיל 17 שקל 27 קילו, אני לא זכיתי לראות שום דבר מהמשפחה שלי, כולם הפכו שם לסבונים.

<עדי ברקן: יש לי אישור לעשות את זה, צילמתי את הסרט, האשמתי שם את קסטרו, את רנואר, פייר, אם אני גבי - - -, אני תובע את עדי ברקן כל החיים שלי על הוצאות דיבה, אם הוא משקר.

<עדי ברקן: עשיתי את הסרטון, לצערי ערב ראש השנה אבי נפטר, סיימנו את השבעה והעליתי את הסרטון.

<עדי ברקן: עברו שלוש שנים וחצי, אני כל יום יורד לתא מחפש את התביעות.

<עדי ברקן: למה התביעות לא מגיעות?

<עדי ברקן: כי הם יודעים שאני צודק, הם אומרים לכם בפנים "עובדים עליכם ואנחנו לא סופרים אתכם אחרי הקופות" אני רוצה שתראו עכשיו את הסרטון, ואחר כך ניתן לכם זמן לשאלות.

<עדי ברקן: (הקרנת סרטון)

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עדי על הרצאה מאלפת.

יפעת שאשא ביטון: ישבתי, וזו לא הפעם הראשונה שאני נחשפת לתכנים האלה ולמרות הבוטות ואני חושבת שדווקא הבוטות בצורת ההגשה היא זו ש - - -

<עדי ברקן: הייתי מאוד עדין היום.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: השתדלת.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני חושבת שדווקא הבוטות הזאת זה הבוקס בבטן שאנחנו צריכים כחברה ולהפסיק רגע לייפות את זה כי אני בטוחה שכל אחד מאיתנו ואני מוכנה אפילו לתת את עצמי כדוגמה, דווקא בגלל האומץ של שחף שבעיני היא מושלמת ואני לא יודעת עד כמה היא מרגישה שהיא מושלמת, ואני לא אומרת את זה כאן כי אנחנו ליד כולם, יכולתי לומר לך את זה גם באוזן, אבל אנחנו חוטאים כלפי עצמנו באיזה שהוא חטא שאנחנו באמת לא מקבלים את עצמנו כפי שאנחנו אלא אנחנו מנסים להתאים את עצמנו למודל שאנחנו רואים בחוץ, והסכמתי לגמרי עם השאלה אם יהיה ג'ינס במידה 38 אבל הוא יבוא עליה בול והיא רגילה ללבוש 36, היא לא תיקח את ה-38 כי גם אני לא הכנסתי שום מידה שהיא מעבר למה שאני רגילה ואף פעם לא הרגשתי שיש לי איזה שהן בעיות, ואני מדברת על כשהייתי קצת יותר צעירה, את החוכמה של גיל 40 אני לא אחליף בכלום.

יפעת שאשא ביטון: זה איזה שהוא מוד כזה שאם זה מעל המידה שאני רגילה לה, כנראה שמשהו לא בסדר בבגד ואז אנחנו לא לוקחים.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם אנחנו נצליח אפילו בקצת להביא לשינוי בנושא ה זה ולגרום לילדים, לפחות שיושבים כאן ואולי לחברים שלהם שיספרו אחר כך ולכמה שיותר בני נוער שיגיע אליהם לעשות את השינוי ואת הסוויץ' בחשיבה ושיהיו מסוגלים להסתכל על עצמם ולהרגיש בסדר עם מה שהם ולא לנסות לחפש מה שכולנו יודעים שאין באותם מקומות כי זה באמת בא מהפנטזיה.

<עדי ברקן: אני רוצה לומר עוד דבר.

<עדי ברקן: כשאני נשאבתי לתוך העולם הזה זה היה בעצם שנות התשעים, 1996, 1997, שמתי לי שלוש מטרות.

<עדי ברקן: ידעתי שאפשר להקטין את הבעיה הזאת ביותר מ-50% אם יעשו שלושה דברים: 1.

<עדי ברקן: מודל היופי חייב להשתנות, וזה משהו שהתחיל כקפריזה של מעצב אופנה שכל המעצבים מדברים באותה שפה וגם אם אני אשב ויבוא צלם ויגיד לי 'תשמע עדי אם אני מצלם את התאורה הזאת המחיר שלי יעלה ב- 450% ברור שאני אעשה את התאורה הזאת והם לא סופרים אף אחד, הם באמת חיים באגו.

<עדי ברקן: אז שינוי מודל היופי חייב להיעשות, בשביל זה יש חוק, אף אחד לא אוכף את החוק ואנחנו עומדים כרגע לשנות אותו.

<עדי ברקן: דבר שני- הבעיה שאף אחד לא מדבר אתכם על זה ואני נשבע לכם, הייתי ב-10, 15 פגישות במשרד החינוך.

<עדי ברקן: הפעם האחרונה הייתה בתקופתו של שי פירון ואני יודע שיש פה נציגים של משרד הבריאות ויותר מזה, כל מילה שאמרתי היום בחדר, אני עומד מאחוריה, חשוף לכל תביעה.

<עדי ברקן: אבל אין לי ברירה אלא לספר לכם רק את האמת כי מהמקום שאני נמצא קשה להראות לכם.

<עדי ברקן: הייתי בפגישה עשירית במשרד הבריאות, ונכנסתי פנימה וישבו נשים מאוד נחמדות, במשרד החינוך.

<עדי ברקן: התבלבלתי, כי שניהם צריכים לחטוף.

<עדי ברקן: במשרד החינוך ישבתי וכשאני מספר על המגיפה יושבים כולם ואומרים לי "אני לא מדברת על הפרעות אכילה בבית הספר" פאק, אנחנו בבעיה.

<עדי ברקן: אם אנחנו לא נצליח, במומנטום שאנחנו נמצאים, ואני חייב להגיד לכם, נפגשנו עם השר כחלון פגישה שלישית ביום התאגיד, כבוד שר האוצר ישב שלוש שעות איתנו בחדר ובחדר היו נציגים של צה"ל, החינוך, הבריאות והספורט, והוא נתן אישור עם תקציב לעשות פה תכנית לאומית.

<עדי ברקן: כרגע המשרד היחיד שעומד על הרגליים האחוריות זה משרד החינוך למרות שבעוד שבוע-שבועיים אנחנו עומדים להיפגש ונראה שבכל זאת יש אור בקצה המנהרה.

<עדי ברקן: אין מצב שאני לא אעמוד ואכניס את זה פנימה.

<עדי ברקן: אתם תקבלו את זה דרך השירותים, דרך החלונות.

<עדי ברקן: אין מצב שלא תגדלו עם החומר הכי חשוב.

<עדי ברקן: הדבר השלישי זה הטיפול בהפרעות אכילה.

<עדי ברקן: לא ייתכן שבחור ובחורה שהיו כבר בשבעה אשפוזים יקבלו את אותו חדר עם בחורה שהגיעה בגלל שהיא הורידה 14 קילו במקום 4.

<עדי ברקן: ושם הטפול הוא הרסני.

<עדי ברקן: אני חושב שמעל 80% מאלה שמגיעים להפרעות אכילה, נכנסו ממקום הרסני ופה אנחנו נעמוד עם הרגליים האחוריות כי לי יש עמותה היום ויש לי בעמותה 148 בני נוער, חלקם היו באשפוז, חלקם לפני אישפוז, חלקם - - - את האישפוז.

<עדי ברקן: אני לא נותן כדורים פסיכיאטריים, אני לא סוגר אותם, לא לוחץ להם בראש.

<עדי ברקן: למה אנחנו מצליחים במקומות שהם לא מצליחים?

<עדי ברקן: כי אנחנו באים מהמקום החברתי.

<עדי ברקן: רק מי שבא מהמקום החברתי יכול לטפל בבעיה חברתית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותכם לתת לנציגות של משרד החינוך, אני מוכרחה לומר שבשיח שאנחנו מנהלים אני כן מרגישה שיש פתיחות ורצון לעשות משהו בנושא, אם כי אני חושבת שאנחנו נהיה תמימי דעים שאנחנו עדיין מחפשים את הדרך הנכונה.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך היה שותף במפגש שלנו אצל האוצר ונתתי דוגמאות של בנות בבית הספר שמתביישות לאכול, הן לא לוקחות אוכל כי זה לא נעים לאכול ליד חברים או שלוקחות את האוכל ומחזירות אותו הביתה כמו שהוא.

יפעת שאשא ביטון: תופעה של הקאות בשירותים, אם פעם חיפשנו סיגריות בפינות עישון, היום אנחנו מחפשים אותם בתאי השירותים.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שזו תופעה שאנחנו צריכים להתמודד איתה ואני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם, כמובן ממקום של התגייסות של כולם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<נטע ידיד: אני אומר מה אנחנו עושים, אני לא חושבת שזה המקום הנכון להכנס לוויכוח.

<נטע ידיד: קודם כל אני חושבת שבמערכת החינוך רגישים מאוד לכל הנושא הזה של דימוי גוף ודיאטה והפרעות אכילה.

<נטע ידיד: זה שלא מדברים על זה בפרהסיה בפני התלמידים ומעבירים שיעורים על הפרעות אכילה, עדיין לא אומר שהרגישות לא קיימת.

<נטע ידיד: המורים מאתרים תלמידות שעושות דיאטה, כאשר הם מאתרים יש לנו נוהל שאומר בדיוק - - - ואם אנחנו יכולים לאתר את התלמידים, האיתור יכול להיות או בעזרת מורות ספורט, בטח לא נערות בולמיות, אלא אם אני מדברת אז אולי נערות שירדו מאוד במשקל, אני חושבת שבהחלט בשיעורי ספורט אפשר לשים לב לזה.

<נטע ידיד: אני חושבת שברוב המקרים זה קורה כשבנות מספרות על חברות שלהן.

יפעת שאשא ביטון: אבל רואים אותם בעין.

יפעת שאשא ביטון: את רואה ילדה שנכנסת כשהיא - - -

<נטע ידיד: נערה בולמית את לא רואה בעין, נערה אנורקטית כן, אם היא ירדה בקיצוניות.

<נטע ידיד: אבל אנחנו לא מחכים לרגע שנערות תהיינה אנורקטיות, אנחנו רוצים לאתר אותן בתחילת הדרך ולא לחכות שהן יגיעו למצב שהן כבר אנורקטיות.

<נטע ידיד: אז קודם כל אני רוצה לומר שהיועצים החינוכיים עוסקים בנושא הזה, מדברים על הנושא הזה, כל שנה מועברות תכניות בנושא הזה.

<נטע ידיד: מדי שנה יש ימים מרוכזים ליועצים בנושא הזה.

<נטע ידיד: ישנה תכנית "בעד עצמי" שנכתבה בעבר, היא עכשיו משודרגת, עושים בה מיני שיפורים בהתאם למה שהתרחש בשטח, ובנוסף במרץ אנחנו משיקים יחד עם כל הקבוצה הזאת שכותבת את "בעד עצמי" שזה מנהלת מרכז "שחף" ו-DOVE העולמי, ודוקטור זק שהוא גם פסיכיאטר, אנחנו משיקים במרץ עוד שתי חוברות שתהיינה לילדים בבתי ספר יסודי ולילדים בחטיבות ביניים כאשר התכנית הזאת תועבר בכל בתי הספר, בכל הכיתות, זאת המטרה.

<נטע ידיד: אני יכולה לומר גם שבמרץ יהיה יום של השקה של הנושא הזה.

<נטע ידיד: החוברת מפורסמת באתר שפינט, באתר שפינט שלנו יש אזור מיוחד שמוקדש בדיוק לנושא הזה של דימוי גוף והפרעות אכילה כאשר יש שם הרבה מאמרים ותכניות ופעילויות ליועצות בתי ספר.

<נטע ידיד: הן לא צריכות לחכות לתוכניות "בעד עצמי".

<נטע ידיד: אני רוצה לומר משהו על התכנית "בעד עצמי" התכנית "בעד עצמי" היא תכנית מומלצת למורים.

<נטע ידיד: המורים בוחרים איזה חלקים מהתכנית הם בוחרים להעביר.

<נטע ידיד: זו תכנית למורים, לא לתלמידים.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שהתלמידים בעצם יכולים לא להיחשף לכל התכנים שם.

<נטע ידיד: זו תכנית שיש בה עשרה שיעורים, המורה לא בדיוק חייב לעשות את כל עשרת השיעורים, זה שיח בין המורה לבין היועצת מה נכון באותה שנה, מה לא נכון באותה שנה, אבל השיח בהחלט מתמקד בנושאים אחרים, לא בנושא של הפרעות אכילה, אני חייבת לומר שאנחנו באמת מתמקדים בכל מה שקשור באורח חיים בריא ובכל הנושא שקשור לדימוי גוף.

<נטע ידיד: אנחנו מדברים על פעילות גופנית נכונה, אנחנו מדברים על אכילה נכונה, אבל אנחנו לא מתייחסים לא לנושא של דיאטה ולא לנושא של משקל.

<נטע ידיד: אני חייבת לומר שיש שם איזה שהוא מאמר שאני לאחרונה תירגמתי אותו של החברה העולמית בהפרעות אכילה, לאנורקסיה, והם במפורש אומרים, שמים דגש על בריאות ולא על משקל וממליצים שכל התכניות לא תעסוקנה בנושא של הפרעות אכילה, הם טוענים שכל ההתעסקות בנושא של BMI גורם לילדים לעשות דיאטה ובעצם יוצר את ההיפך, משהו מאוד דומה ל נושא של אובדנות.

<נטע ידיד: כמו שאת הנושא של אובדנות - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל היום המחקרים אומרים, אני רציתי לתת את זה כדוגמה אמרתי שאחכה שתסיימי.

יפעת שאשא ביטון: פעם אמרו לא לדבר על אובדנות כדי שזה לא יוביל לאובדנות.

יפעת שאשא ביטון: היום כל המחקרים בעולם מזהים שהדרך הראשונה, הקטליזטור הראשון למניעה של אובדנות זה כן לדבר על זה וכן להציף את זה, ואני מוכרחה ברשותך נטע, כי אני אוספת את הדברים, אגב, אני באה ממערכת החינוך ומאוד חפצה ביקרה, כמו שאתם יודעים, היא יקרה לליבי.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני כן מזהה בנושא הזה, אני לא אומר כשל, אבל משהו שאנחנו לא עושים נכון ואני אומר למה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מצד אחד לא מעלים את הנושא של המשקל אבל כל החברה מציפה את הנושא של המשקל.

יפעת שאשא ביטון: הם מדליקים את הטלוויזיה ורואים את כל התכניות שאפשר לדיאטה ואת הכדורים שאפשר לדיאטה וכל מיני דברים, יש תה כזה ותה אחר, הם כל הזמן חשופים לזה אז כאילו בבית הספר לא מדברים אבל דופקים להם עם זה בראש כל הזמן, אחרי החגים בכלל זאת תופעה כי כולם מדברים על הדיאטות שאחרי החגים, אם זה התכניות השונות ואם זה הפרסומות השונות וכל הזמן חלק מהסביבה שלהם וזה שאנחנו בבית ספר אומרים כאילו אנחנו לא נוגעים ולא מדברים על זה, זה לא מעלים את הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: היא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מטפלים בה.

<נטע ידיד: זה לא עניין של לא מדברים.

<נטע ידיד: אנחנו כן מלמדים אותם להתייחס באופן, מה שאתה עשית פה שאני חושבת שהוא נפלא, זה להראות את התמונות, להראות שיש פוטושופ, להראות שהתמונות הן שקריות, אני חושבת שזה נהדר.

<נטע ידיד: זה בדיוק חלק מהדברים שגם אנחנו עושים אותם.

<נטע ידיד: המטרה היא באמת להראות שמה שקיים הוא שקרי, הוא לא אמיתי ובעצם לנסות ללמד את הילדים לאהוב את הגוף שלהם בזכות מה שהוא.

<נטע ידיד: אני מסכימה איתך, אני מסכימה עם כולכם, ישנה איזו שהיא מגיפה עולמית - - -

<קריאה: המרחק היום בין מערכת החינוך לתלמידים גדל.

<קריאה: אני לא אגיד שזה שלושים שנות אור, אבל גדל מאוד.

<קריאה: הילדים לא צריכים שאתם תדברו איתם על הפרעות אכילה.

<קריאה: הם יודעים הכל.

<קריאה: הבעיה שלכם שאתם ניזונים והמחקרים מגיעים מפסיכיאטרים של הדור הקודם.

<קריאה: הפסיכיאטרים של הדור הקודם לא יודעים מה זה שבחורה קמה בבוקר ורוצה רווח בין הרגליים.

<קריאה: הם מכירים מה שמופיע בספרי DSL, רצון לשליטה, הטרדות מיניות, אני מכיר את כל הקשת, אני 17 שנה שם ואני רואה 6,000 בני נוער בחודש.

<קריאה: לי אי אפשר לספר סיפורים.

<קריאה: אני חי איתם מהבוקר עד הערב.

<קריאה: כשלוקחים את זה, ואני לא מאשים אתכם, פשוט מאיפה שאתם - - - היא כבר לא אקטואלית.

<קריאה: אני יושב במשרד הבריאות והרגולטור איתי, אנחנו נפגשים בשבוע הבא עם מר ליצמן, עם המנכ"ל, עם כולם, כדי לדון בעצם איך עושים בעצם שינוי בטיפול בהפרעות אכילה.

<קריאה: בטיפול עצמו.

<קריאה: אני מופיע במחלקות, והבנות שלי חלקן שמגיעות למצב של תת משקל אני מאשפז אותן, כי עם כל הכבוד, אין לי בית חולים, ומבקר במחלקות.

<קריאה: מה כתוב שם?

<קריאה: "מחלקת פיטום" רק מפטמים אותן.

<קריאה: הם לא מסוגלים להגיע אליהן.

<קריאה: אם היא מגיעה עם בעיה של אונס, יש להם שפה משותפת.

<קריאה: אבל הבעיה החברתית שזה 90% מאלה שנמצאים במחלקות, הם לא שמים לב, ואז היא יוצאת החוצה, עלתה במשקל, אבל על הראש לא עבדו.

<קריאה: בטח שהיא תחזור אליך.

<קריאה: במחלקות מתחלפות, הציריות במחלקות מסתובבות, מחליפים אותם.

<קריאה: מחליפים את הציריות כי לא - - - שם.

<קריאה: צריכים להבין ואני מקווה מאוד שבפגישה עם שר הבריאות יבינו שבבעיה חברתית לא מטפלים בשפה של בעיה פסיכיאטרית.

<קריאה: אלה שתי שפות שונות לגמרי.

<קריאה: צריך לייצר שותפות של השפה.

<עדי ברקן: בגלל מצוקות כלשהן כרגע כל בעיה של הפרעת אכילה מגיעה לאותה מחלקה שיושב שם אותו פרופסור שבחיים לא פתח את התריס לראות ברחוב אולי קרה משהו.

<עדי ברקן: צא החוצה - - - בעיה.

<עדי ברקן: אבל כשיושב שם מנהל מחלקה ואומר לי "עדי, אני האלוהים, ואני מבין את הבעיה" אז קודם כל אלוהים נגלה אליי, זכיתי, אבל מצד שני לי אי אפשר לספר סיפורים כשאני יוצא וחוזר הביתה יושבות הבנות ומספרות לי את האמת מה קורה בבית הספר, מה קורה בצבא ומה קורה בפנים, - - - תקשיבי, אני נפגש עם 3,000 בני נוער, זה 100 בני נוער בחודש.

<עדי ברקן: אני שואל כשאני נכנס לכיתה "האם מישהו ראה את התכנית בעד עצמי" אף אחד לא קם.

<עדי ברקן: 150,000 תלמידים, אף אחד לא קם.

<עדי ברקן: איפה התכנית הזאת?

<נטע ידיד: החוברת היא למורים.

<נטע ידיד: אנחנו מוציאים הנחיות ואני רוצה לומר עוד משהו, אתה יוצא מתוך הנחה שכל בחורה שעושה דיאטה תהיה אנורקטית.

<עדי ברקן: לא - - -

<נטע ידיד: אבל אני רוצה לומר שלפחות ממה שאני ניזונה עד היום הבעיה היא קודם כל בעיה נפשית.

<נטע ידיד: היא יושבת על מקום מאוד נפשי, היא לא יושבת רק על מקום חברתי.

<עדי ברקן: --- לא לשים בגד ים.

<עדי ברקן: בטח שזה נפש.

<עדי ברקן: זה בא מלחץ חברתי.

<עדי ברקן: היא לא נאנסה - - -

<עירית ליבנה: אני רוצה לומר כמה דברים.

<עירית ליבנה: קודם כל אנחנו לא מדברים פה על הקטע הטיפולי.

<עירית ליבנה: עדי, בוא נעשה הפרדה נורא מלאה בין התפקיד של - - - אני חושבת שאם היה מישהו שדיבר איתך - - -

<עדי ברקן: את היחידה.

<עדי ברקן: אז אולי - - -

<עירית ליבנה: אנחנו ביחד נעשה את השינוי.

<עירית ליבנה: קודם כל אני חושבת שצריך לעשות הפרדה מאוד ברורה בין קשיים של טיפול, שזה צריך, כל רופא ופסיכיאטר כבודו במקומו מונח.

<עירית ליבנה: התפקיד שלנו פה הוא לעשות את השינוי הרבה לפני כדי שלא תהיה להם עבודה.

<עירית ליבנה: דבר שני, הם לא קהל, אני חושבת שמי שאנחנו צריכים לקחת זה את ההורים ואת החברה.

<עדי ברקן: ההורים דפוקים לגמרי.

<עדי ברקן: זה לא - - -

<עירית ליבנה: אני גם אמא.

<עירית ליבנה: לא, הורים לא דפוקים.

<עדי ברקן: הרוב.

<עירית ליבנה: בגני ילדים מדברים על תכנית שנקראת "ילדים אמיתיים באים בכל הגדלים" אנחנו מתחילים ולדעתי זה לא מאוחר מדי, אבל היינו צריכים להתחיל הרבה קודם בנושא של דימוי עצמי.

<עירית ליבנה: ומה שנטע אמרה - - - אם אנחנו נקנה ביחד כלים יותר בריאים, אנחנו לא נגיע למצב הזה שצריך להציל אותם.

<עירית ליבנה: כי ילד שבוחר מה לאכול בגיל 3 ואיך הוא מושפע מהלחץ החברתי בגיל 5 או 6, לא יגיע לסיטואציה הזאת.

<עירית ליבנה: מי שראה אתמול את הסרט של רן שריג שהוא התמקח עם הבת שלו ואמר לה "את שמנה" אז אם התקשורת עושה לנו את העונש הזה, רן שריג עם סדרה מדהימה של מאבקים שאנחנו נחשפים, וזו הייתה הסיטואציה אתמול בערב בסרט, אז מה אנחנו רוצים מהם?

<עירית ליבנה: אז יש לנו עבודה גם על התקשורת, עוד לפני שאנחנו באים בטענות אלינו כאמהות לילדות צעירות, אני לא צריכה להגיד לך, העונש מגיע לאמהות ולא לילדות האלה.

<עירית ליבנה: ונכון, לפני שאנחנו אומרים לעבוד עם הילדות, בוא ניקח על עצמנו פה גם לעבוד קצת עם האמהות הצעירות ואיתן לעבוד ואנחנו פה אחת המשימות, קודם כל ביחד, אני חושבת שכמו שאמרתי לך - - -

<עדי ברקן: אני מתחנן לביחד.

<עירית ליבנה: נכון.

<עירית ליבנה: אנחנו יכולים רק ביחד.

<עירית ליבנה: אבל לנו פה משימה זה לקחת את ההורים הצעירים יותר כי הם בגיל ואפילו בטרנדים, תראה את כל האמהות שהולכות עם הג'ינסים החתוכים, זה בדיוק זה.

<עדי ברקן: הדור הזה הדפוק, בוא נציל את הדור הבא.

<עירית ליבנה: יפה.

<עירית ליבנה: אבל מי שיכול לעזור זה הן לעצמן והן לילדות הצעירות יותר.

<עירית ליבנה: בוא ניתן להם את הכלים ביחד.

<עירית ליבנה: אני חושבת שזאת משימה של כולם ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

<עירית ליבנה: אני פותחת ואני אומרת, משרד החינוך היום כן - - - שותפויות, אני מנהלת עכשיו מעגל של שותפויות, צריך.

<עירית ליבנה: אבל בוא, אני לא מזלזלת באנשי מקצוע.

<עדי ברקן: גם אני לא.

<עירית ליבנה: קצת, בנימה.

<עירית ליבנה: אני חושבת שיש לכל אחד את התפקיד שלו.

<עירית ליבנה: אבל השיתוף, זה סוד ההצלחה שלנו וגם לבחור את קהל היעד הנכון.

<עדי ברקן: לקח 15 שנה לבוא ולהגיד לי "בוא נעבוד ביחד" עכשיו - - -

יפעת שאשא ביטון: עדי, אני לא מקיימת את הוועדה הזאת כדי שזה יהיה - - - אנחנו פה בנקודת זמן מסוימת ו- - - חיובי ואני חושבת שהאמירה שיצאה כאן היא מאוד אופטימית מבחינתי ובהחלט פותחת פתח.

<עירית ליבנה: אני רוצה להוסיף את הבנים שלא נשכח אותם כי - - - נמצאים, אנחנו כל הזמן מתייחסים רק אל הבנות אבל גם בנים עושים דיאטה ומסתכלים.

יפעת שאשא ביטון: יש לי הרבה מה לומר בעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר במשפט שגם השיח שמתנהל היום על אורח חיים בריא, לא רק במשרד החינוך אלא בכלל, גם במשרד הבריאות, גם הוא כושל באיזו שהיא מידה כי הם מדברים על מניעת השמנה כל הזמן ולא לוקחים את זה למקום נטו של בריאות.

יפעת שאשא ביטון: תמיד זה בא איך שהוא בהקשר של המשקל ואני תוהה איזה מסר אנחנו מעבירים לצעירים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: חשוב שגם זה ייאמר, אבל אפשר לפתוח את זה עוד הרבה.

יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת את האמירה החיובית של משרד החינוך של שותפות, ואני באמת מאמינה כי אני עובדת יחד עם עירית אז תודה רבה.

<עדן שחר: אני רוצה לדבר בתור הנוער.

<עדן שחר: בתור מה שאנחנו, בבית הספר שלי באזור הדרום, מאוד עובדים על לנסות לפתור את הדברים, אבל עדיין, ברגע שאנחנו ילדים ולוקחים אותנו לשקול את ה-BMI בגיל כזה קטן וכל אחד אומר כמה הוא שוקל ומה הגובה שלו ויש ילדים שזה מביך אותם.

יפעת שאשא ביטון: צריך להפסיק את השקילה בבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: נקודה.

<עדן שחר: יש לי שאלה אליכם.

<עדן שחר: מי מכם שתהיה בדייט עם מישהו והיא תאכל המבורגר מולו או סלט.

<עדן שחר: מי שכן שתרים יד.

<עדן שחר: מי שתאכל המבורגר.

יפעת שאשא ביטון: מפסידה מי שלא לוקחת המבורגר.

<עדן שחר: גם לדעתי.

<עדן שחר: למי מהבנים פה שיראה את זה יזדעזע, הוא יגיד "אני לא יוצא איתה לדייט שני".

<עדן שחר: ומשפט אחרון, אני רוצה שכולם פה אחרי הדבר הזה לא יצאו החוצה ויתעלמו מכל מה שקרה פה גם בהתחלה שהיא באה ודיברה על האיפור, והמידות של הג'ינסים, אני בטוחה שיש פה גם בנים שזה מזיז לכם.

<עדן שחר: אז נסו להיות עצמכם, לאהוב את עצמכם ולאהוב את מי שסביבכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: עדנה, מנהלת בית הספר החולה.

<עדנה בז: תודה.

<עדנה בז: אני שמחה שדיברת כי באיזה שהוא שלב הרגשתי ששוב המבוגרים מתנצחים אחד עם השני מעל ראשי הילדים, כמו שאנחנו נוהגים לעשות.

<עדנה בז: אני רוצה להגיד כמה דברים.

<עדנה בז: בבית הספר שלנו פועלת התכנית "בעד עצמי" לא עם כל תלמידי בית הספר אבל בהחלט כל פעם נבחרת כיתה, ואנחנו מקיימים את זה, ואני יכולה להגיד שבתוך זה המצאנו איזו שהיא סדנה שקראנו לה "אם ובתה, אב ובנו" זה לא כל שנה קורה, אבל מחנכת שבחרה לשבת עם הבנות ומחנך או מורה באותה כיתה לקח את הבנים כדי שאמא מדברת עם בתה, אבא עם בנו, אבל זה בבית הספר.

<עדנה בז: אני מספרת רק שהדבר הזה קיים ואפשר לדבר עוד על הרציונל.

<עדנה בז: אני רוצה להגיד בצורה קצת פרובוקטיבית, עדי, אני מאוד שמחה על המאבק שלך היום אבל אתה היית בתחילת הדרך חלק מאוד גדול של המגפה הזאת.

<עדי ברקן: אם לא, לא הייתי פה.

<עדנה בז: יפה.

<עדנה בז: אתה היית מיוצריה, אז בוא לא נשכח את המקום הזה.

<עדי ברקן: לא - - -

<עדנה בז: אולי לא יוצריה אבל אתה היית שם במקום, אני לא רוצה להאשים אותך.

<עדי ברקן: את היית בהרצאה?

<עדי ברקן: אמרתי את זה.

<עדי ברקן: אני הייתי אחד מהם.

<עדי ברקן: זה היה לפני 15 שנה.

<עדי ברקן: את יודעת כמה בנות הוצאתי מהקבר ב-15 השנה האחרונות?

<עדי ברקן: 1,642.

<עדנה בז: אני אמרתי שאני אהיה פרובוקטיבית.

<עדנה בז: אני אומר מה אני רוצה לומר פה, אני חושבת שהבעיה העקרונית היא לא רק בעיות אכילה.

<עדנה בז: יש משבר ערכי בחברה שלנו שהכסף הפך להיות ערך לפעמים יותר מאחריות חברתית, אחריות למה ילדה מרגישה כשאני אומר לה "לכי תורידי 4 קילו" או "אני צריך עכשיו את הכסף הזה" אז זה לא משנה מה ירגישו הבנות, לא משנה מה ירגישו הבנים - - -

יפעת שאשא ביטון: חברות הבגדים מבקשות את המודלים האלה.

<עדי ברקן: אני רוצה לעשות לך - - - מי שקובע בסופו של דבר זה המעצב.

<עדי ברקן: אני מקבל סקיצה, אני דרשתי מהדוגמנית מה שהמעצב ביקש ממני.

<עדי ברקן: אם אני - - - את המידות האלה - - - לסוכנות אחרת.

<עדי ברקן: באופן אוטומטי את צריכה לרדת 4 קילו.

<עדי ברקן: ועוד משהו, לפני 25 שנים כשהיינו צעירים לא ידענו שהמבנה הגנטי של האשה הישראלית שונה מהגוף האירופאי.

<עדי ברקן: האשה הישראלית באגן קצת יותר רחבה.

<עדי ברקן: כשאנחנו חוזרים לאירופה ואנחנו עובדים פה עם מספר שהוא נמוך ב-20%, באופן אוטומטי - - - בסופו של דבר זה המעצב.

<עדי ברקן: אם אני לא אמלא את רצון המעצב, הוא לא יהיה אצלי.

<עדי ברקן: אם לא הייתי אחד מאלה אז, לא הייתי - - -

<עדנה בז: ממש עוד כמה משפטים.

<עדנה בז: אני רוצה להגיד על המשבר הערכי הזה, אני חושבת שאנחנו קצת בבלבול ערכי מה באמת חשוב, מה נכון, איפה אני שמה את עצמי בתוך החברה הזאת, כמה אנחנו מובילים את הערך האגוצנטרי האישי מול הערך החברתי, הדברים קצת התבלבלו והתקהו בזמן האחרון, אחד הדברים שאנחנו מתמודדים איתם זה המכנסיים המאוד מאוד קצרים בעיקר של הבנות, ואני באופן אישי הרמתי דגל כזה, יש כאן תלמידים שלי, וכשהם באים ואומרים לי "עדנה, אין בחנויות את המכנסיים שאת מבקשת מאיתנו, אין.

<עדנה בז: אין" והיה פה ויכוח ואני רוצה להגיד את מה שאתה אומר, אל תקנו.

<עדנה בז: אל תקנו.

<עדנה בז: המעצב בסופו של דבר יראה שהדבר הזה נשאר בחנות, ואני מבינה שאני - - - אבל זה הכוח החברתי.

<עדנה בז: אני רוצה להגיד דבר אחרון, פרויקט כזה, פרויקט אחר, "בעד עצמי" עוד פרויקט ועוד סדנה, אני מרגישה שמה שחסר גם בבית וגם בבית הספר זו הנוכחות האמיתית של המבוגרים בחיים של הילדים.

<עדנה בז: זה נעדר.

<עדנה בז: זה לא משנה כמה פרויקטים נביא וכמה נדבר, אנחנו לא מדברים מספיק ואנחנו גם לא מדברים אמיתי.

<עדנה בז: כי כשאנחנו נוכחים באמת, הכל יעלה.

<עדנה בז: אנחנו לא צריכים את משרד החינוך שיגיד לנו מה לעשות ואיך לעשות, אנחנו לא צריכים את זה.

<עדנה בז: אנחנו צריכים את הזמן, את ה- - - הרגשית ושל הזמן להיות שם באמת עם הילדים שלנו.

<עדנה בז: אנחנו לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם מעבר לזה צריכים להיות לא שבויים כהורים באותם המודלים כי היום גם האמהות הצעירות, עדנה, שבויות במודלים האלה, וזה מתגלגל לנו מדור לדור.

יפעת שאשא ביטון: יהל בבקשה.

<יהל קירשנר: עלו כאן כמה בעיות שלדעתי מאוד חשוב להתמקד בהן בסופו של דבר.

<יהל קירשנר: בני הנוער מבלים את רוב זמנם בתוך בית הספר, בתוך מערכת החינוך, ואין מה לעשות, אם יש תופעה צריך להילחם בה גם במסגרת הזאת.

<יהל קירשנר: נתקלנו בבעיות של השמנה ושל מזון לא בריא גם בתוך בתי הספר ובגנים.

<יהל קירשנר: המשרד יצא לרפורמה, יצאו תקנות, - - - אם הן היו לטובה, לרעה, אם בני הנוער אהבו את זה או לא, בסופו של דבר זה לטובתנו, זו הבריאות שלנו.

<יהל קירשנר: אנחנו נלחמים בה.

<יהל קירשנר: יש בעיה, צריכים לדון בה, צריכים להתייחס אליה, אי אפשר לטאטא אותה מתחת לשטיח ולהגיד "היא לא קיימת" ולהגיד "החברה תטפל בה" כי לא, להיפך.

<יהל קירשנר: התקשורת והחברה רק תעודד אותה.

<יהל קירשנר: הצגת ממש לפני שניה שאין מה לעשות, חברות האופנה לא באות לטובת הבריאות, הן באות לטובת מה שיפה בעיניהן, לטובת הכסף, מה שלא לטובתנו בסופו של דבר, ואין מה לעשות צריכים להתעסק בזה, צריכים לדון בזה ולא לפחד לעסוק בדברים כי אם נמשיך להתעלם מעצם העובדה ונגיד "לא נעלה את זה כדי לא לעורר סיכוי שזה יעורר מחשבה" לא, המחשבה הזאת קיימת, יש אמצעים שעוברים אם נרצה או לא, בוא נגיד שהיום בפייסבוק יש היום אמצעים, ברשתות להעביר מסרים להעביר פרסומים אם נרצה או לא, וצריכים להילחם בזה.

<יהל קירשנר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יהל.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שמשרד החינוך ובכלל השיח מנסה לקדם אורח חיים בריא אבל אני רק אומר דוגמה כדי שתבינו על מה גם דיברתי מקודם.

יפעת שאשא ביטון: כשבאים ואומרים "מהיום תהיה רק גבינה צהובה 9%" הפלסטיק הזה שצריך להאכיל את הילדים, בעיני זה פסול כי אנחנו מכוונים למקום שהוא דיאטטי.

יפעת שאשא ביטון: להוריד את כלה שומנים או שהכל יהיה - - - ואני אומרת שיאכלו בריא, צריך ללמד אותם לצרוך את זה באיזונים הנכונים ובמינונים הנכונים ואנחנו נשיג את זה הרבה יותר מאשר נחנך אותם ללכת לראות כמה אחוזי שומן יש לנו על כל מוצר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יהל.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו שתי בנות שרוצות לדבר.

<עופרי שביט: בבית הספר אנחנו עושים עבודות מחקר שנקראות "דיאלוג" בדיוק עכשיו אני עושה "דיאלוג" באנגלית על ההשפעה של המדיה על הפרעות אכילה, לדעתי באמת זה הדבר שאני רואה בתוך בית הספר שלי עם החברות שלי, ואני באמת חושבת שזה אחד הדברים שהכי משפיעים.

<עופרי שביט: התקשרנו לחברות שלנו ושאלנו אותן כשהן רואות תמונה באינסטגרם של דוגמניות, של חברות אופנה, מה הן מרגישות וכולן אמרו אותו דבר, שהן מצלמות מסך וזה גורם להן למוטיבציה להיות יותר רזות ואני חושבת שעכשיו ברגע זה, זה אחד הדברים הכי הכי משפיעים, אני יכולה להעיד גם על עצמי, זה מה שהאינסטגרם גורם לנו להרגיש שזה בעצם המודל וזה רע.

<עופרי שביט: לדעתי המדיה היא אחד הדברים שהכי גורמים לזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עפרי.

<גל מסילתי: חוק הפוטושופ הוא חוק שלא ייאכף.

<גל מסילתי: המציאות היא מציאות בפני עצמה.

<גל מסילתי: המודל להיכנס להיות דוגמנית זה עם רגליים רזות וגבוהות ולהיות רזה, הם גם - - - אז להגיד שההורים הצעירים, צריך להתייחס אליהם יותר, זה לא נשמע לי, אני לא מכירה פה אחת שמסתכלת על עצמה במראה ואומרת "אני שלמה עם עצמי" אם יש פה מישהו שלא מסכימה איתי שתרים את היד, אבל אני בטוחה שכל אחת מתעסקת בדיאטה או שהיא קונה בגדים היא מתעסקת באיך זה נראה עליה.

<גל מסילתי: צריך להתייחס לזה באופן חברתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<ניצן אמיר: אני מדריכה כיתות ו' בבית הילדים בקיבוץ - - - אחת הבעיות לדעתי, שמתמקדים בבעיות האלה בתיכון ובחטיבות הביניים, ואני יכולה להעיד שאני יושבת עם הבנות בכיתה ב', הן יושבות ואומרות "אמא מסכימה לי לעשות דיאטה" "אני כבר לא אוכלת ארבעה ימים" ילדות בכיתה ב', הן יושבות ומדברות על זה שהן אוכלות כל היום רק גזר ובי זה מעביר צמרמורת ואף אחד לא מטפל בזה בגילאים האלה.

<ניצן אמיר: כולם אומרים שזה מוקדם מדי ואף אחד לא רואה איך זה באמת.

<ניצן אמיר: לדעתי זה מתחיל שם מהגנים אפילו, הרבה לפני שזה מגיע לגילאים האלה, צריך להפסיק את זה לפני שזה מתחיל.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: זה קורה בגילאים המאוד צעירים, אני שומעת שיח בין בנות, בנות מאוד קטנות ואני בשוק שזה בכלל בתודעה שלהן, לדבר על דיאטות ועל מה מותר ואם זה משמין או לא ואם זה מבליט או לא.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, אנחנו צריכים - - - בלי שום ספק.

<שחר כוכבי: כשאני התחלתי להתעסק בכושר ותזונה, אחרי מעט זמן פתחתי סטודיו בהרצליה לאימונים לבחורות צעירות, בעיקר בגילאי 18-30.

<שחר כוכבי: אני רוצה להגיב בנוגע למה שאמרו ממשרד החינוך.

<שחר כוכבי: אצלי זה מדגם מייצג, בטח לא מחקר, 100% מהנשים שהגיעו אלי לסטודיו סבלו ממיס-קונספציות בתחום של תזונה וכושר.

<שחר כוכבי: המיס-קונספציות האלה בסופו של דבר גורמות להפרעות אכילה, במובן כזה או אחר וברמות כאלה ואחרות.

<שחר כוכבי: המיס-קונספציות מגיעות מהבית בין השאר, כמו שאמרתם, ההורים אומרים, מה הם שומעים מהמשפחה, מהתקשורת, הדרך היחידה לחשוף את התלמידים, את הנוער למצב שבו הם שומעים את הדברים הנכונים זה לחשוף אותם בתוך מערכת החינוך.

<שחר כוכבי: אין ברירה אחרת.

<שחר כוכבי: בטח אם מגיע מצב שבו חברות - - -

יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך זה אחד מהפקטורים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו הרבה יותר רחב, זה מהחינוך, מהבית, זה ממרפאות כשהם מגיעים לרופאים.

יפעת שאשא ביטון: כשאני הגעתי בתור אישה בהריון לטיפת חלב וראיתי איך היא מסתכלת עליי, באיזה שהוא שלב לא הסכמתי להישקל, אמרתי "מה זה משנה, אני כבר משנה כמה אני עוד אעלה, רק שהיא תרד לי מהווריד שהנה עליתי עוד קילו והנה עליתי עוד שניים" אני אומרת לך אמיתי, כבנאדם מבוגר.

יפעת שאשא ביטון: זה בכל המערכות ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו תוקפים את זה בכל החזיתות אם אנחנו רוצים באמת להגיע לאיזה שהוא משהו.

<שחר כוכבי: אני חושב שיש מקום מאוד גדול להכניס אנשי מקצוע לתוך מערכת החינוך, גם לגילאי הגן, גם לגילאי החטיבה והתיכון שהבנות וגם הבנים אגב, שסובלים, זה נקרא ריברס אנורקסיה, הרצון להיות מאוד גדולים, מפותחים ושריריים, זה קורה המון, זה קיים כל הזמן.

<שחר כוכבי: שוב, אני לא עשיתי מחקר על זה ואני רואה את זה עם כמעט, אני לא רוצה להגיד 100% אבל הרבה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<תומר: רק רציתי להגיד שאם מדברים על הגדרה עצמית ועל "אני בעד עצמי" אז להביא את הנושא של הקהילה הגאה בין בני הנוער.

<תומר: לא מביאים את זה למודעות בשום אמצעים ואצלנו בגליל העליון יש קבוצה בשם "איגי" אני הייתי חבר בה, עשרה ילדים מכל הגליל העליון.

<תומר: זה היה אמור להיות בהתחלה קריית שמונה, אחרי זה אמור להיות אזור מסוים בצפון, כל הגליל העליון בקבוצה של "איגי" עשרה ילדים.

<תומר: ברגע שבמערכת החינוך לא מביאים את זה למודעות ולא אומרים שזה משהו שהוא חלק מהאדם, הגדרה של מיניות או מגדר או מין או מה שזה לא יהיה, ברגע שלא מביאים את זה למודעות זה משהו שפוגע.

<תומר: זה מתבטא גם בהפרעות אכילה, ובכל דבר.

יפעת שאשא ביטון: והרבה מאוד סימפטומים נוספים.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

<נטע ידיד: אני יכולה לומר מה הנתונים שאני הורדתי ממאמר שקיבלנו, מאמר פסיכיאטרי.

<נטע ידיד: "הפרעות אכילה רלבנטיות במיוחד לילדים ומתבגרים.

<נטע ידיד: כ-0.3% מהמתבגרים יפתחו אנורקסיה, 0.9% יפתחו בולמיה, 1.9% יפתחו הפרעת אכילה, בולמוסים בחייהם, 27% מבני הנוער יעסקו בדיאטה.

<נטע ידיד: זה משהו כלל - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני לא מכירה את הפסיכיאטר ואני לא רוצה לחלוק על העניין המקצועי שלו אבל אני אומרת לך באחריות מהמעט שאני מכירה במערכת החינוך ובכלל בסביבה שלי, 90% מופרעי אכילה בצורה כזאת או אחרת, אנחנו לא קוראים לזה הפרעות אכילה כי זה כבר הפך להיות נורמה.

<נטע ידיד: מי לא מופרע אכילה?

<נטע ידיד: גם אני מופרעת אכילה.

<נטע ידיד: כולנו מופעי אכילה, הרי אנחנו נמצאים בתרבות - - - אני חושבת שאנחנו גם הפכנו בעצם את כולם לאנורקטים או בולמים.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא אנורקטים ובולמים אלא רק מופרעי אכילה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מופרעי אכילה מתוך השיח החברתי שנוצר של מה לאכול ומה לא לאכול והנה זה דיאטטי והנה זה ככה.

יפעת שאשא ביטון: ופה הבעיה, וזה מה שאנחנו צריכים ליצור.

יפעת שאשא ביטון: שלא בעניין הטיפולי אלא בהיבט החברתי כמו שאמר את זה עדי.

<נטע ידיד: זה בדיוק המקום שאנחנו שמים עליו דגש.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתקדמים לסיום.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה במשפט.

<עומר: הקטע שתפס לי באוזן זה הקטע שאמרת על הבדיקה, איך אתם מוצאים את זה.

<עומר: אמרתי את זה קודם, איך שאתם מוצאים את הקטע של לזהות ילדות עם הפרעות אכילה.

<עומר: שזה שהן - - -ואם החברה, מה שאני הבנתי זה שזה קטעים של מזל.

<עומר: אם המורה לספורט רואה את זה - - -

יפעת שאשא ביטון: שזה מקרה ולא משהו שהוא שיטתי.

<נטע ידיד: אמרתי שאנחנו מעבירים תכניות - - - לא הבנת.

<נטע ידיד: אמרתי שהרבה מהמקרים שמגיעים זה באמת או כי המורה לספורט יכול לאתר אותם כי כשילדה מרזה מאוד במשקל, היא בדרך כלל לובשת בגדים גדולים, לא תמיד אפשר לאתר אותה, לא תמיד אפשר לראות את זה.

<נטע ידיד: אתה מד בר על קיצוניות, אני מדברת על השלב הראשוני.

<נטע ידיד: קשה מאוד לראות, אם אני אגיד לך ירדתי 5 קילו, תגיד לי בסדר "ירדת 5 קילו, זה עדיין לא הופך אותי לחולה, לנכנסת לתוך בעיה" אז אני רוצה ש- - - יודעים על ילדות שמקיאות או מרעיבות את עצמן בדרך כלל בצורה קיצונית, בדרך כלל מאנשים אחרים אני לא יכולה לדעת כזה דבר.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שאין פה איזה שהוא תהליך שיטתי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים משהו הרבה יותר שיטתי ממה שקיים היום, אין שאלה, ולא להסתמך על - - - ניתן לילדים לדבר.

<דון דדוש: אני מכפר יונה.

<דון דדוש: אני חייב להגיד שכולנו נמצאים באיזה שהוא סוג של הפרעת אכילה.

<דון דדוש: זה - - - את לא אשמה בזה, אבל לא לטפל בזה, זה כן להיות אשם בזה.

יפעת שאשא ביטון: בואו ננהל שיח, ואגב, אתה יכול לאכול פיצה ולא לדפוק חשבון, זה תלוי בך וביכולת שלך לסנן את כל המסרים שאתה מקבל בחברה, וראיתי פה ילדים שהגיעו עם פיצה וזה בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו מתמודדים עם המסרים החברתיים שהם לא באים מהמערכת החינוכית, אלא באים מהרבה מקומות אחרים ואנחנו צריכים להתמודד איתם גם במערכת החינוך.

<קריאה: לפי דעתי גם הסדר עדיפויות שלנו היום זה יש את הפרויקט הזה של "נותנים 5", מי מפה לא מכיר את זה?

<קריאה: כולם מכירים.

<קריאה: אני חותם שכולם מכירים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז אתה אומר שמשרד החינוך צריך קצת לשנות את סדרי העדיפויות במסרים.

<קריאה: כי זה להציל חיים וזה לפתח את הדור הבא למשהו יותר טוב, אבל אם יעשו את הקמפיין לאנורקסיה או משהו זה יכול להציל חיים, זה יכול רק לשפר את העתיד.

<רוני עמר: אני חייבת לומר שאני יושבת פה ואני מזועזעת.

<רוני עמר: כי כשמדברים אל המורים ואומרים "נעשה תכניות למורים, נדבר עם ההורים, אולי הם ידעו איך לפנות" אני יושבת פה ואני מתה שיפנו אלי ויגידו לי "קחי את עצמך בידיים, את לא אוכלת את לא שותה" אני יושבת פה ומחכה שמישהו יבוא וידבר איתי על דברים שנוגעים אלי ושלא יביאו תכניות למורים, שידברו איתי או שידברו עם ההורים שלי שייקחו אחריות.

<רוני עמר: אני צריכה לקחת אחריות על עצמי ואני צריכה שמישהו יבוא אלי ויגיד לי שאני צריכה לקחת אחריות על עצמי.

<רוני עמר: למה אתם לא מדברים אליי?

<רוני עמר: המורים שלי והמורים של החברים שלי ובבתי ספר אחרים לא פנו אליי, כל האזור.

יפעת שאשא ביטון: הנקודה ברורה וגם רשמתי את זה לפניי.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

<רן רייטן: בקשר למשרד החינוך, הבנתי שהם רוצים להכשיר את כל המורים, היועצים, המחנכים, מורי הספורט, את כל המסביב כדי לאתר את זה.

<רן רייטן: כשעדי ברקן נכנס להרצאה בבית ספר ואני איתו בכל ההרצאות, 6,000 בני נוער בחודש אנחנו פוגשים.

<רן רייטן: אחרי ההרצאה כל אלה שיכלו להיות מדורדרים לאנורקסיה או שמושפעים מאנורקסיה או אלה שאתם מפחדים לדבר איתם בשביל שלא יידרדרו, הם מתקשרים אלי.

<רן רייטן: זה האיתור.

<רן רייטן: הם מתקשרים אלי.

<רן רייטן: את לא צריכה להכשיר 6,000 אנשים כדי למצוא אותם, רק תני לעדי לדבר והם יתקשרו אלי אחרי הצהריים וכל התוכן והשפה שאתם משתמשים בה, היא לא נכונה.

<רן רייטן: בגלל זה אתם צריכים כל כך הרבה להסתבך.

<רן רייטן: במקום לדבר איתם בגובה העיניים, זה מה שאתם עושים וזה מה שאנחנו עושים ומצליחים.

<טל רחמים: בגדול אני מרגיש שאנחנו קצת איבדנו בדיון את מה שבאמת חשוב פה, כי בכל זאת זה יום זכויות הילד ובעצם מה שקרה עכשיו זה שזה נהיה מעין העברה למשרד החינוך וזה לא, זה לא מה שאמור להיות.

<טל רחמים: זה בדיוק כמו המושב הקודם שהיה פה שדיברנו על לקחת אחריות לידיים שלנו, הנוער.

<טל רחמים: אנחנו אלה שצריכים לקחת את הפרויקט, לא טלפון שבור שמשרד החינוך מעביר למורים מעביר לזה ומעביר לזה, ואז בסוף זה מגיע בצורה לא ברורה וזה גם לא צריך להיות עניין של עמותה, זה צריך להיות עניין שבא מ איתנו, מהנוער.

<טל רחמים: עניין שבו אנחנו אומרים "בואו נסתכל רגע מה קורה לנו" וזה לא רק בזה, זה גם באמת מה שהועלה כאן על מגדר, שאם אני אבוא עם חולצה ורודה לבית הספר אנשים יגידו, "מה זה".

<טל רחמים: בסופו של דבר מה שקורה, עוד מעבר לזה שהתחלנו לדבר על זה, זה נעצר בשלב הראשון – בנו, בבני הנוער.

<טל רחמים: ובאמת צריך לדבר על איך אנחנו, לא איך משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת פה להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה בכלל ואתה צודק ב-200% שאם הנוער יצליח להביא את השינוי, אז בינגו.

יפעת שאשא ביטון: ובאמת - - - לדבר האמיתי.

יפעת שאשא ביטון: אתם מלים את זה ואני שמחה שהעלית.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה שקורה פה, ובואו לא נתייפייף, המדיה וכמות האינפורמציה שאנחנו חשופים לה שיוצרת בנו תודעה מסוימת ובסופו של דבר סוחפת אותנו אחרי מודלים מאוד מסוימים, ועובדה, הנוער נשאב אחריהם, הכוח שלהם הוא כל כך גדול.

יפעת שאשא ביטון: ולכן ההירתמות של משרד החינוך ומשרד הבריאות ועמותות שמתערבות ואתם כנוער שתצאו מכאן ותהיו שגרירים של הנושא הזה, רק ביחד אנחנו נצליח.

<טל רחמים: אבל כל הדיון שהיה כאן של שעה ומשהו בעצם לא התעסק במה קורה עם הנוער.

יפעת שאשא ביטון: הוא התעסק בדיוק במה שקורה עם הנוער.

יפעת שאשא ביטון: אני חולקת, אני חושבת שאנחנו נמצאים כאן כדי לתת לכם את הזכות ואת הכוח ואת האומץ להיות מי שאתם בכל מידה שאתם ולנהל אורח חיים באמת בריא ונורמלי ולא להיות כאלה שנישאים על כנפי המדיה והמעצבים וכל מי שמנסה לעצב דעת קהל ולהגיד לנו מה נכון ומה לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: והמטרה של הדיון היא כדי ש - - - אם זה היה פשוט לא היינו פה.

<טל רחמים: אני בא מבית ספר דתי, בבית ספר דתי אין בכלל עניין של מגדריות.

<טל רחמים: אני היחיד שהעלה אי פעם ב- - -

יפעת שאשא ביטון: בוודאי שיש עניין של מגדריות, פשוט צריך להציף את זה.

<טל רחמים: אני היחיד שבזמן האחרון הציף בשישה בתי ספר דתיים בכל גוש עציון את העניין של שיח המגדריות ופשוט מנהלים של בתי הספר אמרו לי "תקשיב, זה לא רלבנטי למגזר הזה".

יפעת שאשא ביטון: זה רלבנטי מאוד.

<טל רחמים: אנשים מזלזלים בזה, אבל זה חשוב, זה צריך להגיע לנוער ואנשים לא מבינים את זה, זה העניין.

יפעת שאשא ביטון: תודה, אתה צודק, זה נכון וזה יגיע לנוער גם דרככם וגם דרך עולם המבוגרים אחרת אנחנו לעולם לא נוכל לכסות את הכל.

יפעת שאשא ביטון: משפט מציפי נחשון ואנחנו ננעל את הדיון.

<ציפי נחשון: אני עובדת במשרד הרווחה מנהלת שירות שמטפל בנוער וצעירים במצבי סיכון, בעיקר בקצה הרצף.

<ציפי נחשון: אני רוצה לייצג אותם.

<ציפי נחשון: אני עובדת רק עשרים שנה במשרד הרווחה, לא שמעתי על פניה שלך, אני אשמח שאנחנו נמצא דרך לשתף פעולה ולייצר win-win situation, אני קודם כל שמחה שעברת לצד של המסייעים ולא אלה שמדרדרים שלצערי עדיין קיימים ואני חושבת שאנחנו צריכים לפעול בכמה מישורים.

<ציפי נחשון: גם באמת לשתף פעולה עם הידע שלך והנסיון שלך מתוך העולם הזה, ולחבר אותו לידע של עובדים סוציאליים, של רופאים ושל פסיכיאטריים.

<ציפי נחשון: אנחנו מצליחים להגיע לקרוב ל-40,000 בני נוער ואנחנו כן עושים סדנאות לדימוי, העצמה וכולי.

<ציפי נחשון: החלק שלך יכול לתת פן נוסף שיכול ובעיקר לדבר על נערות במצוקה, אני אשמח לשיתוף פעולה.

<ציפי נחשון: אני חושבת שצריך לצאת מכאן עם החלטה לפעול בכמה מישורים.

<ציפי נחשון: גם בהיבט הפרטני-קבוצתי של אותם בני נוער וגם בהיבט הציבורי.

<ציפי נחשון: צריך למצוא עוד כמה משוגעים כמו עדי בתחום בתי האופנה, מתחום המעצבים ולעשות ביחד איתם ועם משרדי הממשלה קמפיין מאוד גדול שבו יהיו שותפים בני נוער.

<ציפי נחשון: אני עובדת בכמעט 180 רשויות מקומיות מתוך 250.

<ציפי נחשון: אני אשמח אם בכל ישוב אני אמצא בני נוער שהם לא במצוקה, לא באוכלוסייה שלי, וביחד איתכם לעשות משהו לטובת האוכלוסייה שאני מטפלת בה, האוכלוסייה המוחלשת.

<ציפי נחשון: אני רוצה לקרוא לך יפעת, לעשות פגישה משותפת עם נציגים של הרווחה, בריאות וחינוך, אנחנו נבוא לקברניטים שלנו עם יוזמה לקמפיין ציבורי שבאמת יאמר את השפה החדשה הזאת ומפה להתחיל ולעשות את השינוי הדרמטי במדינת ישראל.

<ציפי נחשון: ש-2017 תהיה השנה שתצוין, שתהיה בה המהפכה.

<ציפי נחשון: אם לא נתחיל לא נגיע לזה.

<עדי ברקן: יפעת עשתה את החינוך הכי טוב, כי יש לי כסף, השגתי מ - - - צ'ק.

<עדי ברקן: בשבוע שעבר - - -

<ציפי נחשון: מצוין, גם לי יש כסף.

יפעת שאשא ביטון: חברים, דיון ראשון שאנחנו יושבים והבעיה היא לא תקציב.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לכם באחריות אחרי שנתיים בכנסת.

<עדי ברקן: אני מתחייב שבפגישה בעוד שבועיים בוועדה, יש לנו תכנית - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדאג שגם הרווחה תהיה.

<ציפי נחשון: בבקשה.

<ציפי נחשון: תדאגי שאהיה שם.

<ציפי נחשון: הנושא הוא לא אנורקסיה, הנושא הוא להיות עצמי בלי שישפטו אותי על זה.

יפעת שאשא ביטון: זו גם התכנית שאנחנו מקדמים ביחד.

יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום וננעל את הדיון.

<הגר ליפסקין: יש שאלות שבמערכת החינוך באופן כללי אני מרגישה שהן טאבו, לא מדברים עליהן, מתעלמים מהן, זה מגדר, זה נטייה מינית, זה מיניות באופן כללי וזה גם מתחבר למחלות נפש והתאבדויות וכל מיני דברים שמתעלמים מהם אומרים "יסתדרו, יהיה בסדר, יש תכניות וזה מגיע" אני יכולה להגיד שגם בקטע הפריפריאלי שאנחנו נמצאים בצפון ואם להתחבר לדברים שתומר אמר לגבי איגי, וכל הדברים האלה שמגיעים הרבה יותר לאט ואני קוראת למשרד החינוך ומשרד הרווחה ולכם בכללי, אנחנו חלק מהמדינה הזאת, אנחנו כבר אזרחים שלה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רוצה לסכם את הדיון, ראשית תודה ענקית לעדי, זו לא פעם ראשונה שאתה נמצא כאן בוועדה ואני חושבת שזו באמת עבודת קודש, גם אם זה תיקון שלך, תיקון עולם מפעם הכל בסדר ומתקבל באהבה ואני חושבת שהקריאה פה לשיתוף פעולה גם משרד החינוך שנמצא איתנו בשיתוף פעולה וגם הרווחה שמוכן להצטרף לשולחן העגול, אני חושבת שזאת בשורה מצוינת שיכולה לצאת מכאן.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שמהדיון הזה תצא דרישה, לא המלצה אלא דרישה חד משמעית למשרד הבריאות כי משרד הבריאות כרגע מסרב להפסיק את השקילה בבתי הספר, להפסיק אותה באופן חד משמעי שלא יגידו לא אנשי מקצוע ולא מקום מותאם ולא כלום.

יפעת שאשא ביטון: להפסיק את השקילה בבתי הספר נקודה.

יפעת שאשא ביטון: הדבר השני זה להמליץ למשרד החינוך להיות קצת יותר קשוב לנושאים החברתיים ואולי לשנות קצת סדרי עדיפויות, לכתוב שזו דרישה שבאה מצד התלמידים שישבו כאן ואני חושבת שאין דבר יותר חזק מזה שזה יוצא מהם ואנחנו בשולחן שבו נתכנס, נדרוש שיהיה קמפיין ציבורי משותף למשרדים השונים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם זה כתוב בפרוטוקול אבל ציפי אמרה שגם לה יש כסף אז בכסף שלה ובכסף של האוצר נוכל לעשות משהו גדול למען הילדים האלה ויש לי בקשה שמתחברת למה שנאמר כאן, אנחנו חייבים לצרף לשולחן הזה גם נציגים של בני הנוער כדי שתהיה פה שותפות אמיתית ושהם יוכלו להיות אחר כך שגרירים אמיתיים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוציאה את זה כהחלטה של הועדה, לא המלצה, הם בסופו של דבר יהיו השגרירים שלנו בשטח ויעשו את העבודה אולי אפילו יותר טוב מאיתנו, אז שגם הם יהיו נציגים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.