ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 333, 2017-01-10 10:30

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מכבד לפתוח את ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 10 בינואר 2017, י"ב בטבת תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא, מצוקת קלינאי התקשורת במערך החינוך המיוחד בדרום.

יעקב מרגי: האמת, אפשר להעתיק את הדיון הזה לגבי הדרום – מערך קלינאי התקשורת, מטפלים פרה-רפואיים כאלה ואחרים, נישאר בתחום החינוך, כבר במסגרות חינוך של החינוך אנחנו מכירים את זה, רחלי גם שומעת את זה ואנחנו כאן כדי לראות מה, למה ולנסות לדחוף.

יעקב מרגי: אם צריך להוביל חקיקה, אם צריך לתפוס ולנקוט פעולה גם לגבי – אני בורר מילים – לגבי אחריותה של המועצה להשכלה גבוהה בחופש האקדמי לאפשר.

יעקב מרגי: לא החופש האקדמי מה ללמד.

יעקב מרגי: לאפשר למוסדות להשכלה גבוהה לקבוע לעצמם תנאי סף כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: אני מאלה שחושבים שהרגולטור צריך לשלוט.

יעקב מרגי: לא לשחרר את הידיים מההגה.

יעקב מרגי: נכון, לפעמים נותנים גז, לפעמים משחררים את הרגל מהגז.

יעקב מרגי: אבל כשרואים שהרכב צריך קצת עזרה, אז נותנים.

יעקב מרגי: פעם מאיצים, מחזיקים את ההגה, מכוונים.

יעקב מרגי: אני אכוון, אני לא אשאר במליצות ובמשאלים.

יעקב מרגי: אני חושב שאם יש מחסור, מדינה כמדינה צריכה לדעת שיש מחסור, צריכה לעשות הכל כדי לצמצם את הפערים ולתת.

יעקב מרגי: כשהיה מחסור ברופאים בדרום, המדינה ידעה לעשות מעשה ולפתור את הבעיה הזו בצורה כזו או אחרת.

יעקב מרגי: זה תפקידו של רגולטור.

יעקב מרגי: זה תפקידה של מדינה.

יעקב מרגי: למי אתן לדבר קודם?

<הדר ירדני: אולי כדאי לדבר על מספרים, כמה יש בארץ.

יעקב מרגי: מי זו הדוברת?

<הדר ירדני: ד"ר הדר ירדני, מנהלת המחלקה להתפתחות הילד ושיקום במשרד הבריאות.

<אורלי הרצברג: אורלי הרצברג, קלינאית תקשורת ארצית במשרד הבריאות.

יעקב מרגי: אז משרד הבריאות רוצה לדבר קודם, להציג את הבעיה?

יעקב מרגי: בבקשה.

<הדר ירדני: אני אתחיל במספרים.

<הדר ירדני: אם אנחנו מדברים על מספרים, אתה אמרת שתדבר על כל מקצועות הבריאות ואני חושבת שזה נכון וחכם.

<הדר ירדני: יש לנו כיום שישה בתי ספר לפיזיותרפיה, שכל שנה מסיימים 300 בוגרים.

<הדר ירדני: מסיימים – עוברים את הבחינה.

<הדר ירדני: יש לנו 5 בתי ספר לקלינאות תקשורת, כשכל שנה יחד עם בוגרי חוץ מסיימים 350 בוגרים.

חנין זועבי: במה?

<הדר ירדני: קלינאי תקשורת.

<הדר ירדני: יש לנו ארבעה בתי ספר לריפוי בעיסוק.

<הדר ירדני: כל שנה מסיימים 300 בוגרים.

<הדר ירדני: אחרי מאמצים רבים הצלחנו לפתוח שלוש תכניות חדשות לפסיכולוגיה התפתחותית, שזה בבאר שבע, במכללת תל אביב יפו וב - - -

יעקב מרגי: תזכירי לי את השם.

<הדר ירדני: ד"ר הדר ירדני.

יעקב מרגי: ד"ר הדר, כשאת אומרת נכנסים, תספרי לי גם כמה יוצאים.

<הדר ירדני: לא הבנתי.

<הדר ירדני: אני אומרת מסיימים תעודה.

<הדר ירדני: בוגרים.

<הדר ירדני: אנשים שקיבלו תעודה.

יעקב מרגי: לא, כדי שאני אדע וכולנו ביחד ננסה להבין איפה הבעיה, המספר 350 לא אומר לי כלום.

<הדר ירדני: 350 שמקבלים תעודה.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: לא אומר לי כלום.

יעקב מרגי: אולי צריך רק 200?

יעקב מרגי: אולי צריך 700.

<הדר ירדני: כן.

יעקב מרגי: אם אני אדע בשנתון כמה נשפכים – סליחה על הביטוי – לתוך המערכת של קלינאי התקשורת וכמה יוצאים ממנה, מה הצרכים שלנו כחברה - - -

<הדר ירדני: אז תיכף אורלי תדבר על זה.

יעקב מרגי: באיזה אזורים שואבים את קלינאי התקשורת, אז תהיה לי תמונת מצב יותר ברורה.

<הדר ירדני: נשלים את כל המידע.

<הדר ירדני: ננסה להשלים את כל המידע, אבל קודם כל אני אומרת מבחינת המספרים, זה מספר המסיימים שלנו כל שנה.

<הדר ירדני: עכשיו אפשר לדבר האם זה מספיק, האם זה לא מספיק.

<הדר ירדני: נמצאת פה אורלי והיא תיתן לך, לפחות לגבי קלינאות תקשורת - - -

<יהודית גידלי: היית באמצע משפט.

<הדר ירדני: דיברתי על פסיכולוגיה התפתחותית.

<הדר ירדני: יש שלוש תכניות.

<יהודית גידלי: נכון, כן.

<יהודית גידלי: באר שבע, תל אביב ו-?

<הדר ירדני: באר שבע, תל אביב ואור יהודה.

<יהודית גידלי: תודה רבה.

<יהודית גידלי: כמה יש שם?

<הדר ירדני: בבאר שבע 8, במכללת תל אביב-יפו 20, ובאור יהודה יש להם נדמה לי עכשיו 12 ויש להם אישור ל-20.

<הדר ירדני: זאת אומרת זה הולך וגדל כי זו תכנית שרק התחילה.

<הדר ירדני: אני יכולה להגיד לך עוד שנייה בדיוק את המספר המדויק.

חנין זועבי: את מדברת רק על השרון?

<הדר ירדני: לא, לא, אני מדברת על כל הארץ.

יעקב מרגי: בכללי.

יעקב מרגי: אנחנו ממתינים לרב גוגל או מה?

<הדר ירדני: לא, לא, מישהי ששלחה לי.

<הדר ירדני: אורלי תמשיך ואני אחזור אליכם.

<קריאה: אני לא הבנתי לגבי הפסיכולוגיה ההתפתחותית בבאר שבע.

<קריאה: 8 סטודנטים?

<הדר ירדני: 8 סטודנטים לפסיכולוגיה התפתחותית.

<קריאה: שהתחילו?

<הדר ירדני: עכשיו התחילו.

יעקב מרגי: בבקשה, אין לנו זמן להמתין להודעות.

<אורלי הרצברג: טוב, קודם כל אני כן רוצה לברך - - -

יעקב מרגי: תציגי את עצמך בבקשה.

<אורלי הרצברג: שמי ד"ר אורלי הרצברג, קלינאית תקשורת ארצית במשרד הבריאות.

<אורלי הרצברג: אני כן מברכת על הדיון הזה.

<אורלי הרצברג: אני חושבת שזה ביטוי לתרומה של קלינאי התקשורת לבריאות האדם ולתפקוד שלו מלידה ועד זקנה, בהרבה מאד תחומים של המקצוע שהוא עוסק בו וכדאי לציין אותם – שמיעה, הפרעות שפה, הפרעות דיבור, הפרעות בליעה, תקשורת בכללה.

<אורלי הרצברג: הדבר הזה עומד גם לפתחו של משרד הבריאות ומוביל בתחום הזה גם כמובן את הקידום של המקצוע הזה והשירותים בתחום בכל הארץ, גם ברגולציה שנעשית בתחום ותהליכים שהולכים ומתקדמים.

<אורלי הרצברג: בארץ יש היום, נכון לאתמול רשומים 4,440 קלינאי תקשורת בעלי תעודת מקצוע.

<אורלי הרצברג: זאת אומרת שהם למעשה יכולים, הם הפוטנציאל לעיסוק במקצוע.

יעקב מרגי: הדיוק האחרון מתבקש.

<אורלי הרצברג: כן.

יעקב מרגי: הם הפוטנציאל לעיסוק.

<קריאה: זה לא הדיוק, כי - - -

יעקב מרגי: רגע, תני לה.

<קריאה: רגע, היא צריכה לדבר על - - -

יעקב מרגי: לא, לא, סליחה.

יעקב מרגי: אצלנו כל אחד מדבר בזמנו, אחרי שהוא מקבל רשות דיבור.

<קריאה: אבל זה שזה לא 4,500 - - -

יעקב מרגי: גברתי, אבקש לא להפריע.

<אורלי הרצברג: רגע, לפי נתוני המשרד, לפי הנתונים משנת 2015, נכון לשנת 2015, מספר קלינאי התקשורת עלה בעשור האחרון פי שניים.

<אורלי הרצברג: צריך לציין את זה.

<אורלי הרצברג: צריך להדגיש את זה.

<אורלי הרצברג: זה לא דבר של מה בכך.

<אורלי הרצברג: כמו שד"ר הדר ירדני אמרה, בערך בשנה, בשנים האחרונות, בסביבות בין 300 ל-350 מקבלים תעודות מקצוע והם בערך 300 בוגרי התכניות בארץ ובערך 50 מהם, 40-50 מהם הם בוגרי תכניות חו"ל, שזה בדרך כלל מאוניברסיטאות בירדן.

חנין זועבי: יש לך פילוח לאומי ל-350 האלה?

<אורלי הרצברג: זה בערך, 50 או אפילו יותר.

<אורלי הרצברג: פילוח לאומי בארץ את מתכוונת?

חנין זועבי: כן.

<אורלי הרצברג: כמה מתוכם מהמגזר הערבי לדוגמא?

חנין זועבי: כן.

<אורלי הרצברג: בוודאי בין 50 ל-60, אפילו יותר הם מהמגזר הערבי.

<אורלי הרצברג: בסקר שנערך או אפילו מחקר שערך האגף לתכנון ומדיניות ביחס עם הלמ"ס, שהתפרסם לפני פחות משנה, אמנם הוא נוגע לנתונים של שנת 2012, מהסיבה שאי אפשר היה להצליב נתונים אחרים עם הלמ"ס, אבל בכל זאת אני רוצה לציין אותו, משום שהוא כן נותן לנו מושג.

<אורלי הרצברג: אז הסקר מצא שבעוד שמספר קלינאי התקשורת המועסקים ל-100,000 איש במדינת ישראל הוא 40 בכלל הארץ, בדרום נמצא שהוא רק 16.

<אורלי הרצברג: זאת אומרת שהוא אפילו נמוך יותר ממה שנמצא בצפון הארץ, ששם המספר הוא לגמרי לא רע, שזה 36 אנשים בעלי תעודה, אבל אלה כבר מועסקים.

<אורלי הרצברג: כי הסקר הזה התעסק במועסקים.

יעקב מרגי: במועסקים.

<קריאה: זה לפני 4 שנים.

<אורלי הרצברג: בסדר, לפני 4 שנים, אבל לא יכולים להיות נתונים - - -

יעקב מרגי: בסדר, בסדר.

<אורלי הרצברג: אוקיי, אנחנו כן מתבססים על הסקר הזה כרגע.

<אורלי הרצברג: המשרד חושב שלא צפויה ירידה במספר קלינאי התקשורת בשנים הקרובות, אלא עלייה במספר של קלינאי התקשורת בארץ.

<אורלי הרצברג: המצוקה שלנו עדיין - - -

יעקב מרגי: כן, אבל עדיין יש כלל בסטטיסטיקה.

יעקב מרגי: גם אם תיקחי עכשיו ותשפכי לשוק 1,000 בשנה, הם יתפרשו בדיוק לפי הפרישה שלהם באחוזים היום.

יעקב מרגי: יש את השוק הפרטי שלוקח לעצמו.

יעקב מרגי: זה טבעי שבמרכז הארץ זה ילך לשם, כי התעריפים גבוהים יותר.

יעקב מרגי: זה נכון אפילו במטפלים הסיעודיים, זה נכון ודאי, כל שכן בקלינאי תקשורת.

יעקב מרגי: זה המצב.

יעקב מרגי: אנחנו מקבלים סקירה.

יעקב מרגי: הנתונים מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: גם הצפון, ככל שהוא מעודד לעומת הדרום, הוא עדיין חסר.

יעקב מרגי: הדרום כל שכן.

יעקב מרגי: עכשיו שתבינו, כשאני מדבר - ואני מדבר למשרד הבריאות - תבינו, כשילד מגיע למוסד חינוכי טיפולי ולא מקבל את הטיפולים הפרה-רפואיים שביניהם גם קלינאי התקשורת, הוא לא מקבל.

יעקב מרגי: אני אומר לך שהורים מתלוננים אלינו שזה במקום בתדירות כזו וכזו הוא מקבל כך וכך.

יעקב מרגי: יש רגרסיה של אותם ילדים.

יעקב מרגי: הרי אנחנו כאן כדי להיות צוות ההתערבות.

יעקב מרגי: לקבל בסוף הדיון החלטה לנסות לדחוף את מי שצריך לדחוף.

יעקב מרגי: לא תהיה ברירה.

יעקב מרגי: במקרה הזה כאינטרס ציבורי של החברה בישראל, נצטרך לדבר בסוף הדיון על תמריצים.

חנין זועבי: אתה שאלת על מדד צורך.

יעקב מרגי: כן, מיד אני אתן.

יעקב מרגי: לכן אני רוצה שהדיון ילך לכיוון הזה.

<אורלי הרצברג: בסדר גמור.

יעקב מרגי: אני צריך לדעת האם, כפי שהזכירה חברת הכנסת חנין זועבי, אני גם צריך לדעת האם אתם יכולים לומר לי מה הצורך שלכם היום במוסדות החינוך בקלינאי תקשורת בדרום.

יעקב מרגי: כמה הייתם מצפים שיהיה, כמה יש לכם ואיפה המחסור.

יעקב מרגי: גם את זה אני צריך לדעת.

יעקב מרגי: דיברנו בדיונים אחרים גם על תמרוץ יתר, שאתם יודעים לשלם והשאלה היא אם אתם יודעים לשלם יותר ממה שהמערכת יודעת לשלם לקלינאי תקשורת במרכז, כי שם אין צורך, לעומת הדרום.

יעקב מרגי: המערכת יודעת להתמודד עם זה?

<קריאה: לשלם יותר?

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: לשלם, עם מ' סופית.

יעקב מרגי: טבין ותקילין.

יעקב מרגי: אם ערך שעה במרכז הוא X וכדי לעודד קלינאי תקשורת – זה מדע, זה מחקר ידוע, מדע מדויק, שהוכיח את עצמו במנהלי מחלקות בפריפריה.

חנין זועבי: אפשר עוד שאלה?

יעקב מרגי: אין שום סיבה שאנחנו לא נאמץ את השיטה הזו, כי מה לעשות, בני אדם הם בני אדם וקלינאי תקשורת זה לא מכונה.

יעקב מרגי: הם בני אדם וצריך לתמרץ אותם להגיע לדרום.

יעקב מרגי: בבקשה, שאלה.

חנין זועבי: שאלה.

חנין זועבי: אתם תענו בטח על השאלה המרכזית של מדד הצורך.

חנין זועבי: גם אם יש 300 או אולי 30 מספיק ואולי 300 לא מספיק.

חנין זועבי: כלומר המדד האמיתי זה הצורך.

חנין זועבי: יש שאלה אחרת.

חנין זועבי: ידוע לי ש - - -

יעקב מרגי: הצורך הוא לא רק במערכת החינוך.

חנין זועבי: כן, כן.

יעקב מרגי: הצורך הוא גם במערכת הבריאות ויכול להיות שמערכת הבריאות - - -

<קריאה: זה אותו פול.

יעקב מרגי: שואבת - - -

חנין זועבי: מסכימה.

חנין זועבי: מאה אחוז.

<קריאה: זה אותו מספר אנשים.

<קריאה: מה שאין לנו, אין להם ולהיפך.

יעקב מרגי: מה שברור ונאמר, למה לחזק.

חנין זועבי: וצריכים גם לדבר על מחסור ואולי תופעה של מחסור אפקטיבי ואני אסביר את עצמי.

חנין זועבי: אני מכירה תופעה ביפו ובמרכז על קלינאיות תקשורת שהן לא רוצות לעבוד בגלל תנאי העבודה.

חנין זועבי: כלומר, הן מובטלות בגלל שפעם שילמו להן לפי משכורת, לפי אחוז של משרה.

חנין זועבי: עכשיו, בגלל כל מיני רפורמות, הם משלמים להם פר שעה, אז היא לא רוצה לנסוע ממקום X למקום Y בגלל שעה או שעתיים, כי אז היא מפסידה את כל היום, אז היא מובטלת.

יעקב מרגי: כדאיות.

יעקב מרגי: זה עניין של כדאיות.

חנין זועבי: כדאיות.

<קריאה: את מדברת על מערכת הבריאות או החינוך.

חנין זועבי: אני מדברת על מערכת הבריאות.

יעקב מרגי: מערכת החינוך.

חנין זועבי: הבריאות.

יעקב מרגי: הבריאות?

נורית קורן: רגע, אתם משלמים על חינוך והם משלמים בריאות?

יעקב מרגי: לא, הם לא משלמים.

יעקב מרגי: זה משרד הבריאות.

נורית קורן: אז רגע, מי משלם?

יעקב מרגי: רגע, רגע, בואו נעשה סדר.

יעקב מרגי: הדיון היום במחסור, במצוקת קלינאי תקשורת במערך החינוך המיוחד בדרום.

יעקב מרגי: משרד הבריאות פה הוא הפקטור לא להעסקה במשרד החינוך.

יעקב מרגי: הוא הפקטור יחד עם המל"ג, ליצור את המלאי.

יעקב מרגי: היא אמרה פול, את המלאי הזה.

יעקב מרגי: זהו.

יעקב מרגי: נקודה.

חנין זועבי: אוקיי, אז אולי זו גם בעיה.

יעקב מרגי: אז כשמדברים על תשלום זה - - -

יוסף ג'בארין: אפשר להוסיף?

יעקב מרגי: בבקשה.

יוסף ג'בארין: הנושא של קלינאי תקשורת יש בו ייחוד תרבותי מאד מובהק, כי הוא מחייב ידיעת השפה של המטופלים ולכן זה נושא שמעלה במובהק את הסוגיה הזו של האם זה גם עונה על הסוגיה של הצרכים בתוך - - -

יעקב מרגי: מניסיון אישי, הבן שלי כבר בכיתה י"א, אבל כשהוא היה עוד ילדון קטן תרתי משמע, אז לקחתי אותו לקלינאי תקשורת במרפאה המשפחתית.

יעקב מרגי: דווקא יצאה קלינאית תקשורת מהצפון, ערבייה והיא דיברה עברית די טוב, דרך אגב.

<זהר לרר-פטקין: אז אני רוצה להגיד שלפחות במשרד הבריאות, בתחום של התפתחות הילד, דווקא בדרום, במגזר הערבי, יש הרבה יותר מטפלים קלינאי תקשורת שבאים באמת מהצפון והמחסור הוא פחות חמור מאשר באוכלוסייה האחרת.

יעקב מרגי: הכללית.

<קריאה: כי הם לא למדו בארץ.

<זהר לרר-פטקין: הם מגיעים מהצפון, הם באים לכמה ימים, הם מתוגמלים יפה, זה משתלם להם.

יעקב מרגי: זה במערכת הבריאות.

<זהר לרר-פטקין: הם מצוינים מבחינה מקצועית.

יעקב מרגי: אני מדבר על מערכת החינוך.

יוסף ג'בארין: אני מניח שזו מציאות משתנה בעיקר בגלל הלימודים בירדן.

יעקב מרגי: אבל היא אומרת לך שמתוך אותו נתון שהיא נתנה, כ-50 לומדי חוץ בסך הכל.

יעקב מרגי: נכון?

יעקב מרגי: זה הנתון שנתת לנו.

<הדר ירדני: כן.

חנין זועבי: אבל זה שישית.

יעקב מרגי: וודאי שזה.

יעקב מרגי: אם זה יותר גדול מחלקם באוכלוסייה אז זה נותן את הדלתא הזו, החיובית.

חנין זועבי: כן, אבל הם היו מעדיפים ללמוד בארץ.

<הדר ירדני: אבל מספר קלינאי התקשורת דוברי הערבית, ככל שיש לנו הנתונים, הם בהחלט בתיאום עם הצרכים של האוכלוסייה.

נורית קורן: נכון, נכון.

יעקב מרגי: אפילו העודפת.

<הדר ירדני: אין כרגע מצוקה של דוברי ערבית.

<הדר ירדני: מה שכן, לא ניתן לי להשים רק שנייה ואחר כך ידברו אחרים ואני אשתוק.

יעקב מרגי: או שנשתיק אותך.

<הדר ירדני: יכול להיות, באהבה.

יעקב מרגי: לא, סתם.

<הדר ירדני: אז אנחנו במשרד הבריאות כן המלצנו למל"ג לפתוח תכנית נוספת בדרום וזה המשפט האחרון שאני רציתי להגיד.

יעקב מרגי: זה מה שאני צריך לשמוע.

יעקב מרגי: יפה.

<הדר ירדני: והמל"ג יספר איפה עומדת התכנית, מתוך שיקולים שונים גם של צרכים עתידיים שחשבנו שיהיו באוכלוסייה של הדרום, גם גידול של האוכלוסייה, גם תהליכים של הזדקנות האוכלוסייה.

<הדר ירדני: הרי אנחנו לא מדברים רק בילדים.

<הדר ירדני: אמנם אנחנו עוסקים עכשיו בילדים, אנחנו לא מדברים רק בילדים.

<הדר ירדני: אלה תהליכים של הזדקנות האוכלוסייה, צרכים שונים.

<הדר ירדני: קשה מאד לאמוד צרכים.

יעקב מרגי: אני שמח על הסקירה.

יעקב מרגי: תודה.

<הדר ירדני: רק שתדעו שבכל העולם קשה מאד לאמוד צרכים עתידיים של המקצוע ויש לי גם על זה עדויות ממרכזים אחרים בעולם.

<הדר ירדני: אז זה איזה שהוא - - -

חנין זועבי: אבל במקום לחכות למל"ג ולפתוח עוד תכנית, יש כבר תכנית קיימת.

חנין זועבי: אי אפשר להגדיל את מספר הסטודנטים מ-8 ל - - -

<נעמה שחר: הבעיה היא שזה לא - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, אני אענה לך.

<נעמה שחר: אני יושבת ראש אגודת קלינאי התקשורת.

יעקב מרגי: אני אתן לך.

<נעמה שחר: ואני אשמח גם לענות על זה.

יעקב מרגי: ראיתי, שנייה.

יעקב מרגי: המצוקה, אני מעריך, סליחה - - -

חנין זועבי: אז זה לא ייפתר אם פותחים עוד תכנית.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

יעקב מרגי: שוב, אני לא רוצה לפתוח כרגע דיון על כלל מערך קלינאי התקשורת בכל המערכות הסיעודיות, הבריאותיות.

יעקב מרגי: זה לא המנדט שלי.

יעקב מרגי: כרגע המצוקה שלנו היא מערך החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: ההערכה שלי, הערכה – אין לי ידיעה ואין נתונים – שבמרכז זה לא הכצעקתה.

יעקב מרגי: הבעיה לא כל כך קשה.

נורית קורן: מבחינת משרד החינוך.

יעקב מרגי: רגע, תנו לי להתבטא, לשים את הדברים.

יעקב מרגי: כולם ידברו.

יעקב מרגי: ברוך השם הדיון לא עמוס, אפשר שכולם ידברו.

יעקב מרגי: רק נעשה סדר, כי אם כל פעם נזרוק קטעים ולא נתמקד ונלך לכיוון, הדיון ייגמר ואנחנו לא נתקדם לכלום.

יעקב מרגי: הערכה שלי שבמרכז גם אם יש מחסור, הקושי ניתן להתמודד איתו, כי זה הכל בנגישות.

יעקב מרגי: אפשר לנייד מזה וברוך השם יש מוסר עבודה לאנשים ולהתפרנס, לעשות עבודה, משרה פלוס.

יעקב מרגי: גם עבודה פרטית, גם עבודה ממוסדת.

יעקב מרגי: כשאנחנו מדברים על מחסור, וכשהיא אומרת שהיא תפתח מסגרת בדרום, אני מאד מעודד.

יעקב מרגי: אני אסביר לך למה.

יעקב מרגי: ההנגשה של הסטודנטים מהדרום לאותה מסגרת היא אלף גדולה יותר.

יעקב מרגי: לי אין ספק שגם ההתמודדות, התחרות שם קלה יותר.

יעקב מרגי: גם הם מחוברים למקום, הם יישארו במקום וככה אפשר להתמודד.

יעקב מרגי: אם אני אתן לאוניברסיטה העברית או לאוניברסיטת תל אביב לתת עוד - - -

חנין זועבי: לא, אני מדברת על באר שבע.

חנין זועבי: יש תכנית קיימת עם 8 סטודנטים.

חנין זועבי: אני שואלת לגבי - - -

<קריאה: לא, זה פסיכולוגיה.

<נעמה שחר: אני בכל זאת רוצה, כי חושבת שבדיון הזה יש משהו שהוא ספציפי מאד לדרום.

יעקב מרגי: מי הדוברת בבקשה?

<נעמה שחר: שמי ד"ר נעמה שחר ואני יושבת ראש אגודת קלינאי התקשורת.

יעקב מרגי: ולמרות שלא קיבלת רשות דיבור אני רואה שאת מתעקשת.

יעקב מרגי: בבקשה.

חנין זועבי: זה לפסיכולוגיה, נכון.

יעקב מרגי: בבקשה, דברי.

<נעמה שחר: אני הייתי רוצה לענות לשתי חברות הכנסת.

<נעמה שחר: המקצועות שלנו הם מקצועות טיפוליים ולכן המאסות לא יכולות להיות עד אין סוף.

<נעמה שחר: כי אם אין להם מקום להתנסות, אם אין הדרכה, הם שווים כקליפת השום.

<נעמה שחר: ואם הילד שלך היה בטיפול אצל מישהי שלא עברה את כל ההכשרה בדרום ולא הייתה בהדרכה, לפחות שנה-שנתיים אחרי הסיום, אז הילד שלך נפגע.

יעקב מרגי: אבל למה את עולה לקומה השלישית לפני שעברת דרך המבואה?

<נעמה שחר: המבואה - - -

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע דיברנו על איך מוכשרת?

יעקב מרגי: מה תנאי הקבלה?

יעקב מרגי: לא דיברנו כלום.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים כרגע על מחסור, מתוך הנחה שאין לנו מה לומר על תהליך ההכשרה.

יעקב מרגי: תקשיבי, אני מצפה ממך, כמו שאני מצפה מחברי הכנסת.

יעקב מרגי: אני מצומצם בזמן.

יעקב מרגי: אני תכליתי בדיונים.

יעקב מרגי: לא הטרחנו אתכם כל אחד ממקומו בארץ כדי לבוא ולכלות את זמנו.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים להגיע לתכלית ראויה.

<נעמה שחר: אני דיברתי על מבואה.

<נעמה שחר: המבואה היא - - -

יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים כרגע על ההכשרה.

יעקב מרגי: בהנחה, בהינתן שקלינאי תקשורת זה מקצוע טיפולי, איכותי, עובר את כל ההכשרה לפי כל הכללים והצורך של המקצוע, אני כרגע צריך לדעת למה.

יעקב מרגי: למה מסך 4,440 פוטנציאל של קלינאי תקשורת, יש לי מחסור בדרום במערך החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: אני צריך לברר את העובדה הזו כרגע.

יעקב מרגי: תתייחסי לזה בבקשה.

<נעמה שחר: אני מתייחסת לזה.

חנין זועבי: וכמה מהם עובדים.

<נעמה שחר: אני ממשיכה ואומרת שגם הנושא של קלינאי תקשורת, אם יהיו קלינאי תקשורת ומשרד החינוך ייתן את כל האמצעים שיהיו שם בשכר קלינאי תקשורת ולא תהיה להם הדרכה, לא עשינו כלום.

חנין זועבי: אז יש מחסור בהדרכה?

יעקב מרגי: תקשיבי, את חוזרת - - -

<נעמה שחר: זה אחד בתוך השני.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הבנתי.

יעקב מרגי: אז בואי, אני אשאל אותך.

יעקב מרגי: תקשיבי, אם את מתעקשת לענות לי באותה תשובה למה ששאלתי, את אומרת לי ואני אומר לך מה אני מבין מתוך דברייך.

יעקב מרגי: זה שיטת הלימוד המקראית, אז אני קלטתי מהר.

יעקב מרגי: את רוצה לומר לי שבאזור הדרום אין כלי קיבול לאותם סטודנטים שיסיימו את מערך הלימודים, כי אין להם הכשרה, כי את מתעקשת לדבר איתי על הכשרה.

<נעמה שחר: לא - - -

יעקב מרגי: אז למה את מתעקשת לדבר איתי על הכשרה?

<נעמה שחר: לא זה מה שאמרתי על הדרכה.

יעקב מרגי: הדרכה.

יעקב מרגי: למה את מדברת על זה?

יעקב מרגי: אין להם הדרכה?

<נעמה שחר: הדרכה זה חלק - - -

יעקב מרגי: רגע, בדרום אין מערך הדרכה לקלינאי תקשורת?

<נעמה שחר: אין מערך מספיק.

נורית קורן: אין מספיק מקומות.

<נעמה שחר: אין מערך מספיק.

<נעמה שחר: זה בדיוק כמו שהשכר הוא - - -

יעקב מרגי: סליחה, בואי אני אתן לך דוגמא.

יעקב מרגי: תקשיבו, סליחה.

יעקב מרגי: אתם רואים, יושבות איתנו שתי בחורות נחמדות, נכון?

יעקב מרגי: אחת יושבת בכיסא, מה עושה האחת לשנייה?

<נעמה שחר: הדרכה.

יעקב מרגי: הדרכה.

יעקב מרגי: אז בואי תקשיבי, אני לא סתם, סליחה, אני אגרסיבי, כן.

יעקב מרגי: הזמן האיכותי הזה חשוב לי.

יעקב מרגי: אני כרגע לא שם, במצוקה הזו שאת מדברת איתי.

יעקב מרגי: אני לא שם.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת ואף אחד לא מספק לי את הנתון הזה.

יעקב מרגי: איך זה עם 4,440 הפוטנציאל הזה – אלף הוא מועסק כולו, מנוצל כולו?

יעקב מרגי: למה אין פיזור?

יעקב מרגי: למה אני כמי שבא לזהות את הבעיה כדי לתת לה את הטיפול הנכון, אני לא מצליח לזהות את הבעיה.

יעקב מרגי: האם מישהו יכול לומר לי – 4,440 – ונכון, במקרה הזה כדי לדעת את הפוטנציאל ואת המצוקה, אני כולל גם את הבריאות, כי אחד שואב מהשני.

יעקב מרגי: אני שואל נתון פשוט: האם מישהו כאן סביב השולחן יכול לומר לי שמחזור של 4,440 – כולל מה שנכנס ויוצא – הוא מספק את צרכי החברה הישראלית וזה פשוט עניין של ניידות.

יעקב מרגי: אם לא מספק את צורכי החברה הישראלית וזה לא רק בעיית ניידות - צריך התערבות כזו.

יעקב מרגי: אם זו בעיה של ניידות בלבד – צריך התערבות כזו.

יעקב מרגי: ככה אני מזהה בעיה.

יעקב מרגי: ותסלחו לי שזו לא הבמה שבה אני מספר עכשיו מה תפקידו ואיכות ומוטיבציות ודיונים פילוסופיים על תפקידו ומעמדו של קלינאי התקשורת.

יעקב מרגי: אני יכול לומר לכם כאזרח עכשיו, לא כיושב ראש ועדה, יש הערכה רבה, זה מקצוע מבוקש והפוך, אנחנו מקבלים תלונות שאוניברסיטאות מרימות את הרף ומרימות את הרף ומרימות את הרף.

יעקב מרגי: תאמינו לי, אפשר להיות במדינה הזו – סליחה – זה יותר קשה מלהתקבל לקורס טיס, ועשיתם את ה - - -

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: זה ממש.

נורית קורן: ממש.

יעקב מרגי: ואני לא מבין למה.

נורית קורן: למה.

נורית קורן: גם אני לא.

יעקב מרגי: שחררו ברקס פה.

יעקב מרגי: תנו ברקס.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לכם – תתנו ברקסים, וזה יותר לא לכם.

יעקב מרגי: גם משרד הבריאות וגם מל"ג צריכים לתת ברקסים איפה שיש עודף.

יעקב מרגי: אנחנו חברה.

יעקב מרגי: באנו לנהל חברה ואת החברה לפעמים צריך לנהל כמו עסק.

יעקב מרגי: ואין מה לעשות, אם יש עודף של אנשים שהולכים לאקדמיה בשביל תואר אקדמי שהוא חסר משמעות, תעשו ברקסים שם.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להצביע על מקצוע כזה או אחר, רק כדי להיות עם B.A או תואר כזה או אחר.

יעקב מרגי: רבותי, יש פה חוסר, יש פה צורך של החברה הישראלית.

יעקב מרגי: קלינאי תקשורת פעם, מה לעשות, בתקופה שאני הייתי ילד לא היה.

יעקב מרגי: ואם היה, לא הייתה מודעות.

יעקב מרגי: היום אנחנו מכירים בערך הזה, מכירים את התרומה - - -

נורית קורן: ואתה יודע כמה זה חשוב.

נורית קורן: כמה זה חשוב.

יעקב מרגי: אני אגיד לך כמה זה חשוב.

יעקב מרגי: הנה, עובדה.

נורית קורן: אני אישית יודעת.

יעקב מרגי: לא, לא, אני אגיד לך.

יעקב מרגי: הנה, קחי את ה-120 שיש לנו פה, אם היו עוברים חלקם טיפול כשהיה בגיל שלהם, אם היו נראים אחרת.

יעקב מרגי: מה לעשות?

יעקב מרגי: זה דור הביניים.

יעקב מרגי: לא רק ה-120, אל תתלהבו מהר להתנפל עליהם.

יעקב מרגי: זה כל דור הביניים.

יעקב מרגי: כל ההנהגה, כל הדור הזה שלי ושל גדולים ממני וגם של - - -

נורית קורן: נכון, נכון, וגם של הילדים.

יעקב מרגי: אם היו מקבלים טיפול כמו שצריך, אז היינו-.

יעקב מרגי: אין ספק, כולנו מכירים את הערך ואת התועלת, אבל לא באנו לדון בזה.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים בערך.

יעקב מרגי: אנחנו אחרי זה.

נורית קורן: אדוני יושב הראש, בגלל שהן כאלה גועשות וגם אני חושבת שזה נושא - - -

יעקב מרגי: הן לא גועשות.

יעקב מרגי: אני גועש ברגע שאני לא מקבל נתונים.

נורית קורן: אני חושבת שצריך לקיים דיון רק בנושא הזה אולי.

נורית קורן: להפריד אותו מהחינוך המיוחד ואז לאפשר חצי שעה.

יעקב מרגי: לא, לא.

נורית קורן: לא?

נורית קורן: לא היום.

יעקב מרגי: אני לא יושב ראש הכנסת.

יעקב מרגי: אני יושב ראש ועדת חינוך.

נורית קורן: לא היום.

נורית קורן: לא היום.

יעקב מרגי: אני באתי לטפל בחינוך.

יעקב מרגי: מישהו יכול לתת לי את הנתון הזה שביקשתי?

יעקב מרגי: משרד הבריאות, תהיו איתי.

יעקב מרגי: את עם הטלפון שלך מתחילת הדיון.

יעקב מרגי: סליחה שאני אומר לך את זה.

יעקב מרגי: זה גם לא מנומס.

יעקב מרגי: הפסקת לדבר בגלל החברה שלך.

יעקב מרגי: ככה לא עובדים.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לקבל נתון.

יעקב מרגי: האם מישהו סביב השולחן יכול לומר לי מה הצורך במדינת ישראל בקלינאי תקשורת?

יעקב מרגי: כמה?

חנין זועבי: אין מדד צורך.

יעקב מרגי: אין.

יעקב מרגי: אין מדד צורך.

יעקב מרגי: משרד החינוך?

יעקב מרגי: רחלי, אני מבקש לדעת.

<רחלי אברמזון: לגבי הדרום - - -

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: אני אשאל שאלות כדי שאני לא אצטרך לנווט אותך באמצע הדברים.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת, יכול להיות שהדיון הזה שיזמנו בוועדה מיותר.

יעקב מרגי: אלף, אם יש מצוקה – מה היא המצוקה, איך אתם מתמודדים עד היום ואיך אתם מתכוננים להתמודד.

יעקב מרגי: בואי נהיה תכליתיים.

<רחלי אברמזון: אז ככה, אני אתן רק נתון כללי לגבי הדרום ואחרי זה אנחנו נדבר על איך אנחנו מנסים להתמודד.

<רחלי אברמזון: ברמה עקרונית, במחוז דרום

<קריאה: את יכולה להציג את עצמך?

נורית קורן: תציגי את עצמך, הן לא יודעות מי את.

<רחלי אברמזון: רחלי אברמזון, מנהלת האגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר כך, קודם כל במחוז דרום מועסקים היום 133 קלינאיות, כשאני לא יכולה לומר שכולן במשרה מלאה.

<רחלי אברמזון: הן בחלקיות משרה.

<רחלי אברמזון: אנחנו מזהים יותר - - -

יעקב מרגי: כמה משרות?

<רחלי אברמזון: כמה משרות זה?

יעקב מרגי: למה באים בלי נתונים?

<רחלי אברמזון: טוב, זה מחוז דרום יכול להגיד לנו כמה.

יעקב מרגי: 133 קלינאיות תקשורת שבחלקיות משרה.

יעקב מרגי: אני צריך לדעת כמה משרות זה.

<נורית אלעזרי: כמה משרות חסר?

יעקב מרגי: ככה אני יודע ללמוד נתונים.

יעקב מרגי: לא, לא, לא כמה חסר, סליחה.

חנין זועבי: 133 – כמה משרות?

נורית קורן: כמה מלאות.

יעקב מרגי: בואו תקשיבו, בסד הכל, אם אני צובר את כל חלקיות המשרות האלה, כמה משרות זה?

<נורית אלעזרי: כמה משרות?

<נורית אלעזרי: אם אני לוקחת את ה-133 קלינאיות, כולן עובדות.

<נורית אלעזרי: אף אחת לא עובדת משרה מלאה.

<נורית אלעזרי: בין 10 ל-15 שעות גג.

<נורית אלעזרי: תחלק את זה לחצי.

נורית קורן: מה זה?

נורית קורן: זה שליש.

יעקב מרגי: תקשיבי, סליחה.

יעקב מרגי: תנו לה, למה אתם?

יעקב מרגי: 50% מזה?

<נורית אלעזרי: 50% מזה.

יעקב מרגי: כ-70, נכון?

יעקב מרגי: תאמינו לי, אני מכה על חטא לפעמים.

<נורית אלעזרי: כשאני מדברת על הדרום זה אילת עד אשדוד, כולל המגזר - - -

יעקב מרגי: ברור לי.

יעקב מרגי: מה לעשות שאני יודע מה זה דרום.

יעקב מרגי: אז בואי תקשיבי.

יעקב מרגי: לא בגלל שאני בדרום, אני מצפה מכל אזרח שיידע קצת את המדינה שלנו, היא לא כל כך גדולה.

יעקב מרגי: בואי אני אומר לך, אני מכה על חטא לפעמים.

יעקב מרגי: אנחנו מאלה שדחפנו פה לסייעת שנייה, סייעת שנייה, סייעת שנייה.

יעקב מרגי: זה עלה למדינה ים של כסף, לא יודעים מה התפוקה, מה התועלת, מה התמורות.

יעקב מרגי: לא שבהכרח זה היה עובר לקלינאי התקשורת.

יעקב מרגי: לא בהכרח, אבל יש את אנשי הדממה.

יעקב מרגי: יש מי שזועק וצועק, צועק ומקבל תשומת לב ויש את הבעיות שהן זועקות, אבל הן אילמות.

יעקב מרגי: לא שומעים אותן.

יעקב מרגי: אין ספק ש-70 משרות זה לא מכסה – תסלחו לי – הייתי נותן לבאר שבע פלוס.

יעקב מרגי: לא יותר מזה.

יעקב מרגי: איפה המגזר ואיפה הפרישה הגדולה?

<קריאה: גם לא באר שבע.

יעקב מרגי: אני אומר.

יעקב מרגי: בואו, אי אפשר להשתולל.

יעקב מרגי: לא להיסחף.

יעקב מרגי: אני לא בעל מקצוע, אבל אני מעריך ואני מאמין שאותו פול של קלינאי תקשורת משרתים גם את מערכת הבריאות בחלק מהזמן וחלקם גם עושים עבודות פרטיות ואנחנו נתקלים בהם.

<נורית אלעזרי: כן, זו אחת המצוקות וקלינאות תקשורת אומרות אנחנו לא רוצות משרה מלאה, אנחנו רוצות חלקיות משרה, כי יש לנו במשרד הבריאות עוד משרה ויש לנו קליניקה פרטית.

יעקב מרגי: בסדר, אין לי בעיה.

יעקב מרגי: תקשיבי, החכמה האנושית היא לזהות, לראות מה וליצור פתרונות.

יעקב מרגי: רובם רוצים חלקיות משרה, אין בעיה.

יעקב מרגי: עדיין יש לי מחסור בדרום?

<נורית אלעזרי: לגמרי.

יעקב מרגי: אז אני אתמרץ.

יעקב מרגי: אם אני מרים את התמרוץ, הכל עניין של כדאיות.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי טוב טוב, הכל עניין של כדאיות.

יעקב מרגי: תאמינו לי, קשה להיות עצמאי במדינת ישראל.

יעקב מרגי: זה עובר כמעט בהתעללות פיזית, נפשית, הכל.

יעקב מרגי: מי ששכיר ישן יותר טוב.

יעקב מרגי: עצמאי לא ישן טוב בלילה.

יעקב מרגי: תאמינו לי, אם המערכות תדענה לתגמל, צריך לזהות.

יעקב מרגי: יש לנו בעיה.

יעקב מרגי: אפשר לתת פה מכפיל כוח על ידי תמרוץ.

יעקב מרגי: אז תאמינו לי שחלקם ייוותרו על עבודה פרטית, אם יהיה כדאי להם.

יעקב מרגי: חלקם יגדילו את אחוז המשרה.

יעקב מרגי: אין מה לעשות, יש פה מצוקה אמיתית.

יעקב מרגי: לא קיימתי את הדיון כי אין לי מה לעשות.

יעקב מרגי: יש לי מלאי של נושאים שיושבים לי פה.

יעקב מרגי: זו ועדה שמקיימת שלושה דיונים בממוצע ביום.

חנין זועבי: אבל הם לא מסכימים איתך שיש מצוקה.

יעקב מרגי: לא, הם יגידו.

יעקב מרגי: אז בואי ניתן לך.

יעקב מרגי: רחלי, תמשיכי את הסקירה עכשיו.

יוסף ג'בארין: חברת הכנסת זועבי מתייחסת למה שנאמר קודם על ידי נציגי משרד הבריאות, שזה - - -

יעקב מרגי: לא, הם אמרו שיש מחסור.

<קריאה: גם במשרד הבריאות יש מחסור, בטח.

יעקב מרגי: אמרו שיש מחסור.

יעקב מרגי: בבקשה.

יוסף ג'בארין: אבל את אמרת שזה עונה על הצרכים.

יעקב מרגי: לא, במגזר הערבי.

<הדר ירדני: בכלל הארץ.

<הדר ירדני: בכלל הארץ קרוב לוודאי שזה עונה על הצרכים, כשאני תיארתי גם כמה מסובך לתכלל צרכים - - -

יוסף ג'בארין: כן, לדעת מה הצרכים.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

<הדר ירדני: ואמרתי גם בעולם, כשחיפשנו, היה קושי.

<הדר ירדני: זה המסר.

יעקב מרגי: כן, ודאי.

יעקב מרגי: רחלי, תמשיכי.

יעקב מרגי: סליחה שהפסקתי אותך.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר, כשאנחנו פילחנו ואמרנו 133 עובדים ויש לנו כ-70 משרות, אנחנו מדברים באמת על חסר שנע בין 25 ל-30 משרות, משרות מלאות אני מדברת.

<רחלי אברמזון: וכשאני מדברת אז אני מכפילה את זה ב-24 שעות למשרה ואנחנו מדברים על חסר שהוא מאד משמעותי ומאד גדול.

יוסף ג'בארין: רגע, החסר הזה, את החישוב הזה את עושה בהתאם לנתונים שיש לכם על הצרכים בשטח בדרום?

<רחלי אברמזון: מהנתונים שיש לנו לגבי הצרכים בשטח בדרום.

<רחלי אברמזון: אנחנו מדברים עכשיו רק על הדרום.

<רחלי אברמזון: שאל אדוני יושב הראש איך אנחנו נערכים מבחינת משרד החינוך.

<רחלי אברמזון: אז באמת קודם כל אנחנו מתכנסים בעוד שבועיים במחוז דרום עם ישיבה רבת משתתפים כדי לראות מה הוא מערך המומחים, מומחי התחום במתי"אות שלנו, שיכולים לתת איזו שהיא הדרכה גם לשטח באותם מקומות שאנחנו מזהים שיש חסר ואין לנו בכלל מטפלים.

יעקב מרגי: מה המשמעות של זה?

<רחלי אברמזון: מה זאת אומרת מה המשמעות?

יעקב מרגי: מה הצורך לבדוק?

יעקב מרגי: מה תעשי?

יעקב מרגי: לו יצויר שבדקת, מה את יכולה לעשות עם המתי"אות?

<רחלי אברמזון: לא, אנחנו ניתן מערך הדרכה יותר צמוד.

יעקב מרגי: למי?

<רחלי אברמזון: לאותן קלינאיות שעובדות בשטח ולאותם אנשי צוותים שעובדים עם הילדים בתוך המסגרות.

יעקב מרגי: את עדיין נותנת הדרכה לאותם 133.

<רחלי אברמזון: לא, לא, לא.

יעקב מרגי: אז על מי את מדברת?

<רחלי אברמזון: אנחנו מדברים על הילדים בעצמם ועל הדרכת אנשי הצוות.

יעקב מרגי: אנשי הצוות – כחלופה לקלינאי תקשורת?

<רחלי אברמזון: כן, כחלופה ואין ברירה.

<קריאה: במיידי כרגע.

יעקב מרגי: זה במיידי?

<רחלי אברמזון: כן.

<רחלי אברמזון: ואל מול זה אנחנו באמת נבחן את שאר הדברים.

<רחלי אברמזון: אני ארצה שפנינה תדבר, כי אנחנו נמצאים גם באיזה שהוא תהליך של בחינה לבדוק את הצרכים.

<רחלי אברמזון: תראו, קלינאות התקשורת וכל המטפלים בתוך מסגרות החינוך, עובדים על פי תנאי העסקה של עובדי הוראה.

<רחלי אברמזון: זה לא מצב שאנחנו יכולים בעצם לפרוץ את ההסכמים ולתת - - -

יעקב מרגי: אלף זה - - -

<רחלי אברמזון: רק רגע.

יעקב מרגי: לא, רחלי - - -

<רחלי אברמזון: לא, אני מדברת בשלב הזה.

יעקב מרגי: לא, רחלי, בשלב הזה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להיתקע בשלב הזה ולכן אני גם חסר סבלנות ואני אסביר לך גם למה.

יעקב מרגי: כשמשרד החינוך רצה לייצר את תכנית הילה – את מכירה את תכנית הילה?

<רחלי אברמזון: כן.

יעקב מרגי: הוא ידע לשלם ערך שעה כפול מעובדי הוראה.

יעקב מרגי: נכון שזו העסקה על ידי ספק שירותים, נכון.

יעקב מרגי: נכון שמורה בפרויקט הילה מקבל כמה לשעה?

<רחלי אברמזון: הוא לא עובד אצלנו.

יעקב מרגי: נכון, אבל מי משלם?

יעקב מרגי: משרד החינוך בסוף והוא מקבל, הערכה שלי – כמה היום זה ערך שעה למורה?

<קריאה: 100 שקלים אני חושבת.

יעקב מרגי: הוא מקבל פי שניים בערך שעת הוראה.

יעקב מרגי: פי שניים.

יעקב מרגי: כשנוסיף על זה את העלות, הרי קבלן השירותים לצורך העניין הזה, אם זה רשת עתיד או רשת כזו או אחרת, גם יש לה את התקורות שלה.

יעקב מרגי: המשרד יודע לעשות את זה.

יעקב מרגי: נכון, קיים קושי כשזה עובד משרד.

יעקב מרגי: צריך לייצר אותו.

יעקב מרגי: מייצרים אותו בהגדרה X.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, אם צריך ללכת לממונה על השכר באוצר ולאגף התקציבים ולומר להם רבותי, קלינאי תקשורת זה לא עובד הוראה, נקודה.

יעקב מרגי: קלינאי תקשורת זה לא עובד הוראה.

יעקב מרגי: זה כמו שאני מעסיק אחות בית ספר בדירוג אחיות, אני מעסיק קלינאי תקשורת.

יעקב מרגי: מה?

יעקב מרגי: זה א'-ב', הרי המדינה בת 70.

יעקב מרגי: אנחנו עכשיו לומדים איך להפעיל את שירות המדינה?

יעקב מרגי: רחלי, לא יהיה.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני אוציא סיכום מאד נוקב, מאד תובעני בקטע הזה.

יעקב מרגי: תמשיכי.

<נעמה שחר: אני בכל זאת רוצה להוסיף - - -

יעקב מרגי: לא, לא, את לא רוצה לומר.

יעקב מרגי: רחלי עכשיו ברשות דיבור.

יעקב מרגי: תודה.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר שגם אצלנו במשרד אנחנו נקיים ונערוך את החשיבה הזאת לגבי העניין.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה אני רוצה להגיד שכן אנחנו, בפרק הזמן האחרון גם נמצאים בשיח מאד מאד הדוק עם משרד הבריאות, כדי לראות איך אנחנו נעזרים אחד בשני כדי לנסות להתגבר או לנסות למזער את החסר הזה שאנחנו מזהים, בוודאי במחוז דרום.

<רחלי אברמזון: אז אני אתן לפנינה לספר על ההיערכות שלנו מבחינת ההכשרות.

יעקב מרגי: לפני פנינה, יש לנו פה מנהלת בית ספר אורים.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: תספרי לי על בית הספר ועם מה את מתמודדת.

<דורית מרטון: אוקיי, בית ספר לאוטיסטיים מתבגרים שמגיעים מכל מחוז הדרום.

יעקב מרגי: איפה הוא ממוקם בבאר שבע?

<דורית מרטון: בשכונה ד'.

יעקב מרגי: ליד בית יונה?

<דורית מרטון: לא.

<דורית מרטון: מרכז גילת.

<דורית מרטון: ליד בית האבות.

נורית קורן: יש גם באילת.

יעקב מרגי: ליד בית אבות בית סקנדינביה?

<דורית מרטון: כן.

<דורית מרטון: מרכז גילת, בית אבות, ברווחה שהייתה פעם בעבר.

<דורית מרטון: יש לי שעתיים קלינאית תקשורת בבית הספר.

יעקב מרגי: שעתיים ביום?

נורית קורן: כמה תלמידים?

<דורית מרטון: לא, בשבוע.

יעקב מרגי: שעתיים בשבוע?

נורית קורן: מה?

נורית קורן: מה?

נורית קורן: בחינוך מיוחד?

<דורית מרטון: 60 תלמידים.

יעקב מרגי: 60 תלמידים?

יעקב מרגי: אני מציע לך, תוותרי גם על השעתיים.

חנין זועבי: כן, זו תמונת המצב.

חנין זועבי: זה לא חריג.

חנין זועבי: זה ככה.

נורית קורן: תגידו, זה אמיתי?

יעקב מרגי: רגע, תנו לה.

<דורית מרטון: אני רוצה להגיד שהמשרד עושה את הכל, באמת את הכל, כדי לגייס קלינאי.

<דורית מרטון: המפקחת יושבת פה וגם ישבנו עם ועד ההורים וגם עם המורים, הידיים שלהם כבולות.

<דורית מרטון: אנחנו מנסים לעשות את הכל.

<דורית מרטון: לעשות איזה שהוא מודל עבודה כך שבאמת הילדים יקבלו סוג של תקשורת כמו שצריך.

<דורית מרטון: כמובן שאנחנו לא מגיעים למקצועיות שאנחנו רוצים.

חנין זועבי: אפשר לדבר, אדוני יושב הראש?

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: אתם מבינים למה לפעמים אין מספיק מילים לבטא את הכעס.

יעקב מרגי: אני אסביר לכם.

יעקב מרגי: אני אם הייתי מנהל בית הספר, הייתי אומר להורים תדעו לכם, אני לא מצליחה לספק לילדים שלכם את הצרכים שלכם.

יעקב מרגי: אל תשימו פה את הילדים.

יעקב מרגי: אין להם מענה פשוט, מסכנים.

יעקב מרגי: מי שיודע מה זה אוטיזם, עם קשיים כאלה ואחרים, יודע שאין ברירה להורים, אבל תארו לכם כמה איכות חיים אפשר לשפר להורים ולילד או הילדה הזו, אם היה מקבל.

יעקב מרגי: מה זה שעתיים שבועיות?

נורית קורן: זה לא נורמאלי.

<קריאה: שזו הדרכה לצוות רק.

<דורית מרטון: כן, זה במודל של הדרכה לצוות.

נורית קורן: ונראה לך שגם לצוות זה מספיק?

יעקב מרגי: מיד אני אתן לך.

יעקב מרגי: אני עדיין עם מנהלת בית הספר.

יעקב מרגי: תנו למנהלת בית הספר.

נורית קורן: אז בעצם אם הם אומרים שזה רק להדרכה, אז הילדים בכלל לא מקבלים?

יעקב מרגי: לא, הם מקבלים דרך המורים.

נורית קורן: אבל מעט.

נורית קורן: מעט.

<קריאה: אדוני יושב הראש, אני חייבת לענות.

יעקב מרגי: איך תתייחסי אם לא תשמעי?

יעקב מרגי: בבקשה.

<דורית מרטון: תראו, אני חייבת לומר שזה לא רק השנה.

<דורית מרטון: המחסור בקלינאיות תקשורת הוא דבר של הרבה הרבה שנים - - -

יעקב מרגי: הוא ידוע.

<דורית מרטון: שאנחנו מתמודדים איתו ולכן אנחנו עבדנו במודל עבודה כזה שבאמת ניסינו להעביר למחנכות את הכלי כמה שאפשר.

<דורית מרטון: זאת אומרת דרך הדרכה של קלינאית שהגיעה וישבה עם המחנכות או בפורום או בתוך הכיתה וכן הלאה.

<דורית מרטון: זאת אומרת מה שיכולנו לתת למחנכות אנחנו נתנו.

<דורית מרטון: המחנכות מאד מקצועיות ועושות עבודה מאד מאד יפה וכן - - -

יעקב מרגי: הן זקוקות להדרכה הזו כדי לדעת לתפקד יותר טוב מול האוכלוסייה הזו, אבל זה לא נותן את המענה הטיפולי לילד.

נורית קורן: ברור.

<דורית מרטון: נכון, אין ספק.

<קריאה: לא, לא, זה לא מדויק.

יעקב מרגי: את תתקני.

יעקב מרגי: בזמנך תתקני.

נורית קורן: סליחה, אם לא ישתלמו, אי אפשר להגיד שמורה הוא הכל.

נורית קורן: זה לא יכול, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: חברי הכנסת.

<דורית מרטון: אנחנו בית ספר לאוטיסטים שמדבר תקשורת כל רגע נתון.

<דורית מרטון: כל רגע נתון המחנכות מאד מקצועיות ויש להן את זה.

<דורית מרטון: בואו, יש להן את זה והן עושות עבודה מאד מאד יפה, אבל בוודאי שזה לא מספיק.

<דורית מרטון: בוודאי שאנחנו צריכים הדרכות בעוד דברים ויש מחסור.

<דורית מרטון: יש לנו פה איזה שהוא חור מאד מאד רציני כדי להביא את התלמידים למקומות הרבה יותר טובים, אין ספק.

<דורית מרטון: לכן אנחנו כאן.

יעקב מרגי: איילת דיין מאלו"ט.

יעקב מרגי: לפני כן, רצית לומר, חברת הכנסת?

נורית קורן: אני דווקא רוצה ללכת לנושא הזה של קלינאי תקשורת.

נורית קורן: לי יש בת לקוית שמיעה ואני מודעת לנושא קלינאי התקשורת.

נורית קורן: אני רוצה להגיד לכם שאם זה ילדים אוטיסטים זה עוד יותר חמור, כי זה משפיע על מיליון ואחד דברים, שאם אנחנו לא מכירים את המקצוע הזה ואני אומרת לכם שאני לא מכירה, כמה שאני יודעת קצת, אני לא מכירה.

נורית קורן: זה משפיע על כל כך הרבה דברים.

נורית קורן: על הגייה.

נורית קורן: על מבנה הפה, על להחזיק את הלשון בפה.

נורית קורן: אתם יודעים את זה?

נורית קורן: מורות יכולות לעשות את זה?

נורית קורן: עם כל הכבוד, אני לא מזלזלת במורות, הן עושות דברים מצוינים, אבל בלי קלינאית תקשורת שתהיה עם הילד, תיתן לו, לפחות שעה, חצי שעה.

נורית קורן: אין, זה בלתי אפשרי לילדים כאלה.

נורית קורן: אתם יודעים איזה דבר זה?

נורית קורן: אני נחרדת, באמת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חנין רצית לשאול?

חנין זועבי: כן.

חנין זועבי: אני רציתי להגיד שאנחנו נשארים ברמה של הבעיה ולא מגיעים לנקודה של איך פותרים את זה ואיפה נקודות התורפה להתחיל להגדיר גם את הפתרון.

חנין זועבי: אני חושבת שצריכים להתמקד בשני דברים – במל"ג – על מספר הסטודנטים, כי אוקיי, יש מחסור - - -

יעקב מרגי: אני לא מוותר על המל"ג.

יעקב מרגי: זה בסוף.

חנין זועבי: כן, מספר הסטודנטים.

חנין זועבי: להגדיל תכניות, להודיע על מצב חירום.

חנין זועבי: להגדיל תכניות זה המל"ג.

נורית קורן: ולאפשר ליותר אנשים להיכנס.

חנין זועבי: ולשנות את תנאי הקבלה שהם מופרזים, שאין בהם היגיון וזה גם בפסיכולוגיה, בכל התחומים של הפסיכולוגיה והפרה רפואי או בריאות הנפש אין הלימה בין תנאי הקבלה ואת זה אומרים מרצים.

חנין זועבי: כלומר הם אומרים אנחנו לא צריכים ממוצעים כאלה ולא צריכים מבחנים כאלה ולא צריכים סף כזה.

חנין זועבי: אז צריכים לשנות את הקריטריונים לקבלה.

חנין זועבי: צריכים לפתוח תכניות – זה בנקודה של מספר הסטודנטים, שזו התחנה הראשונה.

חנין זועבי: התחנה השנייה – מספר מרכזי ההדרכה.

חנין זועבי: הם אמרו שגם אם יש הרבה סטודנטים, אין לנו מרכזי הדרכה להדריך.

חנין זועבי: אז אני חושבת שצריכים להתמקד בשתי הסוגיות האלה – איך להעלות את מספר הסטודנטים ואיך להגביר את מרכזי ההדרכה.

חנין זועבי: ואם אין תכנית – לא למשרד הבריאות ולא למל"ג אודות שתי הנקודות האלה – אז אתם לא עושים את העבודה שלכם.

חנין זועבי: זהו.

יעקב מרגי: אז נשמע.

יעקב מרגי: נתתי את רשות הדיבור.

<איילת דיין: שלום, איילת דיין, עורכת דין מאלו"ט.

<איילת דיין: אני רוצה לפתוח ולהגיד שהנושא הוא לא חדש ואני הבאתי לפה מכתבים ופגישות ודו"חות, כולל דו"חות פנימיים של משרד הבריאות, מינואר 2011 - לא הלכתי יותר רחוק, אבל אפשר גם - שמדברים על המחסור במקצועות הפרה רפואיים ובייחוד על הקלינאיות תקשורת ובייחוד בדרום.

<איילת דיין: מתקיימות פגישות ושולחנות עגולים ונכתבים מכתבים ודו"חות מתפרסמים ובשטח שום דבר לא משתנה.

<איילת דיין: בנוגע לילדים עם אוטיזם, היום אחד מ-100 ילדים מאובחן עם אוטיזם.

<איילת דיין: קלינאי תקשורת זה הטיפול העיקרי.

<איילת דיין: זה מקצוע הליבה, אחד משלושת מקצועות הליבה בטיפול בילדים עם אוטיזם.

<איילת דיין: חשוב להבין שגם כאשר יש קלינאיות תקשורת, לא תמיד הן מוכשרות לעבודה עם ילדים עם אוטיזם, אלא בוחרות אפיקי הכשרה אחרים.

<איילת דיין: לא תמיד מעוניינות לעבוד עם ילדים עם אוטיזם, בטח עם ילדים בגילאים היותר גדולים, בגילאי - - -

יעקב מרגי: כן, אבל אני לא רוצה למקד את הדיון שלי על ילדים אוטיסטיים, כי היה דיון על בכלל מצוקת האוטיסטיים.

יעקב מרגי: אני חושב שהנושא מקבל תשומת לב לאחרונה, אני מקווה שייצא משהו, אבל אני רוצה לדעת בכלל על המצוקה במערך של קלינאי התקשורת.

<איילת דיין: בבתי הספר חסרות המון המון קלינאיות תקשורת, שיתנו את הטיפול הזה לילדים, שזה באמת מקדם אותם וזה המפתח אחר כך לשילוב בחברה של אותם ילדים.

<איילת דיין: המחסור הזה מדובר כבר שנים ושום דבר לא קורה.

<איילת דיין: היינו שנה שעברה בשולחנות עגולים במשרד הבריאות.

<איילת דיין: אמור להיות עוד אחד במרס.

<איילת דיין: אני רואה פה מכתבים משנת 2012 של מנכ"ל משרד הבריאות, שאומר שצריך להרחיב את הקוריקולום של המקצועות הרלבנטיים כדי שיתאימו גם להכשרה לילדים עם אוטיזם, ובשטח אנחנו לא רואים שינוי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רחלי.

<רחלי אברמזון: אני רק רוצה - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, תעשי סדר.

יעקב מרגי: תנסי לשפוך אור גם על מה שאמרה בית ספר אורים.

יעקב מרגי: יש לי גם פנייה של בית ספר בדימונה, קבוצת הורים.

יעקב מרגי: הם מספרים כמה הילדים שלהם לא מקבלים את הטיפולים הנדרשים.

יעקב מרגי: מה שם בית הספר?

יעקב מרגי: אורים?

<רחלי אברמזון: אורים זה בבאר שבע וצבר זה בדימונה.

<רחלי אברמזון: אבל ברשותכם, אני באמת מבקש להתייחס רגע לעניין.

<רחלי אברמזון: אני רוצה להדגיש שאני לא ממעיטה בעניין הזה ובחשיבות של זה, שייכנסו קלינאי תקשורת ומרפאים בעיסוק והילדים יקבלו טיפולים פרה רפואיים.

<רחלי אברמזון: אבל אל לנו לשכוח, מערכת החינוך נותנת קודם כל, גם מערכת החינוך המיוחד, גם חוק החינוך המיוחד מדבר על ליבת שירותי חינוך לתלמידים.

<רחלי אברמזון: הטיפולים הפרה-רפואיים הם שירותים נלווים בתוך המערכת, שהם חשובים מאד, אבל אי אפשר לומר – אין להם מה לבוא לבית הספר.

יעקב מרגי: רחלי, לא, אני אעצור אותך.

<רחלי אברמזון: רגע, רק שנייה.

יעקב מרגי: לא, קל ליפול לשם.

<רחלי אברמזון: אבל חשוב להגיד, רגע - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך, אבל אני לא אתן לך שתלכי לשם, את יודעת למה?

יעקב מרגי: כי אין לך ותק של יום אחד בוועדה הזו.

<רחלי אברמזון: נכון.

יעקב מרגי: תקשיבי טוב טוב, את רוצה, אני אספר לך למה אני דוחה אותך מיד, על הסף מטיעונים שאת מכירה אותם, שמרגע שהילד עבר למסגרת של מערכת החינוך ויש מערך טיפול, הוא מספיק לקבל את זה במרפאות המשפחה.

יעקב מרגי: את מכירה את זה, נכון?

יעקב מרגי: אבל אני לא רוצה ללכת לשם.

יעקב מרגי: עכשיו אני קר מחשבה – הטיפול הזה ניתן כטובה של מערכת החינוך או כחובה?

<רחלי אברמזון: לא, לא.

יעקב מרגי: אז אל - - -

<רחלי אברמזון: אבל רק שנייה.

יעקב מרגי: פרס ישראל יש ביום העצמאות.

<רחלי אברמזון: אני רוצה רגע לומר - - -

יעקב מרגי: זה טיפול שהמדינה צריכה לתת אותו – שתיתן אותו מיטבי.

<רחלי אברמזון: זה המדינה צריכה לתת אותו.

<רחלי אברמזון: אז אם זה - - -

יעקב מרגי: אז למה את פותחת בדרך הזו?

יעקב מרגי: השיחה הזו מיותר.

<רחלי אברמזון: רק שנייה.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר, כי זאת בדיוק הנקודה.

<רחלי אברמזון: כי הילד כן מקבל, רק יש בעיה נקודתית במקרה של חסר.

<רחלי אברמזון: כי יחד עם זה יש לי עוד בתי ספר אחרים בתוך באר שבע, ואני רוצה לציין עכשיו, אנחנו לא באנו לכאן כדי לטפל דווקא בנקודה של בית הספר אורים.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: הבאתי לך מקרה אחד שמעיד על הכלל.

יעקב מרגי: ואת יודעת מה, בואי אני אספר לך, היינו בבית ספר לאוטיסטים פה בהר נוף בירושלים.

יעקב מרגי: גם שם אין טיפולים פרה רפואיים והם לא מצליחים לספק אותם.

יעקב מרגי: פה, בירושלים, בשכונת הר נוף.

יעקב מרגי: יש מחסור?

יעקב מרגי: יש חסר?

<רחלי אברמזון: כן.

יעקב מרגי: דברי על החסר.

יעקב מרגי: המקרה של אורים הוא כמשל לכל האזורים שיש בהם חסר.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רחלי אברמזון: יש חסר וכולנו יודעים שיש חסר.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה - - -

יעקב מרגי: מה עושים?

<רחלי אברמזון: אז אני אומרת מה מערכת החינוך יכולה לעשות.

<רחלי אברמזון: מערכת החינוך יכולה, במקומות שיש חסר, לתת הנחיות והדרכות לאותם צוותים שהם צוותים מאד מקצועיים ואני חושבת שאם אנחנו כולנו הקשבנו לאמירות של דורית מנהלת בית ספר אורים, שצוות בית הספר, כשהוא צוות בית ספר שמוכשר לעבוד עם ילדים עם קשיים בתקשורת, ילדים על הרצף האוטיסטי, כל הצוות הזה מדבר תקשורת.

<רחלי אברמזון: ולכן, כשנותנים הנחיה או הדרכה לצוות הזה, אין בזה משהו שאומר - - -

נורית קורן: רחלי, זה לא מספיק.

חנין זועבי: זה כלום.

<רחלי אברמזון: את צודקת, את צודקת.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

חנין זועבי: אז תתני פיתרון.

חנין זועבי: אז תבקשי ותדרשי פיתרון.

יעקב מרגי: רגע, אנחנו באנו לעזור.

<רחלי אברמזון: אז אני חושבת שהדברים שאת, חברת הכנסת העלית, הם דברים שבהחלט יכולים להיות חלק מהפתרון המערכתי.

נורית קורן: כן, רחלי, אבל ברגע שיהיו קלינאיות תקשורת, האם יהיה מקום עבודה שיקלוט אותן?

<רחלי אברמזון: בוודאי.

נורית קורן: משרד החינוך ישלם.

נורית קורן: נו, בסדר.

יעקב מרגי: לא, לא, זו לא הנקודה.

יעקב מרגי: רחל אברמזון, גברתי הנכבדה, שעושה ימים כלילות בחינוך המיוחד, ואף אחד לא יכול לקחת לך את זה, אבל כשאת מתחילה בנאום כזה, החטאנו את המטרה ואני אסביר לך למה.

יעקב מרגי: יש חסר.

יעקב מרגי: כשאת אומרת לי הדרכה לצוות, מה לעשות, צברי בשנתיים-.

יעקב מרגי: עזבי, כאילו נולדתי לפני שנתיים.

יעקב מרגי: אני מרגיש שלא בבאזל הקמנו את מדינת ישראל.

יעקב מרגי: רק לאחרונה אנחנו מקימים אותה בכמה תחומים.

יעקב מרגי: אני אומר ככה, כשאת נותנת הדרכה לצוות – אוי ואבוי לנו אם צוות חינוכי לא יקבל הדרכה יום יומית איך מתמודדים עם אוכלוסייה כזו, במקרה הזה של אוטיסטים, בסדר?

יעקב מרגי: אז זה נדרש – השעתיים השבועיות לצוות ההדרכה לבית הספר.

יעקב מרגי: מצדיע.

יעקב מרגי: זה לא הדיון.

יעקב מרגי: מעבר לכך, התלמיד, הילד הזה צריך תמיכה של קלינאי תקשורת.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה – הילד האוטיסט שנמצא בבית ספר אורים בבאר שבע, יכול לקבל את התמיכה הזו של קלינאי התקשורת ברפואת משפחה?

יעקב מרגי: לא.

<רחלי אברמזון: אם יש ב - - -

יעקב מרגי: לא, הוא לא יקבל.

יעקב מרגי: אני מודיע לך – הוא לא יקבל.

יעקב מרגי: רחל, הוא לא יקבל.

יעקב מרגי: את יודעת למה?

יעקב מרגי: כי הוא נמצא במסגרת.

נורית קורן: כי הוא נמצא בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: המערכות יודעות, כשהן רוצות הן יודעות לעבוד ולהיות מסונכרנות איפה שטוב להן.

יעקב מרגי: לכן אני אומר לך, יש צורך - - -

<רחלי אברמזון: אנחנו מסתנכרנים.

יעקב מרגי: לא, רחלי, אל תחפשי מפלטים.

יעקב מרגי: אני עכשיו באתי לעזור לך להתמודד עם החסר הזה.

יעקב מרגי: אני איתך.

יעקב מרגי: אני רוצה לעזור לך להתמודד עם החסר הזה.

יעקב מרגי: ואתם צריכים לבוא ולומר לי איך אני בשלב המיידי מקבל מענה ובטווח הבינוני והרחוק, איך אנחנו מתמודדים עם החסר הזה בפריפריה.

יעקב מרגי: נקודה.

<רחלי אברמזון: טוב.

יעקב מרגי: זהו.

יעקב מרגי: יש מישהו באגף הזה שיכול לומר לי?

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך.

<פנינה אלתר: פנינה אלתר, אני ממונה על מקצועות הבריאות באגף לחינוך מיוחד.

<פנינה אלתר: אני רוצה לדבר על כמה נקודות שאנחנו עושים וחושבים לעשות, כחלק מהתמודדות עם הסיפור וחלק נאמר, אבל אני כן רוצה לסכם, כי הדרכה היא לא חזות הכל.

<פנינה אלתר: קודם כל על הפגישה שנאמר שהיא כבר נקבעה ב-25 בינואר במחוז דרום, זה לא להדרכה.

<פנינה אלתר: זה בעצם לעשות חשיבה מחוץ לקופסא, איך אנחנו הולכים להתמודד עם הסוגיה.

יעקב מרגי: מתמודדים.

יעקב מרגי: יפה.

<פנינה אלתר: הדרכה היא תשובה אחת מתוך מכלול שלם.

יעקב מרגי: היא אחת האפשרויות.

<פנינה אלתר: אז זה דבר אחד שחשוב לי לציין.

<פנינה אלתר: אנחנו מנסים להוביל מהלך מאד בעייתי - אני אומרת את זה בכנות, מאד בעייתי - ביחד עם העמותה, ביחד עם מערכת הבריאות - איך אנחנו נוכל להעסיק באופן מוגבל, לא כקלינאי תקשורת, את הבוגרים - בטרם הם יעברו את מבחן ההסמכה.

נורית קורן: נכון, שגם זאת אפשרות.

נורית קורן: נכון.

<פנינה אלתר: וזה במטרה לסחוב אותם אלינו.

<פנינה אלתר: אלינו – למערכת החינוך, אלינו למערכת הבריאות וזה לא פשוט.

<פנינה אלתר: לא פשוט משפטית, לא פשוט, אבל אנחנו נתמודד עם זה ואנחנו נשב ו - - -

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: בואי אני אספר לך.

יעקב מרגי: יש פה מישהו מהמל"ג?

<מיכל אופיר: כן.

יעקב מרגי: את פה.

יעקב מרגי: בואי אני אספר לך סוד.

יעקב מרגי: הוא לא ידוע.

יעקב מרגי: אל תספרי אותו.

יעקב מרגי: אפילו במוסד יחשפו אותו עוד 60 שנה.

נורית קורן: 70 שנה.

יעקב מרגי: בפקולטה לווטרינריה לא רק שעושים את זה, אלא גם מחייבים אותם, מנצלים את הסטודנטים.

<פנינה אלתר: סטודנט זה לא בוגר, יש פה טעות.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

<נעמה שחר: זה לא בוגר.

יעקב מרגי: הלוואי והיית קנאית למעמדם של קלינאי התקשורת כיו"ר ארגון, כשאמרו פה שהולכים להכשיר כל מיני כאלה ואחרים כדי שיעשו במקומם.

<נעמה שחר: יש לנו פתרונות.

יעקב מרגי: אל תפריעי לי באמצע.

יעקב מרגי: כשתרצי לדבר שוב אני אתן לך.

יעקב מרגי: אז לא הבוגר, אז הסטודנט, בסדר?

יעקב מרגי: אני נותן לך עוד חומר למחשבה, סליחה, בסדר?

יעקב מרגי: אז אני אומר לך, בפקולטות לווטרינריה, לא רק שמנצלים אותם ואפילו לא משלמים להם - - -

<פנינה אלתר: אנחנו לא ננצל אותם.

יעקב מרגי: וגם לא משלמים להם ואוי ואבוי להם אם לא יעבדו.

יעקב מרגי: הווטרינרים ילכו בלילות, בשבתות, בחגים לבלות בחיק משפחתם ורק הסטודנטים המנוצלים יהיו בכלביות ובכל מקום.

יעקב מרגי: לכן אני בא ואומר, אני מקבל שלפתרון המיידי צריך חשיבה מחוץ לקופסא ויכול להית שזה ייתן לך גם מענה ביניים, מעבר, אבל לטווח הארוך גם כן אני רוצה התייחסות.

<פנינה אלתר: רגע, אפשר להמשיך?

יעקב מרגי: כן.

<פנינה אלתר: אז זו אופציה שאנחנו בודקים אותה ואנחנו נעשה.

<פנינה אלתר: הנושא של תמריצים ייבדק במשרד החינוך, במערכת.

<פנינה אלתר: זה לא קשור כרגע.

<פנינה אלתר: עכשיו יש תמריצים שזה גם למחוז דרום, אבל - - -

יעקב מרגי: מה זה ייבדק במערכת?

<פנינה אלתר: לא, אז אנחנו - - -

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע שאכן הולכים לבחון את זה ואני רוצה לקבל תשובות.

<רחלי אברמזון: אנחנו נבחן וניתן תשובות.

<פנינה אלתר: נכון, אוקיי, אבל התמריצים זה לא רק למחוז דרום, כי אנחנו שומעים פה - - -

יעקב מרגי: אני כרגע דן במצוקה של מחוז דרום.

<פנינה אלתר: לא, אבל בתוך המחוז - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, הנה אני נותן לך טיפ.

יעקב מרגי: אני אדם פרקטי.

יעקב מרגי: אם תצליחו לפתור את הבעיה במחוז דרום, חזקה עליכם שתאמצו את הפתרון הזה למקומות אחרים.

<פנינה אלתר: אבל כאן במחוז דרום אני רוצה לתעדף ואני אומרת גם במחוז דרום, שים לב שבאוכלוסיות המורכבות יותר, של אוטיסטים, החסר גדול יותר.

<פנינה אלתר: זאת אומרת אז גם שם התמריצים – תלוי איפה אתה עובד – אבל הכל במחוז דרום.

<פנינה אלתר: נושא נוסף שחשוב לי להגיד זה גם אם ייפתח, ואני מקווה שייפתח מסלול נוסף באוניברסיטת באר שבע, לי זה לא מספיק.

יעקב מרגי: באיזה שלב זה נמצא?

יעקב מרגי: מישהו יכול לדבר על זה?

<פנינה אלתר: אבל זה לא מספיק לנו.

<קריאה: בשלב של המל"ג.

<קריאה: עדיין מדברים על זה.

יעקב מרגי: מדברים.

<קריאה: מדברים, אבל אני מאמינה שזה יהיה בשנת הלימודים הבאה.

<פנינה אלתר: למה זה לא מספיק לי?

<פנינה אלתר: אני לא רוצה לראות שבגלל הרף הגבוהה להתקבל - - -

יעקב מרגי: סליחה, אני מבקש, אין פה שני דיונים.

<פנינה אלתר: אני לא רוצה לראות שבגלל הרף הגבוה שקשה להתקבל, יבואו לומדים ממרכז הארץ לבאר שבע ויחזרו, כמו שקורה בהרבה פקולטות באוניברסיטת באר שבע.

<פנינה אלתר: אני רוצה שיהיו אולי מלגות, אולי חובת עבודה חמש שנים בדרום.

<פנינה אלתר: שיהיה משהו נלווה.

<פנינה אלתר: התכנית זה לא מספיק לי.

יוסף ג'בארין: עם המלגה.

<פנינה אלתר: התכנית תייצר לי עוד קלינאים במרכז הארץ.

יעקב מרגי: חשוב מאד.

<פנינה אלתר: אז צריך להיות פה יותר ממוקדים.

<קריאה: וזה גם מה שמשרד הבריאות המליץ למל"ג, כשהוא המליץ על ה - - -

יעקב מרגי: נשמע את המל"ג יותר מאוחר.

<פנינה אלתר: ואולי תעדוף לתושבי הדרום, אבל צריך להיות פה משהו עם התייחסות לדרום, אחרת איבדנו את הכל.

<פנינה אלתר: דבר נוסף, לגבי המגזר הערבי שלכאורה החסר הוא קצת פחות, בגלל שלומדים בירדן, אבל יש לנו תופעה – ותקנו אותי אם אני טועה – שהם נכנסים דרך מחוז דרום, כי יודעים שבמחוז דרום יש חסר, זה תושבי הצפון, ואז מקבלים קביעות אצלנו במערכת ועוברים צפונה.

<פנינה אלתר: יש איזו שהיא תנועה - - -

יוסף ג'בארין: הכוונה אחרי כמה שנים.

<פנינה אלתר: כן.

<פנינה אלתר: ואז זה שוב - - -

<קריאה: זה אותו דבר לגבי מורים.

יעקב מרגי: זה לא פותר את הבעיה לטווח ארוך, זה פותר את הבעיה רק לטווח הקצר.

יוסף ג'בארין: נכון, לכמה שנים.

<פנינה אלתר: ויש פה איזו בעיה, כי אתה רוצה להיכנס למערכת החינוך, אתה נכנס דרך הדרום, איפה שיש חסר וחוזר לצפון.

<קריאה: כן, אבל גם אם תתני למישהו חובה 5 שנים, אז בשנה השישית הוא יעזוב.

<קריאה: ואם היא תתחתן, היא ת עזוב לפני.

יוסף ג'בארין: חמש שנים טובות.

יוסף ג'בארין: זה לא רע.

<פנינה אלתר: אני רק מציירת מציאות שהם יכולים לנסוע לעבודה יום יום לדרום לכמה שנים, אבל זו המציאות.

יעקב מרגי: אם תרצי, אפשר.

יעקב מרגי: אמרתי, השכל האנושי מייצר פתרונות למה שהוא מייצר, גם לקשיים שהוא מייצר.

יעקב מרגי: לכן גם לזה יש מענה, אם תרצו.

יעקב מרגי: וחברות גדולות במשק עושות את זה ויודעות צורת העסקה מסוימת.

יעקב מרגי: בבקשה.

<פנינה אלתר: כן.

<פנינה אלתר: חשוב לי לציין שאין לנו בעיית תקנים.

<פנינה אלתר: התקנים קיימים.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: את זה הבנו.

<פנינה אלתר: זה ברור לנו.

<פנינה אלתר: אנחנו ישבנו ביחד עם משרד הבריאות על מסמך - שאני משערת שברגע שהוא יסתיים כבר בימים הקרובים, הוא לקראת סיום - על רצף טיפולים, איך, אנחנו החינוך ומערכת החינוך עובדים ביחד, שלא - - -

יעקב מרגי: אנחנו מדברים על זה רבות, כן.

<פנינה אלתר: אבל זה כבר בשלב סופי, שבאמת איך אנחנו גם תומכים אחד בשני, גם עושים את רצף המעברים, וגם אם נניח במקרה, במערכת החינוך במקום מסוים אין ובמערכת הבריאות יש, איך אנחנו כן מכסים אחד על השני.

<פנינה אלתר: אז שיתופי הפעולה, אני חושבת שבשנה וחצי האחרונות מתחילים לשאת פרי.

<פנינה אלתר: וגם ההדרכה, שהיא אחת מתוך כל המכלול, ללא ספק - - -

יעקב מרגי: מישהו יכול להרחיב לגבי הדרכה?

יעקב מרגי: מדברים על הדרכה, הדרכה.

יעקב מרגי: איך היא מתקיימת, איפה היא מתקיימת והאם זה - - -

<רחלי אברמזון: לקלינאים?

יעקב מרגי: לקלינאי התקשורת.

<פנינה אלתר: יש הדרכה לקלינאי תקשורת שזה דבר אחד, ויש הדרכה בהיעדר קלינאי, לצוות.

<פנינה אלתר: זה שתי הדרכות שהן שונות.

<פנינה אלתר: נכון לעכשיו, כדי לפתור מיידית, אנחנו צריכים לתת הדרכה גם לצוות על ידי קלינאי תקשורת.

<פנינה אלתר: זה לא אופטימאלי.

<פנינה אלתר: אנחנו רוצים לתת מטפלים.

יעקב מרגי: אתם עושים את זה.

יעקב מרגי: הנה, עובדה, שעתיים שבועיות.

<פנינה אלתר: אנחנו עושים את זה.

<פנינה אלתר: זה בית ספר ספציפי, ועדיין אנחנו הולכים לבנות תכנית הרבה יותר רחבה על כל מחוז דרום, איך בשלב הזה, עד שתיפתר הבעיה, איך ניתן משהו כדי שבאמת הילדים לא יינזקו.

<פנינה אלתר: ושוב, חשוב לי לציין שבכל המסגרות יושב אצלנו צוות חינוכי מאד מאד מקצועי וזה שהם מקבלים, ואני אף פעם לא אגיד - - -

יעקב מרגי: אסור לנו לנצל את זה.

<פנינה אלתר: לא, ודאי שלא.

יעקב מרגי: אסור לנצל את זה שיש צוות מקצועי מסור וטוב.

יעקב מרגי: אסור לנו.

יעקב מרגי: אנחנו סוגרים אותם.

<פנינה אלתר: אני מרפאת בעיסוק ואני מבינה את החשיבות, אבל יחד עם זאת, כשיושב צוות שהוא מוכשר לעבודה בחינוך המיוחד עם אוכלוסייה מסוימת, יותר קל להדריך אותו בתחומי המקצועות האלה, כדי שהילד יינזק פחות.

<פנינה אלתר: ללא ספק, זה לא מוריד מהמאמץ שלנו לשפר את המצב.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מל"ג.

<קריאה: רגע, שנייה, יש תכניות - - -

יעקב מרגי: רגע, שנייה, את רוצה לנהל במקומי?

יעקב מרגי: סיימנו את הדיון?

יעקב מרגי: תרימי יד.

יעקב מרגי: אל לא יכולה להגיד לי רגע.

<קריאה: לא, לא, אמרתי לה.

חנין זועבי: אדוני יושב הראש, אפשר לשמוע את המל"ג?

יעקב מרגי: מל"ג.

יעקב מרגי: פניתי למל"ג.

יעקב מרגי: שמעת את הקולות.

יעקב מרגי: מראות לא סיפקנו לך, כי אנחנו כאן בחדר ממוזג, אבל לראות מורה של כיתת חינוך מיוחד שיש בה מיקס - סליחה על הביטוי המושאל - של לקויות ומגבלות, או בכיתה של שלושה, רק שלושה תלמידים אוטיסטיים, לראות את ההתמודדות שלה ושל הצוות.

יעקב מרגי: אז את הקולות השמענו לך.

יעקב מרגי: את המראות לא.

<מיכל אופיר: המל"ג באופן ישיר מקבל מידע ממשרד הבריאות על - - -

יעקב מרגי: על צרכים.

<מיכל אופיר: צרכים, מצוקות, אם ישר מספיק בעלי מקצוע במקצועות מסוימים וכו'.

<מיכל אופיר: בעבר קיבלנו אכן מידע על מחסור בקלינאי תקשורת באזור הדרום, בעיקר במגזר הבדואי, ולמרות המחסור הגדול מאד בסגל בתחום של קלינאות תקשורת, בכל זאת אפשרנו למוסד אקדמי בדרום להגיש לנו תכנית בקלינאות תקשורת.

<מיכל אופיר: כבר לפני שנה וחצי אני חושבת שהם הביאו - - -

יעקב מרגי: רגע, היום יש באוניברסיטת בן גוריון מסלול?

<מיכל אופיר: לא.

יעקב מרגי: בדרום אין כלום?

<מיכל אופיר: בדרום אין כלום.

חנין זועבי: אז יש מחסור במגזר הערבי בדרום.

יעקב מרגי: סליחה רגע, למה הייתם צריכים- - -

<קריאה: הבדואי.

חנין זועבי: הבדואי זה הערבי.

יעקב מרגי: רגע, אני מבקש, אין כאן דיוני משנה.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה – למה הייתם צריכים לאפשר - - -

<מיכל אופיר: הם פנו בבקשה ואנחנו אישרנו.

<מיכל אופיר: זאת אומרת זאת זו - - -

יעקב מרגי: אה.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: זה היה נשמע כאילו אפשרתם כאח הגדול.

<מיכל אופיר: לפעמים אנחנו מעודדים בתחומים מסוימים.

יעקב מרגי: אז זה יותר בא מהם לא מכם.

חנין זועבי: מי מהם?

יעקב מרגי: מהמוסד.

יעקב מרגי: לפני הניסוח שלך.

<מיכל אופיר: זה היה התהליך.

<מיכל אופיר: זה היה לפני קרוב לשנתיים אני חושבת.

<מיכל אופיר: עוד פעם, אני רוצה לחזור לזה שיש מחסור מאד גדול בסגל אקדמי בכיר.

<מיכל אופיר: זאת אומרת תואר שני, שלישי וכו' בתחום של קלינאות תקשורת.

<מיכל אופיר: וזה מה שבעצם מעכב את האישור ואת הטיפול בכל הבקשה הזאת, של התכנית.

יעקב מרגי: ואתם יודעים למה יש מחסור בסגל אקדמי בכיר, תואר שני ומעלה במקצועות האלה?

<מיכל אופיר: אני מניחה שקלינאיות התקשורת - - -

יעקב מרגי: לאיזה כיוון האצבע צריכה להיות מופנית?

יעקב מרגי: למה לא? זה כשל.

<קריאה: כי אין מספיק חוקרים.

<מיכל אופיר: תראה, אנחנו מעודדים תכניות לתואר שני ושלישי בקלינאות תקשורת.

<מיכל אופיר: אפילו בתכנית החומש הקרובה, שאני אישית עובדת עליה, אנחנו נתעדף תכניות לתואר שני ושלישי בקלינאות תקשורת ובכלל במקצועות עזר רפואי, שידוע לכל שיש מחסור גדול מאד.

יעקב מרגי: מה השכלה שקלינאי תקשורת צריך לרכוש לפני שהוא מתמחה בקלינאות תקשורת?

<מיכל אופיר: לא הבנתי את השאלה.

יעקב מרגי: מה מסלול ההכשרה של קלינאי תקשורת?

יעקב מרגי: השכלה והכשרה.

<מיכל אופיר: משרד הבריאות יענה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אורלי הרצברג: הוא חייב להיות עם תעודת בגרות.

<אורלי הרצברג: הוא נכנס לאוניברסיטה בסף מסוים שנקבע.

<אורלי הרצברג: בדרך כלל הרף נקבע - - -

יעקב מרגי: אני מצדיע לך שהתחלת עם הבגרות.

יעקב מרגי: אנחנו מזמן הפסקנו להתחיל תיאור בבגרות.

יעקב מרגי: כל הכבוד.

יעקב מרגי: את יודעת לומר לי מה הרף הממוצע שנדרש?

<אורלי הרצברג: רף הכניסה לאוניברסיטה?

<אורלי הרצברג: בין 700 ל-740.

<קריאה: לא, לא.

יעקב מרגי: רבותי, רק אחת מדברת.

חנין זועבי: 700 בפסיכומטרי?

<אורלי הרצברג: כן.

יעקב מרגי: כן, כן, 700 פלוס.

יעקב מרגי: סליחה, אז בואי אני אספר לך, אני טיפלתי בפנייה אישית של תלמידה מהדרום, שאפתנית.

יעקב מרגי: אני התפלאתי, ניסיתי להניא אותה, אמרתי לה את מזוכיסטית.

יעקב מרגי: עם בגרות 100 פלוס כל הבונוסים שיכולים להיות, הוציאה 730 וזה לא הספיק לאוניברסיטת תל אביב כדי לקבל אותה, עם כל האיכויות.

יעקב מרגי: היא הייתה צריכה והיא ויתרה על שנה אקדמית והיא משפרת את היכולות שלה כדי שאולי תזכה סוף סוף בהגרלה בשנה הבאה, כשהיא תשיג את ה-770.

יעקב מרגי: אני פעם חשבתי ש-770 זה רק חב"ד, אבל בסדר.

<אורלי הרצברג: מה שקורה פה באמת, זה בגלל שזה יחסי.

<אורלי הרצברג: תלוי מה האנשים הנוספים שנרשמים.

<אורלי הרצברג: וזה נכון, כמו שאמרת, שזה באמת מקצוע מאד מבוקש.

יעקב מרגי: מה התואר שהם רוכשים?

<אורלי הרצברג: תואר ראשון.

יעקב מרגי: במה?

<אורלי הרצברג: בהפרעות בתקשורת ובסוף התואר - - -

יעקב מרגי: יש תואר ספציפי?

<אורלי הרצברג: שנקרא הפרעות בתקשורת, ובסוף הלימודים הוא צריך לקבל תעודה שהוא בוגר ואז הוא יכול לגשת לבחינה של משרד הבריאות.

<אורלי הרצברג: כשהוא עובר את הבחינה של משרד הבריאות, זה נהפך לקלינאי תקשורת עם מספר תעודה.

יעקב מרגי: את יודעת, יש בדיחה אנטישמית שלאחרונה אני משתמש בה הרבה, לצערי הרב.

יעקב מרגי: שאומרים שאנחנו לא הרגנו אותו, רק הוצאנו לו את הנשמה לאט לאט.

יעקב מרגי: את יודעת על מי אנחנו מדברים.

יעקב מרגי: אז זהו, זה בדיוק ככה.

יעקב מרגי: תודה על הסקירה.

יעקב מרגי: אני רוצה שהמל"ג יחזור.

חנין זועבי: אדוני יושב הראש, מיכל אמרה תעדוף מקצועות קלינאי תקשורת.

חנין זועבי: מה זאת אומרת?

חנין זועבי: במה זה מתבטא?

יעקב מרגי: לא, לא קלינאי תקשורת, תארים בכירים.

יעקב מרגי: תעדוף.

<רחלי אברמזון: התארים הגבוהים.

חנין זועבי: איך?

יעקב מרגי: תני לה.

יעקב מרגי: נחזור למל"ג, בבקשה.

<מיכל אופיר: באופן כללי יש מחסור בסגל אקדמי בכיר בארבעת מקצועות הבריאות האלה, בהפרעות בתקשורת, בריפוי בעיסוי, בפיזיותרפיה, תזונה, גם בסיעוד.

יעקב מרגי: הם מתפרנסים טוב בפרקטיקה.

יעקב מרגי: למה הם צריכים לבוא לאקדמיה?

<מיכל אופיר: המל"ג בעצם מעודדת פתיחת תכניות בתחום הזה לתארים מתקדמים – תואר שני, תואר שלישי וכו'.

יעקב מרגי: כי אין ביקוש?

<מיכל אופיר: אין מספיק ביקוש להמשך לתואר שני ושלישי.

<מיכל אופיר: יש ביקוש מאד גדול, כפי שנאמר כאן, לתואר ראשון.

<מיכל אופיר: לכן המוסדות להשכלה גבוהה קובעים רף מאד גבוה.

<מיכל אופיר: זה משהו ש - - -

חנין זועבי: אין ביקוש, או יש רף גבוה, שלא מתאים?

יעקב מרגי: לא, יש ביקוש במקצועות האלה לתואר ראשון, וישר לברוח לפרקטיקה.

חנין זועבי: כן, אולי גם בגלל תנאי הסף.

<קריאה: כי התואר הראשון נותן תעודת מקצוע.

יעקב מרגי: יש פה דילמה.

יעקב מרגי: אנחנו מאלה שעכשיו אמרתי את הבדיחה, אומרים למה אתם מקשים, למה אתם מקשבים, למה אתם מקשים.

יעקב מרגי: מצד שני, אם אני עושה חישוב קר מבחינת המל"ג, או שקובעים תנאי סף אחרים – אתה אומר סליחה, אני צריך תארים שניים ואין לי, כולם בורחים לי.

יעקב מרגי: אז המבחן של משרד הבריאות יהיה רק מתואר שני, ואז אנחנו פה נצלוב בכם למה ההתעללות הזו.

יעקב מרגי: אז יש פה איזה פרדוקס שצריך להתמודד איתו.

יעקב מרגי: לכן אנחנו כאן, כדי לזהות את הבעיה ולתת לה מענים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מיכל אופיר: את תנאי הסף לא המל"ג קובעת.

יעקב מרגי: אני יודע, כל אוניברסיטה.

יעקב מרגי: זה החופש האקדמי, זה המזבח המצופה זהב.

<מיכל אופיר: כל מוסד אקדמי קובע לעצמו, נכון.

<מיכל אופיר: ואי אפשר סתם להגדיל את מספרי הסטודנטים כי צריך עוד קלינאי תקשורת, כי צריך עוד סגל אקדמי.

<מיכל אופיר: זה תלוי.

יעקב מרגי: אבל לא ראיתי שזה הפריע לכם במשפטים, לדוגמא.

יעקב מרגי: או בראיית חשבון.

<מיכל אופיר: שם הרוב מרוכז במכללות חוץ ספציפיות.

<קריאה: זה סוג אחר של מקצועיות.

<מיכל אופיר: ושם השליטה היא יותר נמוכה, מטבע הדברים.

<מיכל אופיר: אבל פה יש לנו מכסות.

<מיכל אופיר: יש חוסר אקדמי - - -

יעקב מרגי: אני מסכים עם התשובה שלך.

יעקב מרגי: אני מקבל את התשובה שלך, לא מסכים איתה עקרונית, כי בתפיסת העולם שלי את הריבון ואני לא הסכמתי לקריאות ביניים.

יעקב מרגי: נמאס לי לנזוף בך על קריאות הביניים שלך.

יעקב מרגי: ברור לי שזה מקצוע אחר.

<קריאה: אז איך אתה יכול להשוות את זה?

יעקב מרגי: סליחה, אני יכול להשוות כי זה תואר אקדמי.

<קריאה: זה לא אותו דבר.

יעקב מרגי: סליחה, אולי יש לך בעיה הבנת הנשמע.

יעקב מרגי: תקשיבי לי.

יעקב מרגי: מה אני בא לומר?

יעקב מרגי: זה תואר אקדמי.

יעקב מרגי: יש את הריבון.

יעקב מרגי: הריבון זה יו"ר המל"ג.

יעקב מרגי: יו"ר המל"ג הוא הריבון ויו"ר הות"ת.

יעקב מרגי: הם קיבלו מנדט מהמדינה לעצב את דמותה של ההשכלה הגבוהה במדינת ישראל.

יעקב מרגי: יש כשל שוק – צריך לטפל בו.

יעקב מרגי: לכן אני לא סתם לעגתי.

יעקב מרגי: אני אומר, אני מאמין בחופש האקדמי.

יעקב מרגי: אני חסיד של החופש האקדמי.

יעקב מרגי: את המזבח הזה אנחנו מצפים בהרבה זהב, לפעמים שלא לצורך.

יעקב מרגי: אני חושב שמישהו היה צריך לתת ברקס ממזמן בתארים, בזילות שהייתה בכמה תארים שכולם נוהרים לשם וזה חסר משמעות.

יעקב מרגי: כשיוצא דו"ח של הסטודנטים ואומר שהאקדמיה משעממת אותנו ואנחנו מוציאים תארים ואחר כך אין מה לעשות איתם בפרקטיקה והם לא מקנים לנו שום מיומנויות, אני חושב שפה יש כשל שוק שהמל"ג והות"ת צריכים לטפל בו.

יעקב מרגי: כמו שהיא אמרה, שאנחנו מתעדפים תארים בגלל המחסור, היא צריכה לזהות, כן.

יעקב מרגי: אני מסכים איתך ולכן ההערה שלך לא במקום.

יעקב מרגי: מה, אני לא יודע שזה סוג אחר של מקצוע?

יעקב מרגי: בבקשה.

<מיכל אופיר: דבר אחרון שרציתי לומר זה לגבי ההכשרה המעשית בקלינאות תקשורת.

<מיכל אופיר: את אותה המצוקה, כמו שבמשרד הבריאות אמרו כאן, אנחנו רואים גם במקצועות עזר אחרים וזאת גם אחת הסיבות, אחד המניעים הכי גדולים בעצם להגדיל את מספרי הסטודנטים בכל התחומים האלה.

<מיכל אופיר: זאת אומרת אי אפשר סתם לקבל עוד ועוד סטודנטים ובסופו של דבר, בסוף התואר או בשנתיים האחרונות או בשנה השלישית ואילך, לא יהיה להם איפה להתנסות.

<מיכל אופיר: גם על ההכשרה המעשית זה תחום שאנחנו מתעסקים איתו המון כבר שנים רבות.

יעקב מרגי: את אומרת לי שחלק מהקושי זה מערך ההתנסות?

<מיכל אופיר: זה המצוקה במערך ההדרכה.

יעקב מרגי: אז יש פה את משרד הבריאות ואת משרד החינוך.

יעקב מרגי: אולי נייצר פתרון.

יעקב מרגי: מה הבעיה?

יעקב מרגי: זה לא מיטות אשפוז.

חנין זועבי: למה לא פותרים את הבעיה?

יעקב מרגי: זה לא מיטת אשפוז, שאני צריך להצמיד לו חולה ורופא.

יעקב מרגי: מישהו יכול לתת לי מענה בקטע הזה?

חנין זועבי: למה אין מרכזי הדרכה?

יעקב מרגי: סליחה, למה אני לא יכול לעשות מערך הדרכה על חניכה או בוגרת שלכם?

יעקב מרגי: למה שלא תהיה צמודה?

<הדר ירדני: יש לנו.

<הדר ירדני: יש לנו מדריכים קליניים במקצוע שלנו ויש מערך - - -

יעקב מרגי: יש מחסור במערך הדרכה?

<הדר ירדני: יש מחסור - - -

יעקב מרגי: ממה הוא נובע?

<הדר ירדני: הוא נובע גם מתגמול של מדריכים, גם מ - - -

יעקב מרגי: יש היום למשרד מוטיבציה לתגמל יותר?

<הדר ירדני: המשרד לא מתגמל את המדריכים באופן ישיר וההכשרה המעשית היא לא באחריות הישירה של המשרד.

יעקב מרגי: של מי?

<הדר ירדני: ההכשרה היא חלק מתכנית הלימודים של קלינאי התקשורת.

<הדר ירדני: היא חלק מתכנית הלימודים של המל"ג, אבל אנחנו יושבים עם המל"ג גם במשרד הבריאות ומנסים לפתור גם את הסוגיות האלה.

יעקב מרגי: תאמינו לו, אני יושב חודש – סליחה על היהירות – אני בדרך כלל לא כזה.

יעקב מרגי: חודש אני יושב בכיסאות שלכם ואנחנו מוצאים פתרון.

יעקב מרגי: לא שנה, לא שנתיים, לא 20 ולא 30.

יעקב מרגי: זה מתסכל, אני אומר לכם.

יעקב מרגי: אני לא סתם קצר רוח היום.

יעקב מרגי: זה מתסכל.

יעקב מרגי: זו סוגיה שעולה ועולה ועולה.

יעקב מרגי: הפתרונות מעבר לקו.

יעקב מרגי: אבל זה לא בוער.

יעקב מרגי: תקשיבו, זה לא בוער.

<קריאה: זה תקציב.

<קריאה: יש פה בעיה של תקציב.

יעקב מרגי: תקשיבי, אין בעיה של תקציב.

יעקב מרגי: לא לחינם אמרתי אני מכה על חטא שעודדתי את הקטע של סייעת שנייה.

יעקב מרגי: אין בעיה של תקציב במדינת ישראל.

יעקב מרגי: אין בעיה של תקציב במשרד החינוך.

יעקב מרגי: יש בעיה של רצון להתמודד עם בעיה.

יעקב מרגי: יש משהו שתופס כותרת, יש משהו שלא תופס כותרת.

יעקב מרגי: גם חולה בבית החולים, אם הוא זועק – האחות רצה אליו.

יעקב מרגי: אם הוא לא זועק והוא סופג את הכאב – אף אחד לא יודע שכואב לו וזה מה שקורה.

יעקב מרגי: ההורים האלה אין להם אלטרנטיבה.

יעקב מרגי: הילדים האלה הם כמעט שקופים במערכת, עם כל המוטיבציה שלך, רחלי.

יעקב מרגי: אל תיקחי את זה אישית, זה לא אישי.

יעקב מרגי: אני יודע שאת מגוננת על המערכת ובצדק, כי המערכת משקיעה המון, אבל צריכה להיות עבודה רצינית.

יעקב מרגי: יש מחסור.

יעקב מרגי: אני יודע, אם אני ממונה על מערכת, לא סתם אני אומר, אני הייתי שר ארבע שנים במשרד הכי מושמץ, הכי שנוא ולקחתי, הלכתי לשם, באותן נקודות טיפלנו.

יעקב מרגי: ידענו מה הכשלים.

יעקב מרגי: זיהינו כשלים, זיהינו צרכים ועשינו רה-ארגון כמו שצריך.

יעקב מרגי: זה משרד הדתות, שאף אחד לא אוהב לשמוע אותו.

יעקב מרגי: רבותי, יש קשיים.

יעקב מרגי: אני אפילו לא הייתי צריך ללחוץ כדי לשמוע מכם מה הכשלים, מה הקשיים.

יעקב מרגי: אתם מצביעים עליהם בעצמכם.

יעקב מרגי: אתם הריבון.

יעקב מרגי: יש פה את משרד החינוך, יש פה את מל"ג, יש פה את משרד הבריאות.

חנין זועבי: אין רצון.

יעקב מרגי: רבותי, תכנסו, תסגרו עליכם את הדלת.

יעקב מרגי: תאמינו לי, אם רוצים?

יעקב מרגי: אני מוכן לפנות מזמני, לשבת פה בשולחן עגול עם שלושת הגורמים כדי לנסות להביא את הנוסחה.

יעקב מרגי: אם צריך להביא את האוצר, נביא את האוצר.

יעקב מרגי: אין סיבה שיהיה מחסור כזה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, ממה שאני שומע, אני צריך פה מענים לטווח המיידי של 10 השנים הקרובות.

יעקב מרגי: זה המיידי שלהם, כי הצד הזה לא מספק לי.

יעקב מרגי: תסיימי.

<מיכל אופיר: אני רציתי לומר שקמו ועדות רבות בתחום הזה של המצוקה בהכשרה מעשית ורק לאחרונה, בתחום הפיזיותרפיה, אחרי כמעט שלוש שנים של עיסוק בעניין הספציפי הזה, של החוסר העצום במערך הדרכה בפיזיותרפיה, אנחנו מצליחים לאט לאט להגיע להסדר בענייני תגמול למדריכים, תגמול למקומות ההתנסות.

<מיכל אופיר: זה לא כל כך פשוט כמו שזה נשמע.

<מיכל אופיר: אחרי שלוש שנים בתחום עם משרד הבריאות, עם משרד החינוך וגם עם האוצר.

יעקב מרגי: שום דבר לא פשוט.

יעקב מרגי: אני יודע מה זה קושי לגייס תקציב, קושי - - -

<מיכל אופיר: זאת אומרת היו לנו שיחות.

יעקב מרגי: ברור, ברור, ברור.

<מיכל אופיר: ורק עכשיו, באמת, אחרי תקופה מאד ארוכה שאני אישית גם ריכזתי את הוועדות האלה - - -

חנין זועבי: יש לי שאלה בקשר למחסור בהדרכה.

חנין זועבי: הבעיה היא מדריכים או יש מדריכים פוטנציאלים, אבל אין תנאי הדרכה, תמריצים למדריכים האלה.

חנין זועבי: איפה הבעיה?

<מיכל אופיר: משרד הבריאות, אתם רוצים להגיב?

<אורלי הרצברג: אני יכולה לענות.

<אורלי הרצברג: שני הדברים גם יחד.

<אורלי הרצברג: יש מקומות שאפשר בהם לקבל, זאת אומרת שהסטודנטים יכולים לקבל הדרכה, וכמו שאמר אדוני יושב הראש, באמת מרוויחים מזה גם הילדים, כי הם מטופלים באותו הזמן תחת העיניים של המדריכה.

חנין זועבי: למה זה לא נעשה?

<אורלי הרצברג: זה נעשה, אבל בשביל זה צריך להיות תגמול.

<אורלי הרצברג: היום, כשאנחנו היינו - - -

חנין זועבי: אז אין תגמול.

<אורלי הרצברג: אנחנו עבדנו ועשינו את זה בחינם.

<אורלי הרצברג: היום המדריכים האלה אומרים אנחנו רוצים תגמול.

<אורלי הרצברג: מה עושות האוניברסיטאות?

<אורלי הרצברג: נותנות קורס של 60 שעות בחינם למדריכים שמוכנים להדריך בשביל שהם ידריכו.

<אורלי הרצברג: מה עושה האגודה?

<אורלי הרצברג: עושה קורס המשך שנקרא קורס מתקדם.

<אורלי הרצברג: האנשים משלמים עליו 1,800 שקלים לחודש.

<אורלי הרצברג: שם אני רוצה שתעזור לנו, כי אנחנו יודעים שההדרכה היא אחד מהערוצים הכי חשובים.

<אורלי הרצברג: מה הערוץ השני?

<אורלי הרצברג: האגודה מזהה את הקושי הזה, כל שנה פותחת קורס באוטיזם.

חנין זועבי: סטודנטים לא נרשמים לקורסים האלה, או ש - - -

<אורלי הרצברג: זה לא סטודנטים, זה בוגרים.

חנין זועבי: בוגרים נרשמים?

<אורלי הרצברג: ועוד איך נרשמים.

חנין זועבי: כלומר הבעיה היא יותר בתמריצים ולא במספר המדריכים הפוטנציאליים?

<אורלי הרצברג: לא, האוניברסיטאות מתמרצות מאד יפה.

<אורלי הרצברג: כל שנה ב - - -

חנין זועבי: אז איפה הבעיה?

<אורלי הרצברג: אין מספיק מדריכים ברמה הגבוהה.

<אורלי הרצברג: היום הם משלמים מכספם בשביל להיות מדריך מוסמך.

<אורלי הרצברג: ככל שיהיו לנו יותר מדריכים מוסמכים, אז - - -

חנין זועבי: כלומר בקורסי הדרכה יש מחסור?

<אורלי הרצברג: בקורסי הדרכה.

חנין זועבי: תגידו איפה בדיוק.

<אורלי הרצברג: בקורסי הדרכה.

חנין זועבי: בקורסי הדרכה?

חנין זועבי: בתכניות הדרכה?

<קריאה: בתגמול למי שהולך לקורס.

<קריאה: אין תגמול לבוגרים שרוצים ללמוד הדרכה.

<אורלי הרצברג: והיום הם משלמים את זה מעצמם כי הם מחשיבים את זה מאד.

<אורלי הרצברג: זו הדמות הטיפולית של מי שעובד בתחום שלנו.

<אורלי הרצברג: הדבר השלישי – לא שמו את זה על השולחן פה מספיק חזק – אין משכורת כמו שצריך.

יעקב מרגי: זה הכשל המרכזי.

<אורלי הרצברג: נכון.

<אורלי הרצברג: וזה לא שייך לאגודה המקצועית.

יעקב מרגי: תקשיבו, ברגע שאני מקבל את התעודה ויש לי – סליחה על הביטוי – 350-450-500 שקלים למפגש של 45 דקות, או שאני הולך להתמודד עם מנהלת בית ספר, הורים או עם רחל אברמזון שתצלוב בי, תשלח אותי היום לרמת גן, מחר לגבעתיים ושלישי למקום אחר, אני הולך.

יעקב מרגי: ארבעה מפגשים פרטיים ועשיתי את המשכורת החודשית שלי.

יעקב מרגי: למה שאני אלך להדרכה?

יעקב מרגי: למה שאני אלך בכלל לתואר שני?

יעקב מרגי: זה כשל שוק.

<אורלי הרצברג: כי אנחנו יוצרים את היוקרה.

<אורלי הרצברג: אתה אמרת שיצרת יוקרה של משרד הדתות.

<אורלי הרצברג: אנחנו מנסים ליצור יוקרה של הדרכה, ותאמין לי, בתור יושבת ראש, אנחנו עובדים על זה.

יעקב מרגי: מסכים איתך.

<אורלי הרצברג: ולשם צריך לחתור.

<אורלי הרצברג: וזה חלק מהפתרון.

<אורלי הרצברג: אני מסכימה עם פנינה, זה לא כל הפתרון.

<אורלי הרצברג: אם יתוגמלו מדריכים מוסמכים של אגודת קלינאי התקשורת במשכורת נוספת, לא בתוך המהלך אלא בנפרד, אז חלק מהבעיה יכולה להיפתר.

יעקב מרגי: תודה.

<אורלי הרצברג: אפשר לתגמל אותם במשכורת נוספת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<נעמה שחר: אני רציתי להוסיף על כמה דברים ששאלתם מה עושים היום ולא עוד 10 שנים.

<נעמה שחר: יש לנו מספר תכניות שאנחנו מנסים לקבל עבורן את האישור התקציבי.

<נעמה שחר: יש תכנית אחת לפיתוח הנגב, שאנחנו מנסים בעזרת התקציבים שיועדו לנושא, לקדם נושא של ניידות.

<נעמה שחר: זאת אומרת המטפלים נמצאים במרכז.

<נעמה שחר: אנחנו מנסים להביא אותם בניידת לתת את הטיפול בדרום, בעזרת תגמול שישתלם להם לצאת מהמרכז, באיזה שהוא רכב שייקח אותם ויחזיר אותם הביתה ויתנו את השירות ביחידות, אני במקרה מדברת על משרד הבריאות, ביחידות להתפתחות הילד, אבל זה נכון גם לגבי משרד החינוך.

<נעמה שחר: יש תכנית ייעודית ספציפית למגזר הבדואי, לאוכלוסייה הבדואית, שאנחנו מנסים דרך משרד החקלאות שהקצה.

<נעמה שחר: יש לו עכשיו איזו שהיא תכנית לפיתוח האוכלוסייה הבדואית, למרות שהבריאות משום מה לא נכללה בתכנית הזאת.

<נעמה שחר: אנחנו מנסים יחד עם בריאות הציבור כן לקחת חלק מהתקציב הזה לטוב ניידות, הדרכות לאנשי צוות במגזר הבדואי, ייעודי בנגב.

<נעמה שחר: תכנית שלישית שאנחנו מנסים לקדם זה מתן טיפולים של קלינאות תקשורת בעיקר באמצעות טלה-מדיסין.

<נעמה שחר: אנחנו נציב מסכים גדולים ביחידות ההתפתחותיות.

<נעמה שחר: המטפלת תשב במרכז, היא לא תצטרך לנסוע לדרום.

<נעמה שחר: היא תיתן את השירות דרך מסך טלוויזיה.

<נעמה שחר: זה קיים היום בהרבה מקצועות ברפואה.

<נעמה שחר: זה קיים גם בעולם בתחום של קלינאות תקשורת ואנחנו חושבים שזה אולי פתרונות שאפשר יהיה מהרגע להרגע קצת לצמצם את הפערים שקיימים בתחום היום.

<קריאה: אבל חלק, לא כל הטיפול יהיה - - -

<נעמה שחר: לא כל.

<קריאה: לא כל.

<קריאה: אם אני שומעת את ה-"לא כל" – כבר אני רגועה.

<קריאה: לפחות יהיה חלק הדרכתי.

<נעמה שחר: חלק הדרכתי וחלק באמת להרגיש, להריח את הילד.

<נעמה שחר: כן.

<נעמה שחר: גם וגם.

יעקב מרגי: טוב, אני חייב לסכם, יש לי עוד דיון.

יעקב מרגי: אני אומר לכם – תם ולא נשלם.

יעקב מרגי: קודם כל הוועדה מודה לאורחים ולחברי הכנסת שהשתתפו בדיון ותרמו לדיון.

יעקב מרגי: הוועדה מביעה צער ותסכול על המחסור המתמשך בקלינאי תקשורת במחוז הדרום, עד כדי – מבחינת הוועדה – הפקרת של מערך קלינאי התקשורת בדרום.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך למצוא פתרונות לחסר בקלינאי תקשורת בכלל ובדרום בפרט, מה - - - מתן תגמול הולם, העסקת סטודנטים, קלינאיות תקשורת ועוד.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למל"ג להגדיל את מספר הלומדים קלינאות תקשורת, כדי לענות על הצרכים.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להגיש לה תכנית אלטרנטיבית להתמודדות עם המחסור בקלינאי תקשורת במערך החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת מהמל"ג להגיש לוועדה תכנית להתמודדות עם המחסור.

יעקב מרגי: את אמרת שאתם עובדים על זה בתכנית החומש.

יעקב מרגי: להגיש לוועדה את התכנית הזו.

<מיכל אופיר: זו תכנית שכוללת את כל התכניות של כל המוסדות - - -

יעקב מרגי: אז אם כך אני מבקש לקבל מכם התייחסות ספציפית למערך קלינאי התקשורת.

יעקב מרגי: אני מבקש את הדו"חות האלה תוך 30 יום.

יעקב מרגי: אני לא נוהג כך, אבל כבר מנהלת הוועדה קובעת דיון.

יעקב מרגי: אני לא מודיע הצהרתית שהיא קבעה דיון, היא תקבע דיון כאן לעוד 45 יום.

יעקב מרגי: אנחנו נדון במסמכים האלה ונראה לאן אנחנו הולכים.

יעקב מרגי: אני לא הולך לעזוב את הנושא הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מבקשת לתת לי את זה כבר.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.