ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 271, 2016-09-04 09:00

יעקב מרגי: אני אומר לך, יש לי חברי ועדה, חבל על הזמן.

יעקב מרגי: לצאת לסיורים עם הוועדה זה בדרך כלל אתה וצוות הוועדה, ואני אומר לכם שלא היה מצב שהייתי לבד בסיורים.

יעקב מרגי: זה הם יוזמים ובאים, אני לא בודק, לא לוחץ על אף אחד להגיע.

<יוסי בר: יפה מאוד.

<יוסי בר: אנחנו נעשה סבב היכרות.

<יוסי בר: (סבב היכרות).

<יוסי בר: אני רוצה לספר טיפה על מוסדות 'צהר הלב', אתם בעצם מתארחים באחד מהסניפים של מוסדות 'צהר הלב'.

<יוסי בר: מוסדות 'צהר הלב' קמו לפני 30 שנה על ידי אבא לילדה שגר בצפון, ברכסים, ולא הייתה לו מסגרת לבת שלו והוא פשוט קיבץ שלושה-ארבעה ילדים ופתח כיתה ברכסים.

<יוסי בר: מי שנתן לו חסות זה המשגיח, רב דב יפה, שהוא אחד מגדולי בעלי המוסר בדורנו, יודעים איפה הוא גר, שהוא נתן לו אור ירוק לפתוח את המסגרת.

<יוסי בר: זה לא סוד שלפני 30 שנה חרדים שהיו להם ילדים עם לקויות הסתירו אותם, התביישו בהם ולא שלחו אותם למסגרות חרדיות.

<יוסי בר: הדבר עבר שינוי עצום לטובה ומאז צצו הרבה מאוד מסגרות ויש היום פתרונות והיום הורים גאים מאוד בילדים שלהם, אין טיפת בושה.

יעקב מרגי: וברכסים היום זה מוסד מפואר.

<יוסי בר: נכון.

<יוסי בר: שלום וברכה, ברוכים הבאים.

יעקב מרגי: שלום, אמיר.

<יוסי בר: אז אני חוזר חזרה.

<יוסי בר: שלום וברכה, התחלנו בסקירה.

<יוסי בר: אנחנו סיפרנו שמוסדות 'צהר הלב' קמו לפני בערך 30 ומשהו שנה על ידי אבא שפתח מסגרת לבת שלו ולאט לאט זה הלך והתפתח, וסיפרנו שברכסים היום, כמו שאתה בעצמך ראית לפני כמה שנים, יש בית ספר גדול מאוד שמכיל יותר מ-30 כיתות לילדים בעלי פיגור בינוני קשה, סיעודי מורכב, מונשמים וכך הלאה.

<יוסי בר: בשנת 95' כאן באשדוד לא הייתה מסגרת חרדית לחינוך מיוחד.

<יוסי בר: חנוך זייברט, שהוא היה איש פעיל מאוד בעיר, עסקן, אחיינית שלו, סבלה מפיגור עמוק קשה, שלא היה לה מסגרת, ואז בהחלטה של שלוש-ארבע דקות פתחו גן ילדים כאן באשדוד, בהתחלה עם ילדה אחת ועד החגים כבר היו תשעה ילדים בגן הזה.

<יוסי בר: מאז התפתחנו והתפתחנו, היום באשדוד יש לנו 70 כיתות על כל רצף הלקויות.

<יוסי בר: כשאנחנו אומרים על כל רצף הלקויות זה אומר עיכוב התפתחותי, עיכוב שפתי, אוטיזם, פיגור קל, פיגור בינוני, פיגור קשה, ויש לנו גם כיתות של מונשמים.

יעקב מרגי: על איזה מעטפת גיאוגרפית?

<יוסי בר: אנחנו נותנים שירות לילדים דתיים, חרדים, וכאן באשדוד גם לילדים חילוניים.

<יוסי בר: למעשה אנחנו מספקים היום שירות בכל 'צהר לב' לבערך 120 רשויות.

<יוסי בר: פה באשדוד אנחנו מספקים שירות לבערך, בפריסה גיאוגרפית, 35 רשויות, שילדים מוסעים.

<יוסי בר: יש לנו שני ילדים אפילו שמוסעים מערד עד אשדוד כל יום.

<יוסי בר: למעשה המסגרת היא מסגרת דתייה, חרדית, היא נותנת שירות דתי חרדי.

<יוסי בר: יש הורים חילוניים, לא מעט, גם פה וגם בצפון, שמעדיפים לשלוח, המסגרת שלנו מאוד שואפת כל הזמן למצוינות ומקצוענות.

<יוסי בר: יש הורים שרוצים לשלוח אלינו ו - - -

יעקב מרגי: בואו נהיה ממוקדים, כי זה מסתיים ב - - -

<יוסי בר: מאה אחוז.

<יוסי בר: אז אנחנו נמשיך.

<יוסי בר: אנחנו כמובן נרצה להספיק גם סיור במתקן אז אנחנו נזדרז.

<יוסי בר: עם הזמן, ככל שהיו צריכים ככה נתנו מענים.

<יוסי בר: ברכסים היה צורך למערך דיור אז הקמנו מערך דיור.

<יוסי בר: בבית שמש היה צורך פתאום להקים גן ילדים, הקמנו גן ילדים וכך גם בביתר עילית.

<יוסי בר: בעצם אלה ארבע הערים שבהן אנחנו יושבים, אשדוד, רכסים, ביתר ובית שמש.

<יוסי בר: יש לנו מסגרות, כמו שתראו בדפים שצירפנו לכם, יש לנו 1,200 ילדים שלומדים במוסדות, אנחנו מעסיקים 1,200-1,300 אנשים, לא משרות מלאות, בערך 700-800 תקנים.

<יוסי בר: אנחנו נמצאים כעת בבית ספר 'מגן הלב', שהוא אחד, כמו שאמרתי, הסניפים של הרשת.

<יוסי בר: בבית הספר הזה יש כיתות לילדים בעלי פיגור בינוני, ילדים בעלי פיגור קשה וילדים סיעודיים מורכבים.

<יוסי בר: זה מורכב פה מכמה מחלקות.

<יוסי בר: כשנסייר עוד מעט המנהלת תסביר לנו בפרוטרוט על הכיתות.

<יוסי בר: יש כמה בעיות שאיתן פתחנו את שנת הלימודים ואנחנו רוצים מאוד את עזרת הוועדה בבעיות האלה.

<יוסי בר: אנחנו נתחיל עם הבעיה הכואבת ביותר - - -

יעקב מרגי: לפני כן שאלה.

יעקב מרגי: רחלי, השאלה היא לפניכם, מה קרה שאנחנו פותחים את שנת הלימודים כשאין לי עדיין פניות?

יעקב מרגי: זה אמור לבוא או שקידמתם את פני הרעה?

יעקב מרגי: בשנה שעברה התעסקנו עד ה-1 באוקטובר במחסור במקומות.

<רחלי אברמסון: נערכנו בצורה מאוד מאוד רצינית וגם בקשר ישיר למרות שהיו לנו מעט מאוד ילדים, או יש ברגע זה, ממש מקרים בודדים של סוגיות בלתי פתורות ויש כל מיני סיבות, אבל זה לא משהו סוחף.

<רחלי אברמסון: אתה צודק, אנחנו גם הפקנו לקחים וגם נערכנו.

<רחלי אברמסון: יושבות כאן המפקחות שעבדו במשך השבועיים - - -

<יוסי בר: במשך החודשיים.

<רחלי אברמסון: החודשיים כן, אבל אני רוצה להגיד שבשבועיים האחרונים האצנו והגברנו, ימים ולילות, באמת לכל ילד וכל ילד וכל ילד.

<יוסי בר: אני מוכרח לציין את זה ואי אפשר לעבור על זה לסדר היום.

<יוסי בר: יושבת כאן המפקחת, גב' מזל בוגנים, לפעמים אני מקבל ממנה אס.

<יוסי בר: אמ.

<יוסי בר: אס בשתיים וחצי בלילה.

<יוסי בר: פשוט.

<רחלי אברמסון: חד משמעית, ימים ולילות.

<יוסי בר: לא יודע, אולי זו עבירה על תקנון משמעת, עד כמה מותר לעובד מדינה לעבוד, הרי עובד מדינה שעובד יותר משש שעות נפסל לשירות המדינה.

<קריאה: לא, זה מדובר רק על נהגי משאיות.

<יוסי בר: אני מוכרח לומר, באמת, שלא לדבר על זה שהיא מכירה כל ילד ברמה האישית ואם היא מתקשרת ושואלת על יעקובוביץ, אז היא יודעת באיזה כיתה הוא ומי המחנכת שלו וזה לא מובן מאליו בכלל, מעורה לפרטי פרטים.

<יוסי בר: ובאמת אני מוכרח לציין את רחלי, מוכרח לציין, שהשנה, בשביל למנוע פיצוצים שקרו בשנים קודמות עמדה איתי בקשר, לפחות פעמיים בשבוע הרימה טלפון, גם היא בדרכה מירושלים לערד, בדרך הארוכה הזו, ושאלה 'הכול בסדר?' והיו דברים לא בסדר והיא טיפלה בהם.

<יוסי בר: טיפלה בהם, אני מקווה שלשביעות רצוננו.

<יוסי בר: אני מוכרח לציין גם אותך, חבר הכנסת מרגי - - -

יעקב מרגי: אני מקבל משכורת ב-1 בחודש, זו לא חוכמה.

<רחלי אברמסון: גם אנחנו.

<יוסי בר: אבל אני מוכרח לציין את זה, למרות המשכורת.

<יוסי בר: בשנה שעברה, כשהיינו בבעיה, עמדת לרשותנו ואתה יודע, הייתי מופתע.

<יוסי בר: הייתי מצלצל אליך בשעות לא שעות והיית אומר 'אני חוזר אליך בעוד חמש דקות', 'חוזר בעוד עשר דקות', ואכן כינסת דיון אצלך שנתן לנו המון המון כוח.

<יוסי בר: לא יודע אם כל כך עזר בבעיה הספציפית, אבל נתן המון המון כוח, עצם זה שבמשרד החינוך רואים שיש לנו את הגיבוי של הוועדה, זה נותן לנו המון המון כוח.

<יוסי בר: זה הזמן גם לציין את ברוך ביטון שיושב איתנו כאן, הוא בעצם אחראי בעיריית אשדוד, יד משולבת כל הזמן איתנו, ברצונות ובפתרונות.

<יוסי בר: למשל צלצל אליי, אם אני זוכר, בתשעה באב עצמו, לא יום עבודה לכל הדעות, מוטרד האם כבר הגשנו את הרשימות, האם הסתדרנו במשרד החינוך, האם יש משהו שהוא יכול לעזור.

יעקב מרגי: כי הוא פחד לבקש ממני גם השנה חריגה, שאני אעזור לו בחריגות.

<יוסי בר: וכמובן שגם זלמן נמצא איתנו, יחד איתנו, ולכל אחד מהם באמת מגיע יישר כוח גדול מאוד.

<יוסי בר: אני חוזר חזרה לבעיות שיש לנו.

<יוסי בר: אז יש לנו מיפוי צרכים, אני רוצה להתחיל עם הדברים הדחופים מאוד.

<יוסי בר: יש פה בית ספר, עוד רגע אנחנו נסייר ואתם תראו בעיניכם, עם ילדים קשים מאוד.

<יוסי בר: אתם תיכנסו לכיתה שבה אתם תראו 6-7 ילדים סיעודיים, ילדים שיכולים להיות בגילאי העשרה שעדיין עושים צרכים בחיתולים.

<יוסי בר: משרד החינוך, ורחלי אברמסון היא הפקטור מצד משרד החינוך, מתקנן אותנו בכיתה הזו בצורה פשוטה מאוד, מורה 39 שעות שבועיים, סייעת 39 שעות שבועיות.

<יוסי בר: זה התקן של הכיתה הזאת.

<יוסי בר: עם שני כוח אדם, 8 ילדים סיעודיים בכיתה אחת אנחנו צריכים לתת שירות, ויש כאן מורות מאוד מאוד מקצועיות שרוצות להספיק ללמד את הילדים, לא רק להיות בייביסיטר למשך כל שעות היממה, אלא להביא את הילדים ללמידה ולהישגים ואתם תראו אחרי זה כשנסייר, יש כאן הישגים מדהימים, הישגים חינוכיים שעושים על ידי למידה עם הילדים.

<יוסי בר: ישנם ילדים סיעודיים שמחוברים למכונת הנשמה, שצריך לכייח וצריך לעשות סקשנים.

<יוסי בר: משרד החינוך מתקצב מורה וסייעת.

<יוסי בר: זה התקצוב של המשרד.

<יוסי בר: אי אפשר להחזיק ככה כיתה.

<יוסי בר: אנחנו נאלצים, כעמותה להוסיף סייעת אחת ולפעמים עוד שתי סייעות מעל התקן בכדי שיוכלו לשרוד יום בכיתה, שלא לדבר על זה שאנחנו רוצים מאוד מאוד להגיע ללמידה.

יעקב מרגי: אין פה שילוב ידיים של הבריאות ושל רווחה?

<יוסי בר: יפה.

<יוסי בר: משרד הבריאות נותן שעות אחות כשהתפקיד של האחות הוא תפקיד מוגדר מאוד, היא עושה פעולות שאחות צריכה לעשות, סקשן או להזריק סוכר, או פעולות שאחות צריכה.

<יוסי בר: היא לא עוזרת והיא לא צריכה גם לעזור בדברים שקשורים בלמידה, בדברים שקשורים - - - כשאתה רוצה ללמד קריאה ואפשר ללמד ילדים בעלי פיגור בינוני ואפילו קשה אפשר ללמד אותם קריאה.

<יוסי בר: אתה צריך לפצל את הכיתה, אתה צריך להושיב סייעת אינדיבידואלית.

<יוסי בר: בכוח האדם שהמשרד מציע לנו אין אפשרות לעבור את היום.

<יוסי בר: אין אפשרות.

<יוסי בר: אנחנו מדברים על זה המון זמן, שהמשרד צריך לעשות הבדל בין כיתה, ורק בשביל לסבר את האוזן, כיתה של לקות למידה, ילדים של לקות למידה, אפילו של הפרעות התנהגותיות, של 5 ילדים בכיתה, מקבלים את אותו תקן שמקבלת כיתה - - - שלום וברכה.

<רחלי אברמסון: חברת הכנסת נורית קורן.

נורית קורן: שלום לכולם, סליחה על ההפרעה.

<יוסי בר: ברוכה הבאה.

נורית קורן: שלום לכולם, ברוכים הנמצאים.

<יוסי בר: קודם כל אני רוצה להגיד לכם שזה מרגש אותנו ונוסך בנו המון המון כוח, הביקור הזה.

<יוסי בר: זה מפתיע, חבר הכנסת מרגי אמר 'אני בא ומי שבא ברוך הבא', ולראות שמצטרפים - - -

יעקב מרגי: זה אות כבוד לחברי הוועדה.

<יוסי בר: זה אות כבוד ליושב ראש הוועדה.

עודד פורר: לא, זה גם אנחנו מפחדים ממנו.

יעקב מרגי: אני חושב שזה אות כבוד לחברי הוועדה, כל אחד עם המטלות והמשימות שלו.

נורית קורן: קודם כל זה הנושא ואחר כך זה יושב ראש הוועדה, חברי הוועדה ואני חושב שזה אחד הנושאים שאנחנו מרימים אותו מהיום הראשון בוועדה, אלה נושאים חשובים.

<יוסי בר: אז בעניין הזה באמת חשוב לציין, חבר הכנסת מרגי, בשנה שעברה פנייה פרטנית שלך, שאחד ההורים פנה אליך בבקשה, כמות ההצקות שאתה הצקת לנו על הפנייה הפרטנית הזו, אני כל הזמן אומר לעצמי, אם יש לי בעיות אני לא צריך לפנות לאף אחד, חבר הכנסת מרגי והבעיות שלי פתורות.

<יוסי בר: זה מדהים.

יעקב מרגי: בוא אני אספר לכם, כדי שתבינו.

יעקב מרגי: אל"ף, זה כבוד וזה לא מעיק וזה לא מציק, ואני חושב שכל חבר כנסת, לא רק אני, מקבל פניות ציבור וזו הטעות, הפער בין מה שהציבור החכם יודע או חושב או שחברי הכנסת נתפסים בעיניהם לעומת מה שזה בפועל, הפער הוא עצום.

יעקב מרגי: לדעתי אין חבר כנסת שלא מתייחס לפניות ציבור.

יעקב מרגי: אני אומר לך, ממה שאני מכיר כיושב ראש ועדה וכחבר כנסת גם מן המניין, כשהייתי בקדנציות אחרות, 30%, 35% מהתכתבות הלשכה זה פניות ציבור.

<יוסי בר: יפה.

<יוסי בר: אוקיי.

<יוסי בר: אז אני חוזר חזרה לעניין הזה, אם אנחנו לוקחים כיתה של ילדים בעלי הפרעות התנהגות, היא מתוקצבת אותו דבר כמו כיתה של ילדים מונשמים, בדיוק אותו תקן יש, מורה וסייעת פה, מורה וסייעת פה.

<יוסי בר: אנחנו כעמותה צריכים כל הזמן לעסוק בפאזלים ובתעדוף כוח אדם ובעצם להביא המון המון כסף מהבית ומתורמים בשביל לממן את הפעילות השוטפת, אנחנו עוד לא מדברים על השמנת, אנחנו מדברים על הבסיס.

יעקב מרגי: כשאתה אומר לי 1,200 ילדים ו-780 אנשי צוות זה אומר - - -

<יוסי בר: בעצם 1,300 אנשי צוות, אנחנו מדברים על תקנים.

יעקב מרגי: תקנים.

עודד פורר: כששינו את התקן לגני הילדים הוסיפו סייעת שנייה, האם היה שינוי תקן שהוסיף בגלל זה עוד שעות לגני הילדים הסיעודיים?

<יוסי בר: את החינוך המיוחד שכחו, הוסיפו סייעת שנייה, לא כללו את החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: לא, אבל שם בגלל גודל ה - - -

עודד פורר: לא, שינו את התקן ואמרו שעד עכשיו ל-35 הגיעה סייעת אחת, עכשיו התקן שונה, אמרו, על 35 ילדים יהיו שתי סייעות.

עודד פורר: זאת אומרת היה צריך לעדכן גם, לא יודע אם באותו היקף, אבל היה צריך לעדכן את התקן גם לחינוך המיוחד.

<רחלי אברמסון: אז אנחנו תיכף נעדכן.

<רחלי אברמסון: אני אעדכן, אני רשמתי.

יעקב מרגי: בסוף.

<רחלי אברמסון: בדיוק.

<יוסי בר: את החינוך המיוחד, לצערי, בתקנה הזו שכחו.

יעקב מרגי: נתקדם לאתגרים, לא לבעיות.

<יוסי בר: זה נושא אחד שהוא נושא מאוד מאוד משמעותי בחוסר התקינה הזה, שהוא משווע.

יעקב מרגי: והתעכבת עליו, הבנו, קדימה.

<יוסי בר: הדבר הנוסף זה סייעות תגבור.

<יוסי בר: מדינת ישראל מקצה לבתי ספר של החינוך המיוחד ברחבי הארץ, לפעמים אנחנו יודעים שסייעת אחת לא מספיקה בכיתה, אני לא מדבר על המונשמים, אני מדבר בכלל על החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: יש כיתות אתגר?

יעקב מרגי: כיתות מב"ר?

יעקב מרגי: שעות תגבור לילדים?

<יוסי בר: נכון.

<יוסי בר: יש שעות תגבור, חוץ מזה אני מדבר על סל תגבור בתוך החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: כן, אני מעבה לך את מה שאתה רוצה.

<קריאה: זה הכול לא בחינוך המיוחד.

<קריאה: כל מה שאתה אומר עכשיו - - -

יעקב מרגי: אני מעבה לו את מה שהוא הולך לומר.

נורית קורן: זה לא בחינוך המיוחד, כל מה שאמרת.

יעקב מרגי: אני אמרתי לו, הבנו את הרמז, תתקדם.

נורית קורן: אדוני היושב ראש, בסך הכול מה שקורה שדווקא בשילוב בחינוך הרגיל יש יותר סייעות ומה שצריך בתוך החינוך המיוחד אין.

נורית קורן: ואני רק רוצה רגע לשים פה על השולחן, אני הייתי ביום חמישי בבית ספר לחינוך מיוחד באורים באילת, אני הזדעזעתי, מהסיבה הפשוטה, הצוות עושה את כל מה שביכולתו, באמת מצוין, הייתה שם ילדה חדשה שעוד לא הכירה את כל הילדים, הייתה סייעת אחת, היו שם 8 ילדים, היא הייתה צריכה לשטוף ידיים לילד אחד, שנייה, ואנחנו נכנסנו באותו רגע, שנייה, ואני אומרת לכם שאם הילדה הזאת, היא הייתה בכיסא גלגלים, אם היא לא הייתה בכיסא גלגלים היא הייתה יוצאת מהדלת.

נורית קורן: אז אין, הם לא יכולים.

נורית קורן: אנחנו צריכים לדאוג לזה.

<קריאה: בדרך לפה קיבלתי טלפון ממנהלת, שילד פתח למורה את הגבה, אם אפשר לקחת אמבולנס או לנסוע עם מונית?

<קריאה: אם יש אישור לאמבולנס או אין אישור לאמבולנס?

<קריאה: זו האוכלוסייה.

נורית קורן: קשה, קשה.

נורית קורן: נכון.

<יוסי בר: הסל הזה, שנקרא סל תגבור, לצערי הרב הוא מקופח מאוד במוסדות שהם מוכרים שאינם רשמיים במגזר, לאו דווקא במגזר, גם במגזר הערבי וגם במגזר החרדי.

<יוסי בר: בעצם מוכר שאינו רשמי זה המוסדות הפרטיים.

<יוסי בר: חשוב מאוד מאוד לציין, שלא נתבלבל בעניין הזה.

<יוסי בר: מוסדות חינוך מיוחד מתוקצבים 100%, הם לא מחויבים בלימוד ליבה, הם מלמדים ליבה כמובן, מוסדות חינוך מיוחד פועלים על פי פיקוח של משרד החינוך, בלי התחכמויות, הם חלק אינטגרלי ממוסדות החינוך המיוחד של מדינת ישראל ומתוקצבים גם ככה, על כל פנים אמורים להיות מתוקצבים על פי חוק החינוך המיוחד 81'.

יעקב מרגי: אמרת מוכר שאינו רשמי, תעצור פה.

יעקב מרגי: רחלי, יש מוסדות של משרד החינוך, ממלכתיים, שהם באופי הזה?

<רחלי אברמסון: כן.

יעקב מרגי: יש ממש בעלות מדינה?

<רחלי אברמסון: כן, ודאי.

<רחלי אברמסון: התקצוב הוא תקצוב זהה בחינוך המיוחד, גם לזה וגם לזה.

<רחלי אברמסון: אבל אני אתייחס לזה.

יעקב מרגי: תודה, הייתי צריך ללמוד.

<יוסי בר: אני טיפה אגיד, התקצוב הוא לכאורה, זאת אומרת על פי חוק התקצוב צריך להיות זהה ב-100%, הוא לא זהה ב-100%, אבל זה נושא אחר לגמרי ולא לשם זה התכנסנו.

<יוסי בר: הנושא של סייעות תגבור, שהוא הנושא שצועק מאוד לשמים, שישנם בתי ספר שלמים, אם ניקח דוגמה, אנחנו 70 כיתות באשדוד, ניקח את זה כדוגמה.

<יוסי בר: 70 כיתות, זה אומר שיש לנו לפחות על פי התקן 70 מורים ו-70 סייעות, סל התגבור שלנו לשנת תשע"ו, וזה אחרי השתדלות עצומה שמזל עשתה, ולדעתי אפילו רחלי הייתה מעורבת, עמד על 170 שעות, כשמתוכן לפחות 100 שעות היו צבועות, זה לילד הזה שקיבלת אותו במקרה חירום, זה לילד הזה ש - - -

יעקב מרגי: בדרך כלל זה - - -

<יוסי בר: זה לא בדרך כלל, זה אמור להיות סל כולל שאמור שאנחנו צריכים לתת עםזה שירות.

יעקב מרגי: לא, איך באות שעות תגבור?

יעקב מרגי: יש את הבסיס ואחר כך כשאומרים לך: זה בא עם החליפה שלו, 10, זה בא עם 7, זה בא עם 15.

<יוסי בר: למשל, אני אתן לכם סיפור של סייעת תגבור, יש ילד, שלצערנו הרב פגע מינית בעיר מגוריו, ילד בבית ספר של חינוך מיוחד פגע מינית והוא לא יכול להמשיך ללמוד שם, חייבים להסיע אותו לעיר אחרת.

<יוסי בר: סיפור מצער מאוד.

<יוסי בר: מבקשים מאיתנו, כקליטה, אתם בית ספר, תקלטו את אותו ילד שפוגע.

<יוסי בר: באה המנהלת ואומרת לי 'אין סיכוי, אני לא קולטת אותו גם אם יתהפך העולם'.

<יוסי בר: אנחנו מבקשים דוח מסוכנות והוא הולך ומביא דוח מסוכנות מפסיכולוגים, מפסיכיאטרים, מה שצריך, ואומרים 'אתם יכולים לקלוט אותו, בתנאי אחד, סייעת צמודה, מרגע שהוא נכנס עד לרגע שהוא יוצא, היא לא הולכת לשירותים'.

<יוסי בר: סייעת צמודה, רק ככה אתם יכולים לקלוט אותו, מאה אחוז, נכון.

<יוסי בר: בא משרד החינוך אומר יאללה, לקלוט אותו, 10 שעות קיבלת.

<יוסי בר: מה קרה?

<יוסי בר: אתה תסתדר כבר, איך אני אסתדר?

<יוסי בר: אני לא קולט את הילד והשנה באמת לא הייתה לנו ברירה, במקרים כאלה אמרנו שלא קולטים, אין אישור כתוב על 39 שעות, לא קולטים את הילד ונגמר הסיפור.

<יוסי בר: וככה באמת קלטנו כאלה ילדים.

<יוסי בר: מצד שני באמת צריך לעזור לילד, זה סיפור טרגי, אי אפשר להתעלם מזה וזה בדיוק מה שאנחנו עושים.

<יוסי בר: אנחנו לא פה מתפנקים, אנחנו פה בשביל לתת שירות לילדים של חינוך מיוחד.

<יוסי בר: אין ברירה.

<יוסי בר: רק אני מספר איך זה הולך במשרד החינוך, הם אומרים 'קח, תקלוט'.

נורית קורן: כן, גם אני שמעתי על אלה שצריך לתת שעות.

נורית קורן: רחלי, צריך לשים את זה על השולחן, כל הוועדות למיניהן טוענות שצריך איקס שעות, בא משרד החינוך ואומר שעתיים.

נורית קורן: איזה סייעת תרצה לעבוד רק שעתיים?

נורית קורן: וזה חובה, צריך לפחות ארבע שעות.

נורית קורן: מושג של שעתיים אסור שיהיה על השולחן.

<רחלי אברמסון: אין סייעת לשעתיים, תסלחו לי שאני אומרת - - -

נורית קורן: אז אני אומרת לך, יש לי עכשיו מקרה כזה.

<רחלי אברמסון: אבל בואו נדבר על זה, נורית.

יעקב מרגי: רחלי, אחר כך, בסוף.

נורית קורן: לא, אני רק מציפה את זה, זה קשור לזה.

יעקב מרגי: היא הציפה, תתייחסי בסוף.

<יוסי בר: מאה אחוז.

<יוסי בר: זה הנושא של סל סייעות תגבור, שחייבים לתת לו ביטוי בכל המוכר שאיננו רשמי ולהגדיל את הסל הזה.

<יוסי בר: אני רוצה לדבר על נושא נוסף שהוא נושא כואב מאוד, בפרט במקום הזה שבו אנחנו יושבים, נושא האחיות.

<יוסי בר: אנחנו נותנים מענה, עם השנים, ודיברנו על זה בוועדה אצלך, דיברנו על זה בהרחבה ואני אדבר על זה בטיפה, עם השנים יש יותר ויותר מדיניות הכלה, כלומר מוסדות חינוך יכולים להכיל ילדים שבעבר היו מאושפזים יום שלם.

<יוסי בר: השיטות החדשניות של הרפואה שמאפשרת לנייד ולהעביר ילדים למוסדות חינוך, ההורים רוצים אותם בבית ופה מוכרחים לציין שני גופים מאוד מאוד לטובה, את משרד הבריאות ומשרד הרווחה.

<יוסי בר: משרד הבריאות ומשרד הרווחה, ואפילו קופות החולים, בשביל לעודד את העניין הזה, שילד לא יהיה מאושפז אלא יימצא בבית הוריו, מעניקים חליפה מעולה של כסף ומשפרים מאוד מאוד את המשפחות שיכולים להחזיק את הילד כמעט בלי עלות.

<יוסי בר: אנחנו מכירים משפחות שההורים פשוט התפטרו מהעבודה וזו בעצם העבודה שלהם, לטפל בילד יום שלם.

<יוסי בר: אותו ילד בבוקר צריך ללכת למסגרת חינוך, בבית הוא לא מקבל מסגרת חינוך אז יש את כל הלוגיסטיקה של להסיע אותו, עם סייעת, בלי סייעת, עם אחות, בלי אחות, זה נושא שלא קשור אלינו, מה שקשור אלינו זה שהילד מופיע בשערי בית הספר ואנחנו צריכים לתת לו שירות.

<יוסי בר: הסל המצוין, וכשאני מדבר איתכם על סל, זה סל שיכול להגיע לעשרות אלפי שקלים בחודש.

<יוסי בר: הסל הזה, כשהילד מגיע לבית הספר, נעלם.

<יוסי בר: הילד נהפך לשמינית מכיתה, מורה וסייעת, אין שום התייחסות.

<יוסי בר: וכשאני אומר אין שום התייחסות זה אומר שהילד הזה למשל צריך לעבור סקשן, אני מתחיל איתכם, ציוד רפואי מתכלה - - -

יעקב מרגי: אותם הורים, לא באים איתו?

<יוסי בר: לא, ההורים לא באים איתו, להורים יש מיליון סידורים להכין, לנקות, לעשות סטריליזציה אחרי הלילה.

<יוסי בר: ההורים לא מתפנקים.

נורית קורן: הם גם צריכים קצת חופש מהילד, די.

<יוסי בר: הם גם צריכים טיפה ונטילציה, נכון, צודקת מיליון אחוז, אני מדבר איתכם כשהילד מגיע לפה, מבחינת משרד החינוך הוא ילד שווה לילד של לקות למידה, שווה.

<יוסי בר: אין שום התייחסות בסיסית לצרכים והצרכים הם מטורפים.

<יוסי בר: אני לא מדבר על הלוגיסטיקה שצריך מנהלת נפרדת, אני לא מדבר על זה שצריך עובדת סוציאלית לתחזק את המשפחה, אני לא מדבר על זה שצריך אחות צמודה.

<יוסי בר: ורק בשביל שנבין, וסליחה, רחלי, במחילה ממך, באמת במחילה, אנחנו היום ה-4 בספטמבר, אין לנו מושג מה תקן האחיות של בית הספר הזה לשנת הלימודים תשע"ז.

<יוסי בר: אין לנו מושג.

<מזל בוגנים: הגיע ביום חמישי.

<יוסי בר: הגיע ביום חמישי?

<יוסי בר: אני שמח מאוד לשמוע, ברכסים עדיין לא הגיע.

<יוסי בר: אני מעסיק כמה אחיות, אני מניח שאני מעסיק 7 אחיות שם, ללא תקן.

<יוסי בר: יכול להיות שמחר פמי פרימיום יבואו ויגידו לי 'תקשיב, יש לך תקן רק ל-4 אחיות'.

<יוסי בר: זה מצב אבסורדי, אנחנו היינו צריכים לדעת את התקן שלנו ב-30 במאי.

יעקב מרגי: אהבתי שאמרת 30 במאי.

יעקב מרגי: זה התאריך שיהיה אצלי בחוק החדש שנחוקק, שכל ילד או ילדה בישראל יידעו ב-30 במאי איפה הם לומדים בשנה הבאה.

נורית קורן: נהדר, בדיוק זה מה שרציתי להעלות.

<יוסי בר: עוד רגע אנחנו נחזור לרצוי ומצוין.

יעקב מרגי: זה לא קשור אלייך, רחלי, זה קשור לחינוך המיוחד של החברה הישראלית, לא של תלמידי ישראל.

<יוסי בר: אנחנו עוד רגע נחזור לרצוי ומצוי, אבל בעניין הזה של האחיות חשוב לתת פוקוס נוסף.

<יוסי בר: גיוס אחיות במדינת ישראל זה נושא סבוך, גיוס אחיות בדרום הארץ הוא נושא בלתי אפשרי, בלתי אפשרי.

<יוסי בר: אנחנו בשנים מסוימות העסקנו פקידה במשרה מלאה, אך ורק שתשב לאתר אחיות.

<יוסי בר: אי אפשר לאתר אחיות במדינת ישראל.

<יוסי בר: רק בשביל שתבינו את האבסורד, היה לנו סיפור, שאני נוהג לספר אותו בשביל להמחיש את האבסורד בגיוס אחיות.

<יוסי בר: אנחנו היינו מגישים כל שנה את הצרכים של האחיות למשרד החינוך, משרד החינוך היה מאשר או לא מאשר.

<יוסי בר: בשנה אחת, על ילד אחד שתמיד קיבל אחות, משרד החינוך אמר שהוא לא זכאי לאחות.

<יוסי בר: לא זכאי, לא קלטנו אחות, התחלנו את שנת הלימודים.

<יוסי בר: ביום השני לתחילת הלימודים האמא נסעה לירושלים, יולי תמיר הייתה אז שרה, האמא נסעה לירושלים, עשתה אוהל מול משרד החינוך בלב רם עם מגאפון וחיכתה שהאאודי של יולי תחנה.

<יוסי בר: איך שהיא ירדה, 'פושעת, רוצחת', טה טה טה, ההיא שמעה את זה, חצתה את הכביש, אמא עומדת עם ילד בן 6, 7, 8, 'מה הבעיה?' 'את רואה את הבן שלי?

<יוסי בר: לא אישרו לו אחות ממשרד החינוך', 'מי לא אישר לך?', טלפון ללבנה אברמוביץ, 'בואי למטה עכשיו', היא יורדת למטה, שש בערב, 'מחר בבוקר יש שם אחות'.

<יוסי בר: בסדר גמור.

<יוסי בר: עכשיו, יש פוקוס של השרה, אנחנו מחר בבוקר צריכים למצוא אחות.

<יוסי בר: למחרת ישבו אצלנו במשרד פקידות בכירות של משרד החינוך עם טלפונים, 'שלום, יש לכם אחות?', 'שלום, יש לכם אחות?'.

<יוסי בר: לקח לנו חודש וחצי של עבודה אינטנסיבית, כשכל העולם מעורב, לאתר אחות ונתבענו על ידי ההורים, אנחנו כעמותה, שלא סיפקנו אחות חודש וחצי.

<יוסי בר: משרד החינוך אמר להורים 'תתבעו את מגן הלב, מה אני קשור?

<יוסי בר: אני אישרתי לכם אחות ב-10 בספטמבר, אתם לא סיפקתם חודש וחצי'.

<יוסי בר: סיפור אמיתי שאני מספר לכם, על חלם.

<יוסי בר: לשמחתי השופט במדינת ישראל, כשסיפרתי לו את הסיפור, אמר 'אתם נמחקים מהתביעה, אתם לא קשורים בכלל לתביעה'.

<יוסי בר: אני מספר לכם סיפור, עובדות, שקורות, שמפוצצות, ואין לנו למי לבכות.

עודד פורר: איפה משרד הבריאות?

<יוסי בר: בוא אני אסביר לך, זו שאלה מעניינת, כי אנחנו בעניין הזה לא שקטים, לא יושבים על השמרים, משרד הבריאות, אנחנו ציפינו לעזרה ממשרד הבריאות וקיבלנו ההיפך ואני אסביר לך.

<יוסי בר: קשה, אי אפשר לאתר באזור הדרום אחיות, אנחנו אפילו חושבים - - - אנחנו קודם כל עשינו את זה בעצמנו, עודדנו אחיות בארצות הברית להגר, לעלות - - -

עודד פורר: אני לא סתם שאלתי אותך את השאלה, זה מהכובע הקודם שלי.

<יוסי בר: לעשות עלייה לישראל בשביל להתקבל אצלנו כאחיות, וגם פה מערימים קשיים במשרד הבריאות, שלא ייאמנו.

<יוסי בר: אנחנו כבר מאתרים את כוח האדם, אנחנו מביאים אותו ולפעמים שנתיים אנחנו מעסיקים אותו עד שמשרד הבריאות מכיר בו כאחות.

<יוסי בר: אבל הנושא היותר מעניין - - -

יעקב מרגי: היא עבדה בבית החולים סיני בניו יורק, אבל פה היא לא תוכל לקבל - - -

<יוסי בר: נכון, נכון מאוד, רק אם היא לא תעבור כל מיני הכשרות או התאמות.

נורית קורן: עודד, אנחנו צריכים לשים את הרגל בעבודה ורווחה ומכיוון שאתה מכיר את הנושא כדי להריץ עכשיו את הנושא של אחיות ורופאים.

נורית קורן: אנחנו מודעים לזה - - -

יעקב מרגי: את אופטימית.

יעקב מרגי: אני בכל הקדנציות הקודמות שלי ניסיתי.

נורית קורן: בסדר, אבל אני לפחות הצלחתי את רופאי השיניים.

<יוסי בר: אבל אני רוצה להסביר לכם.

<יוסי בר: אתה אומר שאני קשור למשרד הבריאות ואתה צודק, במה אתה צודק?

<יוסי בר: אתה צודק שבוקר אחד נוחתת כאן במוסד מפקחת מחוזית, מפקחת נפה זה נקרא, של משרד הבריאות, 'אהלן, שלום, אני המפקחת', 'ברוכה הבאה'.

<יוסי בר: רק בשביל שתבינו, משרד הבריאות לא מתקצב אותנו בשקל בודד.

<יוסי בר: והיא נכנסת לכיתה ואומרת 'סליחה, מתי החלפתם מצעים לילדה?', אמרו 'בבוקר', 'לא, פעם בשעתיים אני רוצה החלפת מצעים', את רוצה?

<יוסי בר: מי יחליף?

<יוסי בר: 'אני רוצה כביסה, אני רוצה ניקוי של שירותים פעם בשעה', אני רוצה, אני רוצה, הביאה לנו רשימה של 60 דברים כמעט צו סגירה למקום.

<יוסי בר: כמעט.

<יוסי בר: אנחנו אומרים 'אנחנו אנשי חינוך, יש לנו פה אחות מוסמכת, האחות עוד כל מה שהיא יודעת, 'לא, לא, אני דורשת מכם', מינימום מה שהיא דורשת מבית חולים קפלן, מינימום.

<יוסי בר: אנחנו באים ואומרים איך נעמוד בזה?

<יוסי בר: מבחינת תקנים ומבחינת - - - ואז זה שוב פעם חוזר למשרד החינוך.

<יוסי בר: עכשיו זה היופי, הסנכרון בין המשרדים.

<יוסי בר: משרד החינוך אומר, הנחיות של אחיות תקבל ממשרד הבריאות, משרד הבריאות אומר:

<יוסי בר: כסף תקבל ממשרד החינוך, כסף למה?

<יוסי בר: ברשותך, רחלי, ואני מציף את זה עוד הפעם, השכר של אחות, מה שמשרד החינוך חושב שאני צריך לתת לאחות לשעה זה 54 שקל לשעה.

<יוסי בר: אין לי אחות אחת שמועסקת פה בפחות מ-90 שקל.

<יוסי בר: אין לי כזאת אחות.

<יוסי בר: משרד החינוך אומר '54 שקל שילמתי לך', תן עם זה הבראה, תן ביגוד, תן שעות נוספות, תן מה שצריך, יש לך מספיק', 54 שקל לשעה, מה רע?

יעקב מרגי: עלות מעביד זה שכר מינימום.

<יוסי בר: נכון, אתה צודק מיליון אחוז.

<יוסי בר: זה מה שהוא נותן, 54 שקל.

<יוסי בר: אין, אנחנו לא מעסיקים בפחות מ-90 שקל.

<יוסי בר: אין בנמצא.

<יוסי בר: גם אם נחפש אני לא - - - לפמי פרימיום, ולמרות שרחלי בעניין הזה חולקת עליי, משלמים הרבה יותר, שזה כבר עניין של אי שוויון, אבל אני אומר, גם בעניין הזה אני סוף סוף מוצא אחות שהיא אחות מעשית ולא אחות מוסמכת.

<יוסי בר: את האחות הזאת אני מחבק בכל כוחי ואומר 'בואי תעבדי פה', מציע לה הטבות, הכול בסדר, היא מתחילה לעבוד.

<יוסי בר: להבנתי היא יכולה לעבוד כאן, אחות מעשית, עבדה שנים בבית חולים, יש כאן אחיות מעשיות, מנוסות מאוד, היא עובדת תחתיהן, הכול מסודר.

<יוסי בר: גב' רחלי אברמסון שלחה לי מייל ב-30.6, ששתי האחיות המעשיות שמועסקות כאן אצלי, והן חירום, לא יקבלו כסף רטרואקטיבית מספט

<יוסי בר: מבר כי הן מעשיות ולא מוסמכות.

<יוסי בר: רחלי שיושבת לידי שלחה את המייל ואני אמרתי לרחלי, 'יש שתי אופציות'.

<יוסי בר: סליחה, זה לא היה ב-30.6, זה היה ב-1.6.

<יוסי בר: אמרתי לרחלי, יש שתי אופציות, אופציה אחת זה שמחר בבוקר יבואו ההורים ויהפכו לך את השולחן במשרד, ואז את תרוצי ותגידי לי 'תעסיק, תקבל כסף'.

<יוסי בר: אופציה שנייה, שאני הולך נגד לבית משפט.

<יוסי בר: אני מעסיק אותן מ-1 בספטמבר, חלק מהאחיות אני מעסיק פה כבר כמה שנים וכל שנה אישרתם את זה, מה את מעדיפה?

<יוסי בר: 'תן לי לחשוב, אני אענה לך תשובה', ובאמת ב-30.6 היא ענתה לי את התשובה, כי ב-1.7 אני כבר לא יכול לשלוח את ההורים, הם כבר בחופש.

<יוסי בר: הם בקייטנה, אבל הם בחופש.

<יוסי בר: זה אבסורד.

<יוסי בר: ואני אומר את זה, באמת אנחנו מאוד מיודדים, רחלי, חשוב להבין את זה, אנחנו מיודדים, אבל יש פה עוולות שזועקות לשמים.

<יוסי בר: אני רוצה לתת שירות, אני מחפש אחיות בנרות, אני מוצא אחות מוסמכת ומה רחלי אומרת?

<יוסי בר: יכול להיות שהיא צודקת, היא אומרת 'אני מוכנה לאשר, משרד הבריאות לא מאשר'.

<יוסי בר: חייבים לעשות בזה סדר.

<זלמן ינקלביץ: יוסי, אם הוא כבר דיבר על הסנכרון של משרד הבריאות ומשרד החינוך אני אתן עוד דוגמה שקשורה לכל בתי הספר וגם ל'מגן הלב'.

<זלמן ינקלביץ: יש לנו הנגשה - - -

<רבקה וידר: לפרוטוקול תגיד את ה - - -

<זלמן ינקלביץ: אני אגיד עוד פעם, קוראים לי זלמן ינקלביץ, מנהל אגף חינוך חרדי בעיריית אשדוד.

יעקב מרגי: אנחנו כאן בדיון ועדה, לכן גם מי שמכירים אותו יאמר את שמו.

<זלמן ינקלביץ: כיתות לק"ש, לקויי שמיעה, אנחנו צריכים להנגיש ובשנה האחרונה הנגשנו פה בעיר בסביבות 30 כיתות.

<זלמן ינקלביץ: מגיע משרד החינוך וחלק מההנגשה הוא תובע את מה שעומד לנו פה על הקיר, לוחות לבד שקולטים את הרעשים להקל על הילדים לקויי השמיעה.

<זלמן ינקלביץ: אתה בא ומתקין, משרד החינוך שילם חלק מזה, את הרוב, העירייה משתגעת כדי להתקין את זה, בלגן עם קבלנים והכול הכול הכול, עומד.

<זלמן ינקלביץ: מגיעה חודש אחר כך מפקחת משרד הבריאות - - -

יעקב מרגי: 'תוריד את זה'.

<זלמן ינקלביץ: זה תופס קרדית האבק, 'אני תובעת להוריד את הכול, אם לא, אין רישיון לבית הספר'.

<זלמן ינקלביץ: זה אבסורד שהעלינו אותו כבר כמה פעמים, גם בפני משרד הבריאות, גם בפני משרד החינוך ואנחנו לא מוצאים לו פתרון.

<זלמן ינקלביץ: אם כבר יוסי דיבר, דחפתי גם את הנושא הזה.

<יוסי בר: אני רוצה לחזור אליך, חבר הכנסת מרגי, ולספר לך שהתכנסנו אצלך ב-20 במרץ 2016 ודיברנו על חלק מהנושאים שעומדים כאן ואתה שלחת מכתב לנפתלי בנט וליעקב ליצמן ולחיים ביבס וכתבת בסעיף 5 ככה: 'הוועדה קוראת למשרד החינוך ליצור תקינה לטיפול בילדים מורכבים בריאותית.

<יוסי בר: לצורך כך על המשרד להתייעץ עם כל המשרדים הנוגעים בדבר וגם עם העמותות הנוגעות בדבר ונציגי הורים'.

<יוסי בר: בקשה לגיטימית.

<יוסי בר: נפתלי בנט עונה לך, אני אומר לך, זה ל'גב האומה', נפתלי בנט עונה לך ככה: 'כ-20 תלמידים המשובצים במסגרות חינוך מיוחד על פי הלקות שלהם מקבלים שירותי אחות צמודה ושירותי ייעוץ של רופא למסגרת, 10 תלמידים במוסדות רשמיים ו-15 תלמידים במוסדות מוכרים שאינם רשמיים בפיקוח משרד הבריאות'.

<יוסי בר: אני לא הצלחתי להבין.

יעקב מרגי: זה לא נפתלי.

<יוסי בר: עשיתי את זה בגוגל טרנסלייט.

יעקב מרגי: רחלי, מי ניסח לו את התשובה?

<יוסי בר: טוב, זה סודות מהחדר.

<רחלי אברמסון: אני לא מכירה את זה, אני לא יודעת, יכול להיות שניסחו את זה ב - - - אני רוצה לראות את התמונה הכוללת ואם יש דיון אז אני שמחה גם להיות שותפה לו.

נורית קורן: אני רוצה לשים פה על השולחן שרחלי עושה כמיטב יכולתה.

<יוסי בר: רחלי מדהימה.

נורית קורן: רחלי מדהימה, אבל הידיים שלה כבולות.

<רחלי אברמסון: לא, זה לא עניין אישי.

<יוסי בר: אתם לא יודעים מה זה בשבילנו שיש לנו עם מי לדבר, פעם לא היה לנו עם מי לדבר.

נורית קורן: נכון.

<רחלי אברמסון: אנחנו נתייחס לכל - - -

נורית קורן: נכון, היא מתייחסת לכל דבר, הצוות שלה גם.

<רחלי אברמסון: אני חושבת שאנחנו תיכף נעשה הבהרה בין ההקצנה לבין זה.

עודד פורר: אני חייב לומר בהקשר הזה, אדוני היושב ראש, הסיפור של ילדים עם צרכים מיוחדים בנושאים בריאותיים והסנכרון בין משרד החינוך למשרד הבריאות זה אבי אבות הטומאה, זה הבירוקרטיה בהתגלמותה, איך משרדי הממשלה - - -

<יוסי בר: אין לנו זמן, אז אני רוצה את הנושא האחרון.

<מזל בוגנים: חשוב לי לציין בהקשר הזה, יש לנו 5 תלמידים שלא אמורים היו לפתוח את שנת הלימודים, הם משובצים במוסדות רשמיים, שההורים מבקשים רק להגן עליהם.

<מזל בוגנים: התלמידים האלה הגיעו לכאן ב-1.9, לא משובצים על פי חוק, אין להם את המענה ואנחנו עדיין צריכים תשובה שתיתן עבורם את המענה, כי המסגרת כבר הודיעה, אם אני לא טועה לפני חצי שנה שהם לא יכולים - - -

<יוסי בר: דחו אותנו במרץ אחרי שביקשנו.

<יוסי בר: אני רוצה במילה אחת, אם דיברנו על אבסורד, אז באמת יש עוד משהו שזועק לשמים, ילדים אלרגנים.

<יוסי בר: ילדים אלרגנים שמשובצים במערכת החינוך הרגילה זכאים לסייעת צמודה.

יעקב מרגי: עד גיל?

יעקב מרגי: כמה שעות?

<יוסי בר: בשנייה שמגיעים לחינוך מיוחד נעלם הסל הזה וזה מפוצץ.

נורית קורן: נכון.

יעקב מרגי: יש רציונל.

<יוסי בר: מה הרציונל?

יעקב מרגי: רגע, אני לא הסנגור של ה - - - יכול להיות שיש עוולות בגלל זה, אני מוכן להגיד מה הרציונל.

יעקב מרגי: הרציונל הוא, ברגע שהילד הגיע לכיתת חינוך מיוחד, יש לו את כל המעטפת.

יעקב מרגי: יש לו מעטפת, הוא מעובה בשיטת תקצוב אחרת, זאת אומרת אתה לא יכול ליהנות משני עולמות, זו התפיסה, זה הרציונל.

יעקב מרגי: עכשיו, יכול להיות שברציונל הזה יש עיוותים, צריך לטפל בהם, כי הסוגיה של ילדים אלרגנים, גם במערכת החינוך הרגילה היא סיפור שלא נגמר, זה רומן שלא נגמר, מה שנקרא.

אמיר אוחנה: אגב, הזכאות זה לכל האלרגנים?

אמיר אוחנה: כי יש דרגות.

יעקב מרגי: יש דרגות, יש ועדה שקובעת רמת סיכון, רמת - - -

אמיר אוחנה: זה עניינים של רמת סיכון.

יעקב מרגי: זה עד גיל מסוים.

יעקב מרגי: הורים דואגים לילדים, רוצים את זה עד כיתה ח', אבל תפיסת העולם אומרת שילד עד גיל 9 כבר מודע ל - - - רבותיי, אני הסנגור שלהם, אבל גם אנחנו צריכים לדעת, מי שמכיר את המשפחות, את הסביבה, הילד גדל עם זה, הוא מפתח את המודעות, יודעים להתארגן, להתרגל, הילד כבר - - - כשבא הורה ואומר 'גם אחרי גיל 9 אני רוצה'.

<קריאה: לילד בחינוך המיוחד יש לו את המודעות לזה באמת כי הוא לא מקבל.

<יוסי בר: אני רוצה שאנחנו נסכם, אין לנו זמן, אנחנו גם צירפנו את זה בדפים.

<יוסי בר: אני רוצה שאנחנו נסכם בכמה מילים, קודם כל את התחושה הטובה שלנו, שבאתם עד הנה כדי להקשיב לנו ולשמוע אותנו ומהניסיון שלנו חבר הכנסת מרגי לא נעלם.

<יוסי בר: ואני שמח מאוד לראות שחברי הכנסת שנמצאים גם כן מעורים בפרטים ולקחו לתשומת לבם את הדברים האלה והדברים האלה באמת יטופלו ברמה גבוהה.

יעקב מרגי: בוא נעשה את זה ככה, אני אומר מספר מילים ואני אתן לחברי הכנסת התייחסות, לאחר מכן נשמע את רחלי ואת האורחים, מי שירצה להתייחס, אבל ממש בקצרה.

יעקב מרגי: אין ספק, אני לא מופתע.

יעקב מרגי: אני לא מופתע, לא מרמת הביצוע שלכם, אני מכיר את המוסדות, אבל גם לא מופתע מזה שיש עיוותים ויש לקויות, מה לעשות?

יעקב מרגי: אתם לא היחידים שהמדינה שמחה שאתם קיימים.

יעקב מרגי: אם אתם לא הייתם קיימים, או שהשירות היה חסר או שהמדינה הייתה שמה את ה-100%.

יעקב מרגי: בשנה האחרונה אני למדתי שזה תחום שהוא - - - בהתחלה הייתי כועס על רחלי, היא הייתה באה לוועדה, ואני אומר את זה בכנות, מה לעשות?

יעקב מרגי: לומדים, כולם לומדים, זה תחום שאתה כל הזמן מתקדם תוך כדי הליכה, זה לא משנה סדורה שאתה קובע אותה בחוזר מנכ"ל והיא רצה, כי התחום הזה הוא מאוד דינמי, הוא מאוד אישי, כל אחד צריך את החליפה שלו ואת ההתאמות שלו ולפעמים כשאתה עובד בנהלים וחליפות אישיות, יש דלתא שצריך לאפס אותה.

יעקב מרגי: אז זה התפקיד שלנו.

יעקב מרגי: למזלנו המשרד קשוב.

יעקב מרגי: אנחנו לא אחת קיימנו דיונים ופתחנו נושאים ואתה רואה שזה נלקח אליהם.

יעקב מרגי: אני לא מתרגש מהתגובה של נפתלי, זה גורמים מקצועיים שלקחו אותו ל - - - מי שניסח לו לקח את זה לאותה הנקודה שהוא רצה להבליט, אבל לי לא היה ספק שאני בא למקומות, למוסד חינוכי שידעתי שתהיה פה התופעה הזו, שהנהלים לעומת המציאות בשטח שהיא מורכבת יותר.

יעקב מרגי: זה לא ביקור ראשון שלי במוסד דומה לזה.

יעקב מרגי: אני הייתי בעלי נגב, שם בכיתה ראיתי שמורה אחת צמודה לתלמידה, מורה, זו שיטת לימוד שאני יושב מול מחשב ורק בהבעות המורה צריכה להבין אם היא קלטה אותה והיא ענתה לה והיא מפרשת אותה.

יעקב מרגי: לכן אלה דברים שהם לא מדע מדויק, אין חוזר מנכ"ל שיכול להכיל - - - אם אני אנסח את כל מה שאני רוצה לומר, אין חוזר מנכ"ל שיכול להכיל את מה שנעשה במוסדות האלה, אבל זה התפקיד שלנו, לבוא, לשמוע, לראות, לנסות.

יעקב מרגי: יש לנו בעיה, כן, בעבודת הממשלה ובתיאום הבין משרדי, אבל למרות שבשנים האחרונות המשרדים יודעים לדבר בינם לבין עצמם, זה לא היה בשנים עברו, תמיד היינו מתפוצצים בוועדות, למה המשרדים לא יודעים לדבר אחד עם השני.

יעקב מרגי: שוב, מתוך חרדה ורצון לא לעשות גם כפל תקצוב וכפל טיפולים, אז כשמעבירים ילד מאחריות משרד הבריאות למשרד החינוך מעבירים אותו במלואו והמשרדים צריכים לדעת לדבר.

יעקב מרגי: אתה מציף נקודות שבאמת צריך להתייחס אליהן.

יעקב מרגי: מי שמסתובב במערכת החינוך הרגילה כמעט בכל כיתה אתה תראה מורה פלוס איש צוות, או שהיא סייעת צמודה של אחד התלמידים ואז היא במובלע מטפלת, או עוד מורת תגבור.

יעקב מרגי: קשה לי, קשה לחשוב שבכיתה של 8 ילדים סיעודיים תהיה מורה וסייעת אחת.

יעקב מרגי: צריך לראות.

יעקב מרגי: אני לא יודע איך עושים את זה, צריך לחשוב על זה.

יעקב מרגי: אני חושב שכל הסוגיה הזו של החינוך המיוחד צריכה לעבור חקיקה וכל הסיפור הזה של - - - זה פחות או יותר, בוא נראה איך נצא בסיכום בסוף הדיון הזה.

עודד פורר: רק בעניין אחד, מתוך כל העניינים, ואני מצטרף לכל מה שאמרת, באמת, אותי זה הכי מטריף גם בדברים האחרים וזה הבירוקרטיה הבין משרדית הזו, שבסוף הוא מכתת רגליו בין משרד למשרד.

עודד פורר: אז אל"ף, אני חושב, אדוני, שצריך לכנס ישיבה משותפת עם ועדת העבודה והרווחה ספציפית על העניין הזה.

עודד פורר: זה מצד אחד, מצד שני צריך להגיע למצב בסוף שהאזרח, אני אומר את זה למשרדי הממשלה, וזה לא רק בעניין הזה, עומד מול גורם אחד.

עודד פורר: זאת אומרת משרד החינוך ומשרד הבריאות צריכים לפתור ביניהם את ההסמכות ואת הכול ואת הכול הכול והוא צריך לעמוד מול משרד החינוך ובבאק אופיס של ממשלה, שישברו את הראש המשרדים ביניהם על ההסמכות.

עודד פורר: אני אומר בסוף, כדי להיות פרקטיים, הפתרון יכול להיות לכל נושא האחיות, אמרתי את זה כשהייתי מנכ"ל ואני אומר את זה עכשיו, הוא דרך העלייה ודרך היכולת להתגבר על זה, אבל מה שמשרד הבריאות עושה לעולים שמגיעים לפה הוא מטורף.

עודד פורר: אני מקדם איזה שהוא משהו מול השר ליצמן, כדי שלפחות יהיה היתר מוגבל לאחות עד שהיא מוסמכת, היתר מוגבל לשנתיים-שלוש.

עודד פורר: יודעים איפה היא עבדה, היא לא מגיעה משמים, אם היא עבדה בבית חולים הר סיני בניו יורק היא לא יכולה להיות אחות אצלכם פה?

עודד פורר: נקווה שנוכל לעזור.

אמיר אוחנה: אני באתי ללמוד ולשמוע.

אמיר אוחנה: אני חבר חדש בוועדה, אז בוודאי היושב ראש וגם החברים האחרים בקיאים ממני בחומר, אבל גם כדי להביע הערכה רבה לעבודה המבורכת שאתם עושים כאן.

אמיר אוחנה: זה נכון לכל אנשי החינוך, שאנחנו מפקידים בידם את היקר לנו מכל, את הדור הבא, את הילדים של כולנו, אבל זה נכון במיוחד למי שעוסק בחינוך מיוחד.

אמיר אוחנה: ולא באנו לעזור לכם, באנו לעזור לנו, כי השירות המבורך שאתם עושים הוא עבור החברה כולה.

אמיר אוחנה: תודה.

<יוסי בר: תודה רבה רבה.

יעקב מרגי: נורית.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: אז אני קודם כל הייתי מאוד רוצה שכל הפעילות הזאת של חינוך המיוחד תהיה תחת משרד החינוך ותחת הממשלה, שהכול יתוקצב ולא נצטרך עמותות והגיע הזמן שבאמת המדינה תיתן את מה שצריך.

נורית קורן: אני קצת יודעת על חינוך מיוחד, כי אני נתקלתי בקשיים אישיים ואני יודעת הרבה דברים ואני מאמינה שהקשיים שנמצאים בבית ספר אחד נמצאים גם בבית ספר אחר ולכן אני רוצה להציף פה, כשכבר אנחנו יושבים, עוד בעיה.

נורית קורן: כיתת שמע.

נורית קורן: הייתי בבית ספר אורים, לי לא צריך לספר על כיתת שמע כי אני יודעת מה זה, הייתי בשוק מוחלט כשאמרו לבית ספר, בית ספר לחינוך מיוחד, יש ילדה שזקוקה לכיתת שמע, 'זאת כיתת שמע', אני אומרת להם 'סליחה, מה זה כיתת שמע?

נורית קורן: זה בכלל לא'.

נורית קורן: אז אני מבקשת שיהיה מישהו מאצלך שיעבור בכל בתי הספר לחינוך מיוחד, בכל העמותות ובכל המקומות ויבדוק אם צריך שם כיתת שמע, שתהיה כיתת שמע עם כל הציוד שלה, עם הכול.

נורית קורן: אני אומרת לך, זה חמור ביותר.

נורית קורן: הנושא הנוסף, שצריך עוד עובד.

נורית קורן: באורים, בגלל שזה באילת, הם חייבים לקבל את כל הילדים.

נורית קורן: אי אפשר להסיע למקום אחר, הם באמת מעורבים שם, כאב לי הלב, באמת כאב לי הלב, את באמת רואה שהצוות עושה כל מה שהוא יכול, היו שם גם ילדים סיעודיים בכיתה של ילדים קצת ככה - - - היו שם שני ילדים, אני אומרת לך, אני ראיתי שאי אפשר עם הכמות הזאת של העובדים.

נורית קורן: ודבר נוסף, שלא קשור כל כך למשרד החינוך, אבל גם.

נורית קורן: המנהל סיפר לי שהוא רצה לקנות ציוד חדש והוא הביא שלוש הצעות מחיר, בא ביטוח לאומי ואמר לו 'אתה תקבל סכום איקס', הוא אומר 'שליש ממה שאני צריך בכלל'.

נורית קורן: הוא אומר שהכול תקני.

נורית קורן: ואני מאמינה שהבעיה גם אצלכם.

נורית קורן: אני כשנכנסתי, מה לעשות?

נורית קורן: יש לי נכדים, אז התלוננתי בעיריית תל אביב על איזה גן מסוים שהיה סכנת נפשות וזה באמת הגיע לזה, והוא אמר לי 'את אמא חרדתית', אני מוכנה להיות חרדתית, בסדר?

נורית קורן: צריך כיסאות מוגנים, פינות של שולחן מוגנות, מסכנים הילדים האלה, נופלים כל הזמן, למה צריך להיפצע ולחפש אחר כך באיזה אמבולנס לנסוע?

נורית קורן: אנחנו כבר ב-2016, קידמה, לבוא עם סטנדרט אחר של ריהוט, עם סטנדרט אחר של דברים.

נורית קורן: נכון, קשה למערכת, אבל, רחלי, את יודעת, כשאני שנה שעברה דאגתי שיהיה לחינוך המיוחד להארכת שנת הלימודים, אדוני היושב ראש, אנחנו דיברנו על זה ולעגו לנו, לעגו גם לי, ממש, שאלתי את השר, אני משתפת איתו פעולה, אבל פה בנושא הזה, רק מכיוון שמשרד האוצר העביר כספים בשנה שעברה לחינוך המיוחד, לא צבע אותם להארכת שנת הלימוד השנה, אני אדאג לזה שזה יהיה, כי מה הוא ענה לי, אמרתי לו 'מה קרה?

נורית קורן: הבטחת', אז הוא אמר 'כן, רק לפיגור שכלי'.

<רחלי אברמסון: הוא קיבל.

יעקב מרגי: לא, ללקויות הקלות.

<קריאה: רק פיגור קל וסי.

<קריאה: פי.

נורית קורן: מה הוא אמר לי?

נורית קורן: 'תביאי עוד כסף'.

<רחלי אברמסון: לא, לא.

<רחלי אברמסון: לא נכון.

נורית קורן: רחלי, את לא אשמה, את עושה - - -

<רחלי אברמסון: לא, אני לא - - -

נורית קורן: אני חושבת שהגיע הזמן לא לקצץ בחינוך המיוחד, לתת לחינוך המיוחד יותר.

נורית קורן: הגיע הזמן.

נורית קורן: די.

נורית קורן: לא מתמטיקה, לא אנגלית, גם ככה ההורים משלמים את הכול.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רחלי, שמעת.

<רחלי אברמסון: כן.

<רחלי אברמסון: קודם כל אני מברכת על המפגש הזה ואני רוצה לומר, גם המובילים והמנהיגים החינוכיים ב'מגן הלב' באשר הם, כולל המנהלות שעומדות והצוות שנמצא כאן, לומר לכם תודה גדולה, עם הרבה הערכה.

<רחלי אברמסון: אני ביקרתי ברכסים, אני נמצאת פה היום, אתם באמת עושים עבודת קודש.

<רחלי אברמסון: להגיד תודה למפקחות שלנו, גם למזל שמלווה ביום יום, ולך, איריס, שעושה את עבודתה בחינוך המיוחד, אמנם הממלכתי ובקשר - - -

נורית קורן: אני רוצה למחוא להם כפיים.

<רחלי אברמסון: באמת למחוא להם כפיים, כל הכבוד.

<רחלי אברמסון: זה בעניין האחד.

<רחלי אברמסון: בעניין השני, אני באמת רוצה לענות דבר דבר, כי האתגרים הם אתגרים משותפים ואתם יודעים שככל שאנחנו יכולים אנחנו מקדמים אותם.

<רחלי אברמסון: אני רוצה לדבר על עניין התגבורים והסיוע.

<רחלי אברמסון: קודם כל נתחיל ככלל, אני רוצה לומר שיש בשורה, באמת השר, ואני חושבת שהוא הודיע, הוא הכריז בוועדת החינוך של הכנסת לקראת פתיחת שנת הלימודים, גם הוא וגם המנכ"לית חזרו על זה, הם הביאו לנו בשורה תקציבית.

יעקב מרגי: אז בואו אני אגלה לכם, מאחר שאני לא רב עם גפני על קרדיט ולא עם ליצמן, לא תשמעו אותי רב על קרדיט, אבל מאחר שזה קרדיט של הוועדה - - -

<רחלי אברמסון: אין לי בעיה, בשמחה, העיקר שהם הכריזו.

יעקב מרגי: אז אני אומר לך, בשנה שעברה הוצאתי שלוש פניות והיה דיון על הארכת שנת הלימודים לאותם ילדים, עד אמצע אוגוסט לא נענינו.

יעקב מרגי: עשתה עיריית יקנעם, לקחה על עצמה והאריכה מיוזמתה.

יעקב מרגי: השנה גם ניסינו לקראת סוף השנה, לא הצלחנו.

<רחלי אברמסון: עיריית יקנעם יחד עם המשרד.

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: אנחנו לחצנו, אם לא, זה לא היה קורה.

יעקב מרגי: השנה ניסינו, גם קיבלנו תשובה שלילית, ועוד פנייה, שלוש פניות הוציאה הוועדה וברוך ה', לאחר דיוני התקציב, משרד החינוך יצא עם תקציב מכובד מדיוני התקציב, הוא הודיע שהוא מאריך את שנת התקציב לילדי החינוך המיוחד באותן לקויות שהיו נעצרות להם עד סוף יולי.

יעקב מרגי: הוא האריך אותם עד 15 באוגוסט, כמו הלקויות הכבדות הקשות.

<רחלי אברמסון: אנחנו דיברנו על המוגבלות השכלית הקלה.

יעקב מרגי: אבל שתדעו לכם, גם הסייעת השנייה, קדם לזה דיון בוועדה וקיבלתי תשובה שלילית מהשר ולאחר מכן סייעת שנייה.

יעקב מרגי: צפיפות בכיתות, היה דיון בוועדה, קיבל פנייה, בהתחלה אין תקציב, חודש אחרי רפורמה, מחאת הסרדינים הצליחה.

יעקב מרגי: אז לוועדה יש משקל, יש שיתופי פעולה, זה לא בכיפופי ידיים, יש שיתופי פעולה טובים, פוריים.

יעקב מרגי: לא תמיד אנחנו מקבלים את כל מה שאנחנו אומרים, לראיה, לא כל סיכום שלי מחייב, אבל זו קריאה, זו אמירה ואתה רואה שלא אחת לאחר זמן המשרד מקשיב וכשיש אפשרות הוא מיישם זאת.

יעקב מרגי: ורק על זה יבורכו.

יעקב מרגי: בבקשה, רחלי.

<רחלי אברמסון: אז אני רוצה דבר אחד לדייק אותו ולומר, באמת, יוסי, עם כל ההערכה שיש לי, כיתה של לקויי למידה אינה מתוקצבת באופן זהה, ואני אומרת את זה חד משמעית, אינה מתוקצבת באופן זהה ככיתה עם תלמידים עם טיפולים שנזקקים להם לסיעוד עמוק או פיגור עמוק.

<רחלי אברמסון: לכל לקות יש את רמות התפקוד שלה, יש את הצרכים שלה ולכן התקצוב הוא תקצוב כן דיפרנציאלי בתוך המערכות.

<יוסי בר: לא, רחלי, אני רוצה - - -

<רחלי אברמסון: רק שנייה, יחד עם זה אני רוצה גם להגיד, ואני מכירה את המורכבות, לא נוכל לאפשר, אין, אין יכולת לאפשר, אני גם לא יודעת אם צריך, ולכן אני חושבת שאנחנו נעשה את זה בשיתוף פעולה ונשב יחד עם המפקחת ואיתכם כדי לראות איפה אנחנו יכולים לסייע בתוך הכיתות האלה בשעות התגבור.

<רחלי אברמסון: לבוא ולומר לי שבכל כיתה אתם רוצים סייעת שנייה ושעות סייעת תגבור, לא יכול להיות.

<רחלי אברמסון: אני רוצה כן להגיד שאנחנו כן מנסים לתגבר.

<רחלי אברמסון: אני גם כתבתי לבחון את האפשרות של שילוב בנות שירות לאומי, לראות איך אנחנו יכולים לתגבר אותן בתוך המערכות, כי יש לנו את האפשרות הזאת.

<רחלי אברמסון: אני רוצה לראות איך אנחנו יכולים לתגבר - - -

נורית קורן: יש עכשיו בנות שירות?

<יוסי בר: יש בעיה מאוד קשה שבנות שירות לאומי לא רוצות לעבוד בכזה מקום.

<רחלי אברמסון: אני לא יודעת, אני ראיתי אותן בעכו, אני ראיתי אותן בבאר שבע, אני ראיתי אותן במקומות אחרים, בואו נבדוק.

<רחלי אברמסון: אני לקחתי על עצמי לבדוק.

<רחלי אברמסון: דבר שני, אני גם אבדוק כמה אנחנו יכולים לתגבר ואיך אנחנו יכולים לתגבר מבחינת סייעות התגבור.

<רחלי אברמסון: אבל אני רוצה, בבקשה, לבוא למקום הזה באמת גם בהקשבה, כי אתם יודעים, גם המשאבים בסופו של יום הם משאבים - - - ואנחנו כן קיבלנו, אני יכולה לומר את זה, באמת בשמחה, ולכן אני רוצה, אדוני היושב ראש, לציין, התוספת שאנחנו קיבלנו היא תוספת מתוך הבנה שהצרכים בחינוך המיוחד הם באמת, כמו שאתה ציינת, חליפה אישית לכל ילד ולעתים הצרכים עולים על היכולת לעזור.

יעקב מרגי: הייתה לי שיחה, לאחר דיון סוער בוועדה בנושא החינוך המיוחד, עם המנכ"לית והיא אמרה לי 'אתה לא מבין, מי שאמר שאנחנו מגבילים בגלל בעיה תקציבית עושה עוול.

יעקב מרגי: זה אחד הסעיפים שהוא' - - - הרי מי שמבין בתקציב מדינה, לכל תקנה תקציבית יש סכום, היא אומרת 'אין לי תקרה שמה, כל השנה אני מוסיפה ומוסיפה ומוסיפה ומוסיפה'.

<רחלי אברמסון: נכון.

יעקב מרגי: כי באמת אי אפשר לצפות.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, זה דינמי, זה מתקדם תוך כדי הליכה.

<רחלי אברמסון: לכן אנחנו באמת ננסה לבדוק את זה.

<רחלי אברמסון: אני מוכנה, אנחנו נשב ביחד, נזמן פגישה, אם נצטרך נזמן גם את מנהל המחוז יחד איתנו לחשיבה הזאת, מזל, ואנחנו נבדוק במה אנחנו יכולים ואיך אנחנו יכולים לעזור ולקדם.

<רחלי אברמסון: דבר נוסף, באמת בעייתיות שנמצאת כאן בנושא האחיות.

<רחלי אברמסון: רבותיי, תקשיבו, אנחנו יודעים לתת שירותי חינוך, אני לא יכולה לקבוע בעבור משרד מקצועי, שזה תפקידו והוא זה שישב לכתוב יחד איתנו גם את הפרופיל של האנשים הנדרשים לטיפולים במקרים כל כך מורכבים, אני לא יכולה לבוא ולסתור את החלטתו.

<רחלי אברמסון: להגיד לכם?

<רחלי אברמסון: כן, אנחנו ניהלנו דיון, זימנה המנכ"לית דיון יחד עם המנכ"ל לגבי החשיבה על אחיות מעשיות, על סיוע רפואי וכו'.

<רחלי אברמסון: אין, הגוף המקצועי אמר את דברו.

<רחלי אברמסון: אני, רחלי אברמסון, לא יכולה לשנות את ההחלטה המקצועית הזאת.

<רחלי אברמסון: אני יודעת להגיד פדגוגית מה אני יכולה לתת, אני לא יכולה לבוא במקום משרד הבריאות ולהגיד 'אתם יודעים מה?

<רחלי אברמסון: אני אאשר לכם אחות מעשית'.

יעקב מרגי: ומשרד הבריאות, יש לו תורה כתובה למציאות כזו ש - - -

<רחלי אברמסון: יש לנו מכרז.

<רחלי אברמסון: כן, הם כתבו יחד איתנו.

<רחלי אברמסון: אדוני היושב ראש, את המכרז - - -

יעקב מרגי: את יודעת מה אני רוצה לומר?

יעקב מרגי: כיתה סיעודית, יש מסמך של משרד הבריאות שאומר מה הצרכים, מה המענים?

יעקב מרגי: מה השעות שצריך?

<רחלי אברמסון: הוא יגיד אחות.

יעקב מרגי: אז הוא יגיד - - -

<קריאה: לא, לא, לא - - -

יעקב מרגי: תנו לי, אני יודע מה אני שואל.

<רחלי אברמסון: כן, יש.

יעקב מרגי: האם יש מסמך כזה?

יעקב מרגי: להערכתי, אני לא יודע אם יש מסמך כזה, ואם אני שומע שמצד אחד, גם אם הוא קבע שכיתה כזו צריכה אחות באיקס שעות ולאחר מכן הדרישות של משרד הבריאות לא תואמות בכלל את מה שהוא בחדר אחר אישר לו, אז יכול להיות - - -

<רחלי אברמסון: אז אני רוצה לומר - - -

<יוסי בר: רחלי, ברשותך, מילה.

<רחלי אברמסון: רק רגע.

<רחלי אברמסון: אז לכן אני אומרת שכוח אדם, כוח העזר שמשרד החינוך יכול לאפשר זה באמת באמצעות או בנות השירות הלאומי, או באמצעות סייעות תגבור.

<רחלי אברמסון: הסייעות המתגברות בתוך מסגרות החינוך המיוחד אמורות לתת את המענה לדברים לפחות שאמר יוסי, להחליף את המצעים, לתת את השירות ההיגייני בתוך המערכת.

יעקב מרגי: בנות שירות לא יעשו לך את זה.

<רחלי אברמסון: הם עושים את זה.

יעקב מרגי: בנות שירות יבואו ויסייעו - - -

<יוסי בר: אסור להם גם, יש דברים שאסור להם לעשות.

<רחלי אברמסון: לא, אני מדברת על הסייעות בתוך המסגרות.

<רחלי אברמסון: זה חלק מתפקידן.

<קריאה: יש לך סדר יום של כיתה - - -

<רחלי אברמסון: רגע, אנחנו לא מתווכחים.

<יוסי בר: אדוני היושב ראש, אני רוצה לשאול את רחלי שאלה, כי אנחנו לא יכולים לשקר את עצמנו, זה הדבר הכי גרוע שיש.

יעקב מרגי: אני רוצה שהיא תסכם קודם.

<יוסי בר: רק שאלה לפני זה.

<יוסי בר: בא משרד הבריאות וקבע כמה צוות פרא רפואי צריך בבית ספר.

<יוסי בר: לא אנחנו, משרד הבריאות, ועדה משותפת עם משרד החינוך.

<רחלי אברמסון: נכון, ויש מסמך שאומר כמה צריך.

<יוסי בר: בא משרד החינוך בשנת תשע"ד ואמר 'כמה קבע משרד הבריאות?

<יוסי בר: 100%, ככה הוא קבע?

<יוסי בר: אני מתקצב אותך 70% בלבד', למה?

<יוסי בר: ככה.

<יוסי בר: השנה, הודות לרחלי, הוא מתקצב אותנו 84%, למה?

<יוסי בר: אין כסף ל-100%.

<יוסי בר: זאת אומרת בא משרד הבריאות, קבע נהלים, הם מופיעים בחוזר מנכ"ל, בא משרד החינוך ואומר 'אבל מה אני אעשה?

<יוסי בר: אין כסף, אני נותן לך רק 84%'.

<רחלי אברמסון: לא, בג"צ קבע, סליחה, ומה שאנחנו עושים היום זה משווים.

יעקב מרגי: מי עתר לבג"צ?

<קריאה: אני.

<רחלי אברמסון: עתרו לבג"צ.

<רחלי אברמסון: אני לא הייתי, אבל אני למדתי את ההתנהלות ואת הדרך, ובג"צ קבע שאנחנו מחויבים להשוות את התנאים לחינוך הרשמי.

<רחלי אברמסון: החינוך הרשמי היום עומד על 80%-84% ואתם מושווים לזה.

<יוסי בר: אבל זה מה שאני אומר, כל המדינה לוקה בחסר, מתעריף של משרד הבריאות.

יעקב מרגי: רחלי, אני שואל אותך שאלה, כששאלתי אם יש למדינה מוסדות כאלה כמו 'מגן הלב', ממלכתיים, אמרת לי שיש.

<רחלי אברמסון: יש מסמך שאומר את הפרופיל של מה צריך להיות.

יעקב מרגי: אני רוצה להאמין שלמדינה אין פילנתרופיה, זאת אומרת היא מתנהלת לפי התקצוב שהיא מקבלת, נכון?

<יוסי בר: יש רשות, הרשות זה הפילנתרופ.

<יוסי בר: אנחנו מכירים את זה, ברוב המקומות הרשות זה הפילנתרופ.

<יוסי בר: כמו יקנעם.

<יוסי בר: פה לא.

<יוסי בר: הרשות, חוץ ממה שיש לנו, את האנשים היקרים, מה שהם יכולים לעזור, באגרות חוץ, שמשלמים לנו כדת וכדין - - -

<זלמן ינקלביץ: הרשות פה, הנוהל של הרשות הוא שמקום שמקבל אגרות חוץ לא מקבל את שאר השירותים מן הרשות.

<זלמן ינקלביץ: מאחר ש'מגן הלב' מקבל אגרות חוץ אז - - -

<יוסי בר: אנחנו חייבים להתקדם, לוחצים אותנו הילדים בכיתות.

יעקב מרגי: כן, קודם כל הילדים, נחזור להמשך הדיון וסיכום כאן.

יעקב מרגי: (בישיבת סיכום)

<יוסי בר: אנחנו רוצים לסכם דברים שיובילו אותנו קדימה.

יעקב מרגי: רחלי, הפסקנו אותך, את רוצה לקראת סיכום?

<רחלי אברמסון: לקראת סיכום, אני אמרתי שאנחנו נשב ביחד לדון לגבי היכולות שלנו, לבחון מה אנחנו יכולים לתת.

<רחלי אברמסון: אני רוצה לשבת יחד איתכם, יחד עם מזל, נבחן אחד לאחד איזה אפשרויות יש כדי לתגבר בנושא הסיוע.

<רחלי אברמסון: לגבי נושא האחיות וכו', אמרתי, מה שאנחנו יכולים לתגבר ברמה פדגוגית חינוכית, לתת, אנחנו לא נוכל להפר את התקנות ואת ההחלטות של משרד הבריאות.

<רחלי אברמסון: זהו, מעבר לזה, הנגשות, אני רוצה שתדעו שיש תקציב - - -

<יוסי בר: רחלי, אני רוצה לשאול.

<יוסי בר: יש לי אחות שמועסקת אצלי 10 שנים ברישיון ובמימון משרד הבריאות.

<יוסי בר: ב-1.6, פתאום אתה מקבל הודעה 'רטרואקטיבית אני לא מתקצב אותך מספטמבר'.

<רחלי אברמסון: כי אתם מגדירים את האחות ברמה שאסור לנו.

<יוסי בר: אני לא מגדיר, היא עובדת אצלי 10 שנים ומשרד החינוך מכיר את ההעסקה.

<רחלי אברמסון: עוד הפעם, אנחנו מתנהלים על פי הנוהל ועל פי המותר לנו מבחינת משרד הבריאות.

<רחלי אברמסון: אם והיה והאחות הזאת לא מוכרת בהעסקתה על ידי משרד הבריאות אנחנו בבעיה ואני רוצה שזה יהיה - - -

<יוסי בר: היא מוכרת.

<רחלי אברמסון: אז נדון עוד קצת בעניין הזה, נבדוק אותו ונראה.

<רחלי אברמסון: זה הכול.

<רחלי אברמסון: ולעניין השכר, אני שוב מדגישה שהתשלום הוא בדיוק אותו דבר.

<רחלי אברמסון: אם יש בעיה, בואו נשב ו - - -

יעקב מרגי: יש מישהו סביב השולחן שרוצה להתייחס לדיון שהיה קודם ולסיור?

יעקב מרגי: את רוצה להוסיף משהו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<מזל בוגנים: אז קודם כל באמת אני מברכת המפגש המבורך הזה ואת כל שיתופי הפעולה.

<מזל בוגנים: אני באמת חושבת שבלי כל הלבבות פה והידיים שמושטות לעזרה אנחנו לא נצליח להתקדם.

<מזל בוגנים: אני שוב רוצה להדגיש, לגבי סוגיית התלמידים המורכבים, אני לא רוצה לחזור על דברים שיוסי העלה פה, אבל אני רוצה להזכיר עוד שני נושאים ממש בקצרה.

<מזל בוגנים: נושא הייעוץ בחינוך המיוחד, בתכנית העבודה שלי לפחות הוא הופיע, לצערי הרב אין הקצאה מיוחדת לנושא הייעוץ בחינוך המיוחד, לא מהאגף, למיטב ידיעתי, ולא מהמשרד, משפ"י, וזה משהו שאנחנו באמת חושבים שזה יתרום.

יעקב מרגי: מה הנחת העבודה?

יעקב מרגי: יש ועדת השמה, ברגע שיש ועדת השמה לא צריך ייעוץ חינוכי?

<מזל בוגנים: זה בדיוק מה שאנחנו שואלים.

יעקב מרגי: לא, אבל מה הרציונל?

יעקב מרגי: זה הרציונל?

<מזל בוגנים: שעות ייעוץ במחוז כבר אין לנו.

<מזל בוגנים: אנחנו קיבלנו השבוע הודעה, אין שעות ייעוץ.

<יוסי בר: אני אסביר.

יעקב מרגי: שנייה, זה שנגמרו שעות ייעוץ זו סוגיה אחרת, אבל לפני כן אמרת שלא קיים.

<יוסי בר: אני אסביר לך.

<יוסי בר: במגזר הכללי יש דבר שנקרא מתי"א, מרכז תמיכה יישובי אזורי.

<יוסי בר: שוב, לצערי הרב מאוד, לחרדים אין מתי"א, אין את המרכז תמיכה היישובי הזה.

<יוסי בר: זאת אומרת כל התמיכה שלנו היא אך ורק ב - - - מוסד אחר מקבל שם המון המון שעות, מקבל פרא רפואי, מקבל הדרכה של פרא רפואיים, מקבל הדרכה של צוות.

<יוסי בר: מתי"א זה מוסד ענק שנותן המון המון שירותים.

<יוסי בר: לכל המוסדות המוכר שאינו רשמי אין מתי"א.

<יוסי בר: אנחנו ברכסים הלכנו, לפני המון שנים, ורבנו עם המתי"א ואמרנו 'אנחנו רוצים להיות תחתיכם, אנחנו מוכן לשלם על השירות הזה, אבל אנחנו רוצים את התמיכה הנהדרת שאתם נותנים'.

<יוסי בר: ובאמת ברכסים יש לנו, המתי"א המחוזית מספקת לנו שירותים ואנחנו רואים את ההבדל, שמים וארץ.

<יוסי בר: פה, בכל המוכר שאינו רשמי, אין מתי"א.

יעקב מרגי: תעצור רגע.

יעקב מרגי: לו יצויר, רחלי, סליחה, אני עכשיו עוזב ביטויים פרלמנטריים, לו יצויר שהקוקואים האלה באים למדינה ואומרים 'תקשיבו טוב טוב, ממחר אנחנו מחוז חרדי', קיבלו היתר מגדולי ישראל, מהעיתונאים החרדים והפוליטיקאים החרדים, שהם גדולי ישראל של היום, והם אומרים לך - - -

<רחלי אברמסון: מעבר למוכר הרשמי החרדי.

יעקב מרגי: לא, בוא נאמר, מחוז חרדי, בשמו, בשם המפורש.

<רחלי אברמסון: נכון.

<רחלי אברמסון: יש.

יעקב מרגי: יהיה לו מתי"א, נכון?

יעקב מרגי: יהיה לו הכול.

<רחלי אברמסון: אני יכולה להגיד משהו לגבי המתי"אות?

יעקב מרגי: לא, תני לי לסיים.

<רחלי אברמסון: זה לא רק אצלו.

יעקב מרגי: לא, תני לי לסיים.

יעקב מרגי: אני מבין את הרציונל של המוכר שאינו רשמי, רשתות, מחוז חרדי.

יעקב מרגי: אני לא יכול על אותו מבנה, כשהוא אומר לי מוכר שאינו רשמי במוסד כמו 'מגן הלב', אני מתפוצץ כל פעם מחדש.

יעקב מרגי: בא לי לקום ולצעוק.

יעקב מרגי: אני מצפה שהמדינה, שתבין, מוסד כזה זה לא פריבילגיה, הוא לא יכול היה לבחור אחרת.

יעקב מרגי: התוויות שיש במשרד החינוך לגבי חינוך רגיל, מוכר שאינו רשמי, גם שם יש - - - אבל בוא נאמר, זה אני מבין, הכרח שלא יגונה, אבל פה למה אני צריך לקטלג אותו במוכר שאינו רשמי?

יעקב מרגי: את מבינה לאן אני הולך?

יעקב מרגי: לא שייך במוסד כזה, שהוא בא לתת את כל המעטפת.

יעקב מרגי: פה אי אפשר להתפנק על המעטפת, אני לא יכול ליפול על ההורים במוכר שאינו רשמי ובמוסדות הפטור, זאת אומרת הדלתא הזו שחסרה מהמדינה, הם נופלים בשכר לימוד על ההורים.

יעקב מרגי: זאת אומרת החרדים האלה, הפראיירים האלה, משלמים שכר לימוד כמו השכלה גבוהה, על ילדים במוכר שאינו רשמי.

יעקב מרגי: אבל פה זה מוסד מיוחד, למה שלא נחריג אותם?

יעקב מרגי: למה שלא לתת לו את המעטפת - - -

<רחלי אברמסון: אז אני רוצה לומר שזה לא בדיוק, זה לא מדויק.

<רחלי אברמסון: כי מומחיות התחום במתי"א יכולות לתת את ההנחיה ואת ההדרכה, המשאבים לטיפול הזה מגיעים אל הבעלויות.

<רחלי אברמסון: זה בהסכם, זה לא משהו שהוא חריג.

<יוסי בר: לא הבנתי, מה פירוש?

<רחלי אברמסון: אתה מעסיק את קלינאית התקשורת ולא אנחנו.

<רחלי אברמסון: אני רוצה לעשות הפרדה, יש הבדל בין שעות ייעוץ למוסד - - -

<קריאה: אני שוב מציינת שההרחבה של - - -

<רחלי אברמסון: אנחנו בדיוק בזה, אנחנו נמצאים בדיון הזה.

<רחלי אברמסון: בדיוק זה מה שאני רוצה לספר, שאנחנו נמצאים בדיון עם כוח אדם, לא יכול להיות מועסק אדם שהוא עובד מדינה במקום שהוא מועסק על ידי בעלויות.

<רחלי אברמסון: אי אפשר גם וגם, ולכן אנחנו - - - עוד הפעם, אני רוצה להגיד - - -

יעקב מרגי: את מכירה את המושג ואוצ'רים?

<רחלי אברמסון: אז בוואוצ'רים האלה אנחנו נמצאים בדיון הזה, כי יעיד אדון - - -

<יוסי בר: לא אדון, יוסי בר.

<רחלי אברמסון: יוסי.

<רחלי אברמסון: אז יוסי יודע שבמקומות שבהם אנחנו נמצאים כבר באיזה שהוא תהליך של הסדרה אני מקווה שגם את זה אנחנו נצליח לסיים בשנת הלימודים הנוכחית.

<רחלי אברמסון: התחלנו מול כוח אדם אצלנו, מול מינהל כוח אדם בהוראה, את ההסדרה של המתי"א למוכר שאינו רשמי, כי הוא לא רק חרדי או לא חרדי.

יעקב מרגי: יפה.

<רחלי אברמסון: התחלנו.

<רחלי אברמסון: אנחנו אמרנו לו, אז בחיפה הוא רגיל למעטפת אחרת ולאט לאט בכל הארץ - - -

<יוסי בר: אני רוצה לספר לך, רחלי, שהיה פעם שר, אני לא יודע אם את זוכרת, קראו לו שי פירון, תקופה קצרה, שי פירון הקים מחוז שקוראים לו ממלכתי חרדי.

<יוסי בר: אנחנו באנו לאדון שי פירון וביקשנו להעביר את בית הספר שלנו בביתר ממוכר שאינו רשמי לממלכתי חרדי.

<יוסי בר: מה התשובה שקיבלנו?

<יוסי בר: מה התשובה הרשמית שקיבלנו ממשרד החינוך?

<רחלי אברמסון: אין לי מושג.

<רחלי אברמסון: קטונתי.

<יוסי בר: אני אענה לך, אין תקציב.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני מוכן להיות מאותגר מכל פנייה כזו ותשובה כזו.

<רחלי אברמסון: השבוע העברנו שני מוסדות לרשמי.

<יוסי בר: איזה מוסדות?

<רחלי אברמסון: את קרן אור.

<יוסי בר: את קרן אור?

<יוסי בר: לפני שנתיים-שלוש.

<רחלי אברמסון: עכשיו, היום, השבוע.

<יוסי בר: מה עכשיו?

<יוסי בר: לפני שלוש שנים זה עבר.

<רחלי אברמסון: לא, לא.

<יוסי בר: קרן אור זה המוסד הראשון, קרן אור זה המוסד של העיוורים.

<רחלי אברמסון: לא, עבר השבוע.

<יוסי בר: למה לא?

<יוסי בר: המורים שלהם עובדי מדינה כבר שלוש שנים.

<רחלי אברמסון: הוא עבר השבוע.

<יוסי בר: אולי השבוע פורמלית, הוא כבר שלוש שנים.

יעקב מרגי: רגע, לא, לא.

<יוסי בר: זה של על"ה היום.

<רחלי אברמסון: לא, זה לא של על"ה, נראה לי שאתה לא יודע.

יעקב מרגי: יש בעלויות שבהסדרים מסוימים המדינה הסכימה שהעובדים שלהם יהיו עובדים מטעמה, בהסדרים כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: ממה שהבנתי מרחל, רק לאחרונה הכול עבר.

<רחלי אברמסון: אנחנו מתחילים, כן.

יעקב מרגי: לכן זה לא סותר, מה שאתה אומר.

<יוסי בר: בבקשה, הנה אני מאתגר אותך, יש לנו מוסד בביתר, אנחנו רוצים להעביר אותו ל - - -

יעקב מרגי: תעלה על הכתב.

<יוסי בר: בבקשה, נעלה על הכתב, רחלי.

<רחלי אברמסון: תגיש את זה למנהל המחוז.

<יוסי בר: לאיזה מנהל מחוז?

<רחלי אברמסון: לאיציק.

<יוסי בר: לא.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: תעלה לי על הכתב.

<יוסי בר: מנהל המחוז יגיד לי לא.

יעקב מרגי: יוסי, תמשיך להקשיב לרחל אברמסון - - - יש חינוך פורמלי ויש חינוך בלתי פורמלי.

<רחלי אברמסון: תלך לבלתי פורמלי.

יעקב מרגי: תפנה למנכ"לית, עם העתק אליי.

אמיר אוחנה: אני רק מתנצל, ברשותכם, אני צריך לזוז.

אמיר אוחנה: בתיאבון, תודה רבה על האירוח, תודה רבה על המפגש.

<יוסי בר: תודה רבה, חבר הכנסת אוחנה, אנחנו נהיה בקשר טלפוני ובמייל.

אמיר אוחנה: אני אשמח, ברצינות.

<יוסי בר: תודה רבה, ונדבר על 'גב האומה'.

<רחלי אברמסון: אתה רוצה רשמי חרדי?

<יוסי בר: רשמי חרדי, כן, ממ"ח.

<רחלי אברמסון: בסדר, תתחיל.

<מזל בוגנים: לאור כל הפניות, שחלקן הגדול - - - תרחיבו את שירותי המתי"א, תקבלו מומחה תחום, תקבלו הדרכה, יהיו מומחים לגיל הרך, לכל תחומי האוטיזם.

<מזל בוגנים: זה לא הגיוני שב-60 ימי הדרכה שיש להם - - - בכל הארץ אנחנו שנצליח לתת מענה.

יעקב מרגי: אפשר לסכם?

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<ברוך ביטון: משהו לקינוח.

<ברוך ביטון: קודם כל אני שמח סוף סוף שהוועדה הגיעה לאשדוד והייתי רוצה גם לעשות איזה שהוא סיור יום שלם של העשייה בחינוך המיוחד באשדוד, אתם תראו, ממש לתפארת, אבל אני רוצה לשתף אתכם באירוע שעברתי לפני שהגעתי לכאן, עזבתי את המשרד והגעתי לכאן.

<ברוך ביטון: אני חושב שיוסי בר - - - לדעת את המצב, הייתי מגדיר אותו בשתי מילים של חוסר שוויוניות.

<ברוך ביטון: אני אתן לכם דוגמה למה שקרה עכשיו במשרד.

<ברוך ביטון: אני השארתי אבא זועם ורותח, הילד שלו נמצא מעבר לגדר בבית יוסף, שני ילדים, בכיתות לקויי למידה.

<ברוך ביטון: הוא גר לפחות 5 קילומטרים מפה.

<ברוך ביטון: הוא ניגש למנהל ההסעות, עם ועדת ההשמה, והוא אומר לו 'לחרדים לא מגיע'.

<ברוך ביטון: אם הוא לא הרביץ לו כשהייתי שם אז כנראה הוא הרביץ לו עכשיו, כי הוא היה ברתיחה.

<ברוך ביטון: הוא לא היה חרדי, בחור עם כיפה סרוגה, מתנדנדת, אני בכוונה אומר את זה, כי הוא לא חרדי לגמרי והוא איבד את העשתונות שם, הוא לא הבין מה זאת אומרת לחרדים לא מגיע.

<ברוך ביטון: אני אתן לכם דוגמה עוד יותר חריפה.

<ברוך ביטון: בשנה שעברה, אמא אחת העבירה מממ"ד לבית יוסף.

<ברוך ביטון: מי"ב י"ג.

<ברוך ביטון: שם, היא אומרת לי, אני רואה את בית הספר מהבית.

יעקב מרגי: י"ב י"ג זה שכונה, זה לא כיתה.

<ברוך ביטון: היא רואה את בית הספר מהבית, הילד שלה היה מוסע לשם לכיתת למידה.

<ברוך ביטון: היא העבירה אותו לבית יוסף, אמרו לה לא.

יעקב מרגי: זו בעיה של העירייה.

<רחלי אברמסון: זו הרשות המקומית.

<ברוך ביטון: זה לא בעיה של עירייה, זה בעיה של משרד החינוך.

<רחלי אברמסון: לא.

<רחלי אברמסון: חד משמעי לא, אין דבר כזה.

<ברוך ביטון: מי שמאשר את ההסעות, מנהל ההסעות שולח לאישור של משרד החינוך.

<רחלי אברמסון: ולמה שהמשרד - - - המשרד מסיע את כל המחוז החרדי ורק את זה לא? לא, אין דבר כזה.

יעקב מרגי: אתה מנהל מחלקה?

<ברוך ביטון: סגן מנהל אגף.

<רחלי אברמסון: אין דבר כזה.

<רחלי אברמסון: אם יש לו זכאות להסעה הוא יקבל זכאות להסעה.

<ברוך ביטון: אני שיתפתי במה שהיה לי עכשיו.

יעקב מרגי: לכן בודקים יסודית, מי דיבר עם מי, למי הוא פנה, מה התשובה שהוא קיבל.

יעקב מרגי: אני אומר לך חד משמעית, ראשי הרשויות, בקטע הזה של החינוך החרדי, בגלל שהוא מוכר שאינו רשמי, מפרשים את זה לא תמיד כפי שצריך וכל רשות עושה שבת לעצמה ומפרשת את זה ונותנת שירות אחר.

יעקב מרגי: לכן תבדוק, אם זה בעיה שמגיע ל - - -

<רחלי אברמסון: אני מוכנה - - - אין דבר כזה, השאלה היא מה.

<רחלי אברמסון: תקשיבו רגע - - -

<זלמן ינקלביץ: צריך לבדוק את זה מבחינה מערכתית.

<זלמן ינקלביץ: בחינוך הכללי יש מנהלת של מחלקת חינוך מיוחד, היא החליטה על שיבוץ של ילד בבית ספר מסוים, ממלאים טופס של הסעות, המפקחת כותבת וזה נוסע למשרד החינוך וחוזר אוטומטית מאושר, ברגע שראו במחשב שזה מעל 2 קילומטרים וזה לא לוקח יותר מיומיים-שלושה.

<זלמן ינקלביץ: בחינוך החרדי, בשש השנים האחרונות, מה שאני מכיר, בכל פעם שיש לנו ילד שעבר את הוועדה, לאחר השיבוץ המפקחת צריכה לחתום, אנחנו חוזרים עם זה למנהל מחלקת הסעות בעירייה, הוא שולח את זה למחוז דרום, לבאר שבע, ומשם זה מטייל לוועדת היסעים חריגה בירושלים, פעם ישב שם דודו לוי, ורק אחרי שהוא אישר, לפעמים אנחנו חיכינו עד חנוכה לאישור של הסעות.

<רחלי אברמסון: רבותיי, תקשיבו.

<רחלי אברמסון: הסעות ככלל, אני רוצה רגע לומר כך, ברשותכם, אל"ף, אני רוצה לבדוק את זה, אבל אני רוצה לומר ככלל, ואין לזה קשר אם זה חרדי, לא חרדי, ככלל הבקשה צריכה להגיע למחוז, המחוז ברוב המקרים מאשר את הבקשה.

<רחלי אברמסון: אם יש בעיה נקודתית עכשיו לגבי דיון כזה או אחר אני רוצה לבדוק את זה, האם זה קשור למחוז החרדי שאני צריכה לטפל מול המחוז החרדי, או שזה קשור להתנהלות שקשורה למחוז כזה או אחר.

<רחלי אברמסון: תנו לי לבדוק.

<זלמן ינקלביץ: זה לא קשור למחוז חרדי.

<רחלי אברמסון: אז אני אומרת, ככלל האישור ניתן ברוב המקרים במחוזות, אין סיבה להעלות כל דבר לוועדת חריגים.

<רחלי אברמסון: אין סיבה.

<רחלי אברמסון: אם יש שיקול פדגוגי של פיקוח ואם יש המלצה, אין.

יעקב מרגי: רגע, נכתב את רחל, בלי שום קשר, כל מקרה, בגלל שזה מחוז דרום - - -

<רחלי אברמסון: אתה אומר שזה בגלל דרום?

יעקב מרגי: לא, עכשיו אני.

יעקב מרגי: בגלל שזה מחוז דרום אני רוצה לבדוק מקרה אחד ספציפי, בלי שום קשר למה שהיא אומרת.

<ברוך ביטון: בסדר.

<ברוך ביטון: אני אראה מה נגמר היום ו - - -

יעקב מרגי: אני מסכם.

<יוסי בר: אנחנו נרצה לראות, ארבע דקות, משהו שיעזור לך להמשך היום.

יעקב מרגי: רק זריז ותמציתי.

<יוסי בר: זה תמציתי.

נורית קורן: אז אולי עד שהוא יתארגן תסכם.

יעקב מרגי: נסכם בינתיים.

יעקב מרגי: קודם כל הוועדה מאוד מודה למוסדות 'מגן הלב' ולחברי הכנסת על תרומתם לדיון.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לעמוד מקרוב על העבודה וההשקעה באוכלוסיות התלמידים עם הצרכים המיוחדים ב'מגן הלב'.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על הפערים בין התקצוב לבין הצרכים בפועל.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה על העיוותים המובנים בתקצוב בין כיתות חינוך מיוחד וילדי השילוב לעומת כיתות מיוחדות לילדים ומורכבויות סיעודיות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להקים צוות שיבחן את צרכי המוסד.

יעקב מרגי: רחלי, כפי שהבטחת, את איתי?

<רחלי אברמסון: כן, אני מקשיבה.

יעקב מרגי: אני חוזר.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להקים צוות שיבחן את צרכי המוסד ולקבוע זאת לאחר מכן בתקינה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה יעזור לכם לגבי - - - אני יודע שמשרדי ממשלה, תדעו לכם, משרד הבריאות לא אוהב לקבוע תקינה, כי תקינה היא מחייבת, אבל אם לא תקינה לפחות לקבוע את זה או בתקינה או בנוהל.

<יוסי בר: זה בדיוק מה שביקשת אותה ועדה לפני מספר חודשים, במרץ, והייתה תשובה שלא קשורה לעניין.

<יוסי בר: זה בדיוק מה שכתבתי לכם.

נורית קורן: בסדר, הוא יעשה את זה עוד פעם.

נורית קורן: עכשיו הוא יכתוב מכתב יותר ברור.

יעקב מרגי: הוועדה תעקוב אחרי הפתרונות שיוצעו על ידי המשרד ותקיים דיון מעקב על סוגיה זו.

יעקב מרגי: כי אני לא רואה את 'מגן הלב'.

יעקב מרגי: אני מאמין שבעיות שהוא סובל מהן סובלים מהן גם אחרים.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לצוות משרד החינוך שהגיע לדיון ותמתין לתשובות לסוגיות שהועלו בדיון על ידי רחלי אברמסון.

יעקב מרגי: יש מישהו שרוצה להוסיף משהו?

נורית קורן: אולי אנחנו צריכים לקרוא להקים איזה שהיא ועדה של שלושת המשרדים ביחד?

נורית קורן: משרד הבריאות, משרד החינוך ומשרד הרווחה.

יעקב מרגי: אני כתבתי שם דיון משותף עם ועדת העבודה.

יעקב מרגי: הניסיון שלי הוא לא - - -

נורית קורן: לא דיון.

יעקב מרגי: הדיון שלי בדיון משותף עם ועדת העבודה, הרווחה והבריאות - - -

נורית קורן: לא, לא דיברתי על דיון, לנסות למצוא איזה שהוא גורם בכל שלושת המשרדים.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

יעקב מרגי: המליצו בהתחלה על דיון משותף, אני לא מחזיק מזה, עומדת לי הזכות לקיים דיון מעקב ולהזמין את אנשי משרד הבריאות, כי קִדְרָא דְבֵי שֻתְפֵי ולָא חֲמִימָא ולא קְרִירָא, מי שלא הבין, קדירה שיש לה כמה שותפים היא לא חמה ולא קרה.

<יוסי בר: ברשותכם, בואו נראה.

<יוסי בר: (הקרנת סרטון).

<יוסי בר: חשוב לי מאוד לציין, שלא יישמע בנימת הדיון או חס וחלילה, שיש לנו חצי טרוניה על גב' רחלי אברמסון, להיפך.

<רחלי אברמסון: עוד פעם אתה מתחיל.

<יוסי בר: לא, זה חשוב מאוד לציין את זה.

יעקב מרגי: תעצור רגע.

יעקב מרגי: היא עברה אצלי חישול, אז אל תתרגש.

נורית קורן: נכון, עשינו לה חיים קשים כשהתחלנו בקדנציה.

נורית קורן: אבל אומרים, מודה ועוזב ירוחם.

<יוסי בר: חשוב מאוד באמת, יש עם מי לדבר במשרד החינוך, זה משהו שלא היה.

<יוסי בר: יש לך טלפון, אני מצלצל אליה בנייד ואתה מקבל אס.

<יוסי בר: אמ.

<יוסי בר: אס, 'אני בישיבה, לא יכולה לדבר'.

<יוסי בר: אתה מקבל ממנה טלפון, באותו יום שהיא אמרה לך שהיום היא תדבר איתך.

<יוסי בר: ביום שישי היא התקשרה אליי, פחות מחצי שעה לפני שבת.

יעקב מרגי: קלקלת לי את התיאוריה שלי עליה.

יעקב מרגי: תמיד היא משאירה לי את אותה הודעה, אמרתי, בטח היא לוקחת אוויר לפני שהיא חוזרת אליי, עכשיו אני מבין שהיא עושה את זה לכולם.

<יוסי בר: באמת אני אומר, זה ייאמר לזכותה.

<יוסי בר: הייתה לנו בעיה מאוד קשה, ברוך מכיר וזלמן ומזל מכירים.

<יוסי בר: הייתה לנו בעיה מאוד קשה, היינו סנטימטר לפני לא לפתוח את שנת הלימודים ב'מגן הלב'.

<יוסי בר: הרגשנו שמתנכלים, ממש מתנכלים לנו במשרד החינוך, זאת הייתה התחושה.

<יוסי בר: (המשך הקרנת הסרטון).

יעקב מרגי: תודה רבה.

<יוסי בר: חבר הכנסת מרגי, אני רוצה שאנחנו נקבע מיד דיון לעוד שלושה חודשים מעקב על מה שעשינו היום, וכך נהיה בטוחים שהדברים - - -

נורית קורן: מצאת את הדבר הנכון.

<רחלי אברמסון: אני מציעה בעוד חודש וחצי.

יעקב מרגי: השאלה אם הבנת.

<רחלי אברמסון: הבנתי.

יעקב מרגי: הוא לא יכול לקבל מאה אחוז, העיוותים הם גדולים, צריך לראות איך המערכת יודעת להסתכל עליהם נכון.

<רחלי אברמסון: אמרתי, אנחנו נבדוק ונראה מה ניתן.

<רחלי אברמסון: תודה רבה לכם.