הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, כנסת 20, פרוטוקול מספר 6, 2017-04-19 09:30

נורית קורן: בוקר טוב לכולם.

נורית קורן: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן.

נורית קורן: היום אנחנו מתכנסים לדיון נוסף.

נורית קורן: היום כ"ב בניסן התשע"ז, 19 באפריל 2017.

נורית קורן: היום יום רביעי, השעה 09:45.

נורית קורן: אנחנו מתחילים את הדיון היום, ואנחנו נשמע היום עדויות של משפחות שחלקן התלוננו בוועדות השונות וחלקן לא.

נורית קורן: אנחנו נעקוב אחרי כל סיפור וסיפור.

נורית קורן: צריך לומר שהוועדה הוקמה על מנת לחקור את האמת בפרשה.

נורית קורן: אנחנו רוצים לאחד בין המשפחות.

נורית קורן: אנחנו רוצים לתקן עוול היסטורי שנעשה במשך שנים לציבור גדול מכל חלקי האוכלוסייה בישראל.

נורית קורן: הוועדה קיימה מספר דיונים.

נורית קורן: הדיון הראשון היה בנושא איתור ונגישות למסמכים של ילדים נעלמים מתקופת קום המדינה.

נורית קורן: אנחנו רצינו לבדוק איך אפשר להגיע למסמכים, איך אנחנו יכולים לקבל מכל משרד ומשרד ניירת על מנת לגלות מה עלה בגורלם של הילדים.

נורית קורן: הצורך שעלה מכל הדיון הזה, שאנחנו צריכים להקים צוות בין-משרדי.

נורית קורן: לשם כך פניתי לכל המשרדים הרלוונטיים.

נורית קורן: יש נכונות להקים צוות בין-משרדי על מנת שלא נטרטר את המשפחות ממשרד אחד למשנהו, ובכל משרד הם יצטרכו להמתין תקופה כדי לקבל מכאן איזשהו מסמך ואחר-כך עוד מסמך ולהרכיב את הפאזל.

נורית קורן: אנחנו נסייע לכל המשפחות לקבל את המסמכים הרלוונטיים על מנת שנוכל להרכיב את הפאזל ולדעת מה קורה עם כל ילד שנעלם.

נורית קורן: בנוסף, הדיונים האחרונים דיברו על איתור ופתיחת קברים של הילדים שנעלמו.

נורית קורן: כל ילד שההורים שלו התלוננו לאחת מהוועדות – ועדת קדמי קבעה שחלק מהילדים נפטרו.

נורית קורן: אנחנו רוצים לדעת שאכן יש להם קבר, ושאכן מתחת לקבר - - -

<קריאה: חלק מהילדים מה?

נורית קורן: יש ילדים שהוועדה קבעה לגביהם שהם נפטרו.

נורית קורן: הרי רק לגבי 69 הוועדה קבעה שהיא לא יודעת מה עלה בגורלם, ולגבי הרוב היא אמרה שנפטרו.

נורית קורן: הרי הוועדה הצביעה על חלק מהקברים, אז אנחנו רוצים לדעת שאכן מתחת לקבר הספציפי המצוין הזה נמצאים שרידי הגופה של אותו ילד שנעלם.

נורית קורן: ולכן אנחנו ממשיכים, ונפעל.

נורית קורן: אנחנו גם נגיע לביקור בבית הקברות סגולה בתל-אביב, בחיפה וגם פה בירושלים.

נורית קורן: זה מתוכנן להמשך.

<קריאה: מה יעשו עם הנתון הזה?

נורית קורן: אנחנו נטפל בכל הנתונים האלה.

<קריאה: מה יעשו עם הנתון הזה?

נורית קורן: אני רוצה לומר שאנחנו נעשה בדיקות DNA לשרידים, שאנחנו אכן נדע שאם נפטרו הילדים של ההורים, שלמשפחה יהיה קבר שיוכלו לעלות ולבכות שם.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שמאז שנפתחו הפרוטוקולים – אנחנו יודעים שכל מה שנחשף עד עכשיו רק נותן לנו תמונה של ועדות שטייחו, ועדות שלא עשו את העבודה שלהן, בלשון המעטה.

נורית קורן: אני רוצה להעלות כאן את הנושא של ספינות "צים", הספינה "גלילה", שהוסבה לתאים קטנים על מנת שהיא תוכל לקחת ילדים לאימוץ בחו"ל.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים לאן שטה הספינה.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים מי נתן את ההוראה.

נורית קורן: אני פניתי לשר התחבורה ול"צים" – אני רוצה לקבל את התשובות: מי נתן את ההוראה להסב את האנייה?

נורית קורן: לאיזה יעד האנייה הגיעה?

נורית קורן: מדוע היא הוסבה?

נורית קורן: מדוע היא לקחה ילדים?

נורית קורן: זה מזעזע אותי לחשוב שהילדים נלקחו ממדינת ישראל לחו"ל.

נורית קורן: אני רוצה לקבל תשובות בנושא הזה, והדיונים הבאים שלנו יעסקו בנושא הזה.

נורית קורן: לא ייתכן שאניות "צים", שהיו אניות של חברה ממשלתית, לא כמו היום שזו חברה פרטית – לכאורה, מדובר במעשה איום ונורא.

נורית קורן: איום ונורא.

נורית קורן: אני מקווה שאני אוכל לקבל תשובות, למרות הזמן שחלף.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שיכול להיות שהמשפחות שיושבות כאן איתי היום בחדר, אולי חלק מהילדים שלהם היו על האנייה הזאת, מי יודע.

נורית קורן: אני מקווה מאוד שאני אוכל לדעת מי היו הנוסעים ומי נתן את ההוראה.

נורית קורן: מה שלנו ידוע מהפרוטוקולים עצמם, שהחוקר יוסי יוסיפוב חקר, שהמבצע הזה כונה מבצע "כותנת פסים".

נורית קורן: היה לו אפילו שם של מבצע.

נורית קורן: אתם מבינים כמה זה היה בסודי סודיות שהדבר הזה נעשה?

נורית קורן: כתונת פסים מזכירה לי את יוסף ואחיו.

<הלל שמריהו: אבל זה גם מזכיר את המדים של אלה שהיו בשואה.

נורית קורן: אנחנו לא רוצים לעסוק בזה.

נורית קורן: לי זה מזכיר את יוסף, ואולי הגיע הזמן שאנחנו נמצא את כל היוספים ונחזיר אותם לעם ישראל ולמדינת ישראל.

נורית קורן: זה פשוט מעשה מזעזע שנעשה, וכתם במדינת ישראל, פצע כואב, פצע מדמם, שאנחנו צריכים לשים לו סוף, ויכול להיות שאולי בעדויות שנקבל מכם היום אנחנו נוכל בכל זאת למצוא היכן הילדים.

נורית קורן: תודה לכם.

<רחמים עדן: אם זה כל כך חמור, למה לא קמה זעקה מצד כל האנשים הנאורים, ואלה שאכפת להם - -

נורית קורן: רחמים, זה בדיוק מה שאמרתי.

<רחמים עדן: - - והשמאל הישראלי?

<רחמים עדן: אלה שאכפת להם?

<רחמים עדן: למה זה כל כך שקט?

<רחמים עדן: למה זה לא מעניין אף אחד?

נורית קורן: רחמים, לפרוטוקול, תגיד מי אתה ומה אתה מייצג פה בבקשה.

נורית קורן: רחמים עדן, תגיד את מי אתה מייצג פה.

<רחמים עדן: אני מייצג את אחותי, משפחת עדן.

<רחמים עדן: אצלנו במשפחה יש שתי בנות שנעדרות.

<רחמים עדן: הסיפורים שלהן הם סיפורים רגילים מאוד, כמו שאנחנו מכירים.

<רחמים עדן: אני פעיל במיוחד בכל נושא התיעוד, השימור וההנצחה של הילדים האלה.

<רחמים עדן: זו פעילות בכיוון אחד.

<רחמים עדן: הפעילות בכיוון השני תהיה לראות במקביל מה קורה עם הוועדה ואילו תוצאות יהיו פה, כי אם זה לא יהיה, נצטרף לפנות לערכאות משפטיות, ובעזרת ה', נפתור את זה בשיטה הזאת.

נורית קורן: רחמים, אשר להערה שלך למה לא קמה קול צעקה – זה בדיוק העניין, שעד עכשיו היו ועדות טיוח.

נורית קורן: אם מקבלים כזאת עדות, ולא עושים אתה שום דבר – ואנחנו לא ראינו שנעשה שום דבר בפרוטוקולים – לכן אני קמה ומרימה את הצעקה הזאת.

נורית קורן: ולכן אני רוצה לחקור, ואלו מטרות הוועדה.

נורית קורן: אני מקווה שאנחנו נוכל לנהל דיון מעמיק ביותר בנושא של "צים" ולראות מה קרה, לראות מה קרה באמת.

נורית קורן: אנחנו נתחיל.

<רחמים עדן: יש לי הצעה לסדר אחת בעניין הזה.

<רחמים עדן: אני מציע – מאחר ואני רואה את הכיוון שאליו הולכים הדברים – לקבוע פגישה עם צוות מצומצם ולהחליט מהם הצעדים, מהן הדרכים ולאן ללכת.

<רחמים עדן: כי אנחנו מבזבזים פה כבר שלוש פגישות על דברים שלדעתי הם בשוליים שבשוליים.

<רחמים עדן: ולכן לדעתי צריך לקיים איזושהי פגישה על מנת לקבוע מה יהיה המיקוד, איפה ללחוץ, מה לעשות ואילו פעולות, על מנת שהוועדה הזאת תמצה את הדברים כמו שצריך.

נורית קורן: רחמים, כרגע, מה שנעשה מהבחינה הזאת – אתה רואה, אני ממקדת את הדיונים בנושאים חשובים מאוד.

נורית קורן: העליתי אותם.

נורית קורן: אני צריכה לקבל תשובות ממשרדים.

נורית קורן: בצעד הזה אני הולכת עקב בצד אגודל – לאט-לאט-לאט-לאט.

נורית קורן: נכון שתשעה חודשים זה לא מספיק, בגלל זה אתה רואה אנחנו שגם בפגרה אנחנו מנהלים דיון.

נורית קורן: אין מה לעשות.

<אפרת יהושוע: אין לנו זמן לאט-לאט.

נורית קורן: אין לנו זמן.

נורית קורן: אין לנו זמן.

<רחמים עדן: יש תקציב לוועדה?

נורית קורן: יש תקציב לוועדה, הכול בסדר.

נורית קורן: אנחנו עובדים, ואנחנו מכינים עכשיו תכנית עבודה כדי להגיש אותה ליושב-ראש.

נורית קורן: אנחנו על הפסים הנכונים.

נורית קורן: הרכבת יצאה כבר מהתחנה, היא התחילה את העבודה.

נורית קורן: אני רוצה לפתוח - - -

<אפרת יהושוע: אין לנו זמן, לנו, האחים והאחיות.

נורית קורן: לאף אחד אין זמן, גם לנו כוועדה.

נורית קורן: נכון, את צודקת.

נורית קורן: את צודקת.

<אפרת יהושוע: אנחנו ניגמר מתישהו.

נורית קורן: את צודקת.

נורית קורן: כדי לייעל את הדיון, אני ממש מבקשת שכל מי שמעיר הערה יאמר את שמו לפרוטוקול כדי שאנשים ידעו בדיוק מי מדבר.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אני נותנת לכל אחד זמן דיבור משלו, אז אני ממש מבקשת, כדי שלא נבזבז את הזמן ונוכל להתכנס, שכל אחד ימתין להערות כדי שיהיה דיון פורה.

נורית קורן: אני רוצה להתחיל עם אפרת יהושוע.

נורית קורן: אפרת יהושוע, הכרתי אותה מתחילת הפעילות שלי, כשהעליתי את הנושא לסדר היום הציבורי.

נורית קורן: אפרת מחפשת את אחיה שנחטף.

נורית קורן: הראו למשפחה איזה קבר, וטענו שזה הקבר.

נורית קורן: כתוב עליו אלמוני.

נורית קורן: אפרת, מה שנתן לי במקרה שלך לבוא לכיוון, שראיתי את המסמכים המקוריים שיש לך.

נורית קורן: את בין המשפחות היחידות שראיתי שהתלוננו במשטרה, הייתה להן תלונה, והתלונה המקורית נמצאת אצלך ביד.

נורית קורן: אני מבקשת שתספרי את הסיפור.

נורית קורן: תשתדלי לכנס אותו כמה שיותר קצר, לפרטים החשובים ביותר, ואני אשמח שתציגי את המסמכים.

נורית קורן: בבקשה אפרת.

<אפרת יהושוע: אני אפרת יהושוע.

<אפרת יהושוע: השם הקודם שלי הוא חסין-אסין.

<אפרת יהושוע: להורים שלי, לי, חטפו אח בין שנתיים וחצי.

<אפרת יהושוע: אנחנו עלינו ארצה ממצרים.

<אפרת יהושוע: ההורים שלי עלו מאניית "נגבה" למרסי, דרך מרסי הגיעו לארץ, שוכנו בפרדס חנה במחנה עולים בדצמבר 1950.

<אפרת יהושוע: ב-3 באפריל 1951 אחי נחטף מחצר הבית.

<אפרת יהושוע: אמי, אחותי ואחי יצאו לכיוון המכולת.

<אפרת יהושוע: אמי הייתה בהיריון אז איתי והצטרכה להתעכב – היא הייתה בהיריון, היא הייתה צריכה לשירותים.

נורית קורן: אפרת, בן כמה הוא היה?

<אפרת יהושוע: הוא היה בן שנתיים וחצי.

<אפרת יהושוע: הוא נולד בדצמבר 48'.

<אפרת יהושוע: יש לי כאן תעודת זהות של ההורים ואת תאריך הלידה.

<אפרת יהושוע: יש לי גם תעודת עולה של ההורים, שהם עלו ארצה ביחד עם אחותי ואחי משה.

<אפרת יהושוע: משה נולד ב-16.12.1948.

<אפרת יהושוע: ב-3 באפריל הוא נחטף בשעות אחר-הצהריים מחצר הבית ומסביבת הבית.

<אפרת יהושוע: הוא היה ביחד עם אחותי.

<אפרת יהושוע: אחותי נשארה מאחור, והוא נעלם.

<אפרת יהושוע: בתוך שניות אמי קלטה שהא נעלם ואז התחילו לחפש אותו בסביבה, בצריפים.

נורית קורן: איך הוא נעלם?

נורית קורן: הוא פשוט הלך לאיבוד, או שמישהו בא לקח אותו?

<אפרת יהושוע: לפי העדויות של השכנים, המסתובבים והקהל שהיה שם, חלק אומרים שראו מכונית גדולה שחורה אמריקאית שנסעה, מישהו נופף לשלום.

<אפרת יהושוע: חלק אמרו שהייתה משאית של אנשים שהעבירו אותם דירה, היו מעבירים אותם ממקום למקום, אז יכול להיות שלקחו את הילד אתם, בדקו את זה.

<אפרת יהושוע: תיכף הגשנו תלונה למשטרה, למשטרת חדרה פרדס-חנה.

<אפרת יהושוע: המשטרה טיפלה בנושא, חיפשו, משמר הגבול חיפש, מתנדבים חיפשו, אבל ללא תוצאות.

<אפרת יהושוע: לא נמצא שום דבר, לא מצאו שום גופה, לא מצאו שום ביגוד, שום דבר.

<אפרת יהושוע: בזמנו אמרו שאולי איזו חיה אכלה אותו, כך התבטאו.

נורית קורן: מי ניגש למשטרה והגיש תלונה?

<אפרת יהושוע: אמי ניגשה למשטרה.

נורית קורן: יש לך אותה כאן?

נורית קורן: את יכולה להראות לנו?

<אפרת יהושוע: כן, יש לי כאן את התלונה.

<אפרת יהושוע: כל החומר הגדול הועבר לעורך הדין יוסי גמליאל להגשת תביעה לבית משפט לפתיחת קברים ולתביעה נגד המדינה.

<אפרת יהושוע: יש לי כאן עדויות משנות ה-50'.

<אפרת יהושוע: יש לי עדויות - - -

נורית קורן: אותי מעניינת התלונה במשטרה.

נורית קורן: אתם בין המשפחות היחידות שיש להן תלונה במשטרה, ועוד את המסמך המקורי.

נורית קורן: זה פשוט מעניין ביותר.

<אפרת יהושוע: יש לי את מספר התיק, יש לי את כל החומר.

<הלל שמריהו: לאלה שלא יודעים, יוסי גמליאל הוא יושב-ראש ועדת "אחים וקיימים", שעובד עם נורית בכל דבר ועניין.

<אפרת יהושוע: הוא קשור ל"אחים וקיימים".

<אפרת יהושוע: העברתי לו את כל החומר בצורה מסודרת.

<אפרת יהושוע: אני הייתי במטה הארצי בירושלים.

<אפרת יהושוע: אני פניתי בשנות ה-70' למשטרת ישראל בירושלים בבקשה לפתוח את התיק מהארכיון.

<אפרת יהושוע: בזמנו נאמר לי על-ידי רפ"ק ספרן, זיכרונו לברכה, שהתיק לא קיים במשטרת ישראל בארכיון ואין מה לעשות, ועלי לקבל את תוצאות הוועדה מ-95'.

נורית קורן: מתי זה היה?

<אפרת יהושוע: כשפניתי למשטרה?

<אפרת יהושוע: ב-71' או 72'.

נורית קורן: לפני המון שנים.

<אפרת יהושוע: כן.

<אפרת יהושוע: ואז נאמר לי שהתיק לא קיים בארכיון משטרת ישראל.

נורית קורן: אפרת, את לא היית בדיונים הקודמים, ניסיתי לברר גם במשטרה איך אנחנו נוכל לקבל חומרים של ילדים שנעלמו.

נורית קורן: לגביכם, בגלל שהם קבעו שכנראה שהוא נפטר, אז לא היה המשך של חיפושים.

<אפרת יהושוע: בשנות ה-60' החליטו לסגור את התיק.

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: אבל במקרה של נעדרים, בדרך כלל, מה שקורה הוא שבכל פעם מרעננים, עושים עוד חקירה.

נורית קורן: מכיוון שהם החליטו – הנה הגופה, אז הם סגרו.

נורית קורן: אבל יכול להיות שאנחנו נמצא דברים עכשיו.

נורית קורן: יכול להיות שאולי אחיך נמצא על האנייה של "צים".

<אפרת יהושוע: זו הייתה השמועה.

<אפרת יהושוע: כשהייתי ילדה קטנה, תמיד דיברנו ותמיד הייתה שמועה שהם נלקחו לארצות-הברית, או נלקחו לחו"ל, או לעדה החרדית בארצות-הברית.

<אפרת יהושוע: תמיד ידענו שילדים נשלחו לחו"ל.

<אפרת יהושוע: גדלנו על זה.

נורית קורן: אימא נתנה עדות במשטרה, ואז מתי אמרו לכם שמצאו איזושהי גופה?

<אפרת יהושוע: האמת היא שאף אחד לא הודיע לנו.

<אפרת יהושוע: המשטרה לא הודיעה להורים, אבל אני ואחותי פנינו לוועדה הממלכתית לילדי תימן.

נורית קורן: ועדת קדמי.

<אפרת יהושוע: ועדת קדמי.

<אפרת יהושוע: תיק 218/95.

<אפרת יהושוע: ניגשנו לשם ומסרנו עדויות, ואז הוועדה החליטה כך: בידי הוועדה רשימת קבורה של בית ראשונים בפרדס-חנה, ממנה עולה כי אלמוני בין שנתיים הובא לקבורה ביום י"ג בתמוז תשי"א, 17.7.1951.

<אפרת יהושוע: בשנת 1964 נסגר תיק החקירות בהנחיית ראש אגף החקירות בנימוק כי סביר להניח כי משה איננו בין החיים.

<אפרת יהושוע: נסיבות היעלמותו של משה בן יצחק ואסתר חסין אינן מקיימות בסיס לחשד של חטיפה, ויש אמנם להניח במידה רבה של זהירות כי משה נספה בימים הראשונים להיעדרו.

<אפרת יהושוע: יש מקום לשער כי אלמוני שנקבר בפרדס חנה שלושה חודשים לאחר מכן הוא הנעדר.

<אפרת יהושוע: הוועדה משתתפת בצער המשפחה.

<הלל שמריהו: ניחוש.

<הלל שמריהו: הם מנחשים.

נורית קורן: רגע, את אמרת שני דברים.

נורית קורן: הדבר הראשון – 17.7 - - -

<אפרת יהושוע: 17.7.51 הוא נקבר.

נורית קורן: אבל הוא נעלם בדצמבר.

<אפרת יהושוע: הוא נעלם ב-3.4.51.

<אפרת יהושוע: שלושה חודשים לאחר היעלמו.

<אפרת יהושוע: ילד בין שנתיים וחצי – קשה לי להאמין שנמצאה איזו גופה שנשאר ממנה משהו.

<אפרת יהושוע: ההורים לא זיהו, המשטרה לא קראה למשפחה לזהות את הגופה, לא נמסר למשפחה שנקבר איזשהו תינוק בתקופה ההיא.

<אפרת יהושוע: זה עבר עם השנים.

נורית קורן: בקבר נמצא אלמוני בפרדס-חנה.

<אפרת יהושוע: בשנות ה-70' התגייסתי למשטרת ישראל וחשבתי שאני אצליח למצוא אותו, בתמימותי הרבה.

<אפרת יהושוע: ניגשתי לפרדס-חנה וחיפשתי.

<אפרת יהושוע: מצאתי את הקבר לפי הרישומים של חברת קדישא ולפי פלוני אלמוני בתחילת שנות ה-70'.

<אפרת יהושוע: מצאתי קבר שכתוב עליו פלוני אלמוני בדיוק עם הפרטים שהוועדה מסרה לי.

<אפרת יהושוע: מצאתי אותו.

<אפרת יהושוע: יופי.

נורית קורן: חברת קדישא אמרה שזה פלוני אלמוני, אבל כתוב בפנקסים שחושבים מי?

<אפרת יהושוע: לא.

<אפרת יהושוע: לא יודעים מי, כתוב תינוק.

נורית קורן: לא יודעים.

נורית קורן: אלמוני, תינוק.

<אפרת יהושוע: אלמוני תינוק.

נורית קורן: כלומר, זה יכול להיות גם של משפחה אחרת לגמרי.

<אפרת יהושוע: לגמרי.

<אפרת יהושוע: לגמרי.

<אפרת יהושוע: זה יכול להיות כל אחד אחר, זה ממש פלוני אלמוני.

נורית קורן: בדיון הקודם שקיימנו, זה בדיוק העניין, שאם כבר יש קבר והוועדה קבעה שיכול להיות שזה הקבר, לעשות את בדיקת ה-DNA ואכן להגיד הילד הזה והזה – אני בכוונה לא רוצה לנקוט בשמות – צריך לשים שם על המצבה, ולסיים את הפרשה, לפחות עם ילד אחד.

<אפרת יהושוע: בדיוק, זה בדיוק מה שאני אמרתי.

<אפרת יהושוע: אם יוכח שזה אכן הוא לפי בדיקות ה-DNA שלי, של אחותי, שלו, אני אשים מצבה ונגמר.

<אפרת יהושוע: נתאבל.

<אפרת יהושוע: אבל אם זה לא הוא, אז יש לי עוד תקווה שהוא אכן חי.

נורית קורן: הוא צריך להיות כבר אדם מאוד מבוגר.

<אפרת יהושוע: נכון, הוא צריך להיות בן קרוב ל-70, 68 או 69.

<אפרת יהושוע: אבל אני לא יכולה לתת לזה מנוח, כמו שההורים שלי לא נתנו לזה מנוח.

<אפרת יהושוע: אימא שלי חיפשה ביכולות הדלות שלה – אצל רבנים, בזמנו היא עברה את הגבול לירדן, היא נסעה לצפת.

<אפרת יהושוע: מחדרה לצפת בזמנו זה היה - - -

נורית קורן: זו דוגמה שהמשפחה עשתה מעל יכולתה – מעל יכולתה – לחפש את הילד.

<אפרת יהושוע: אנחנו פרסמנו בכל העיתונים.

נורית קורן: אני רוצה שאנשים ששומעים אותנו עכשיו ורואים אותנו, אנשים מאומצים, ידעו – הנה, את דוגמה לזה שהגישו תלונה במשטרה, חיפשו בכל מקום, בעיתונים, יצאו לכל מקום.

<אפרת יהושוע: לא נטשנו את הילד.

<אפרת יהושוע: לא הזנחנו את הילד.

<אפרת יהושוע: אימא שלי גידלה אותי ואת אחותי למופת, אבל בחגים שבתות, טיולים – הוא גדל איתי.

<אפרת יהושוע: אני מרגישה שאחי גדל איתי בלי הנוכחות שלו.

<אפרת יהושוע: אנחנו פרסמנו בעיתונים: "איפה אתה משה חסין?", "כאילו בלעה אותם האדמה".

<אפרת יהושוע: בזמנו היה עיתון של אורי אבנרי.

נורית קורן: "העולם הזה".

<אפרת יהושוע: "העולם הזה".

<אפרת יהושוע: גם שם פרסמנו את המודעות.

<אפרת יהושוע: בכל מקום אפשרי אנחנו פרסמנו.

<הלל שמריהו: אבל לא הגעתם לעולם הבא.

<אפרת יהושוע: לעולם הבא אנחנו עוד לא הגענו, ואני מקווה שגם לא הוא, בשבילו, בשבילנו, להרגשה שלנו שהוא אכן חי.

<אפרת יהושוע: אימא שלי תמיד אמרה: אני יודעת שהוא חי.

<אפרת יהושוע: אנחנו יודעים שהוא חי, ההרגשה שלנו היא שהוא חי.

<אפרת יהושוע: יכול להיות שהוא חי טוב מאוד, ויכול להיות שהוא איזה גאון.

<אפרת יהושוע: אבל גם אם לא, איזשהו רמז, כי לנו אין שום קצה חוט.

<אפרת יהושוע: לכולנו אין שום קצה חוט.

<אפרת יהושוע: אנחנו לא יכולים להופיע ב"אבודים", אין לנו שום דבר.

<אפרת יהושוע: חוץ מהמדינה שתעזור לנו, אין לנו למי לפנות.

נורית קורן: לכן קמה הוועדה, אפרת.

נורית קורן: ואני מקווה שאני אצליח להביא מזור.

<אפרת יהושוע: ולכן בכל פעם אני מתרגשת מחדש ובכל פעם אני מספרת את הסיפור שלי.

<אפרת יהושוע: אני כתבתי את הסיפור שלי, לא כל כך בקצרה, אבל כל הסיפור שלי כתוב כאן.

<אפרת יהושוע: אם אתם רוצים, אני אקריא אותו מהר.

נורית קורן: אני אתן לעוד אנשים ואנחנו נחזור אליך?

נורית קורן: תודה כרגע.

נורית קורן: אני אתן לך עוד מעט.

<אפרת יהושוע: תודה.

<אפרת יהושוע: אני מתרגשת.

<אפרת יהושוע: רק להוסיף הערה אחת, אני ועוד כמה אנשים פנינו לעורך הדין יוסי גמליאל להגיש תביעה לבית המשפט.

<אפרת יהושוע: נאמר לי שיש דיונים בבית המשפט, ואנחנו צריכים לגשת לדיונים.

<אפרת יהושוע: הדיון הזה יהיה על פתיחת הקברים, זה מה שנאמר לי.

<אפרת יהושוע: אנחנו ממתינים ומחכים בקוצר רוח.

נורית קורן: בעזרת ה'.

נורית קורן: בעזרת ה' נעשה ונצליח.

נורית קורן: אני רוצה לבקש מחיים קריאף.

נורית קורן: המשפחה של דודתו עלתה מתוניס עם שלוש בנות.

נורית קורן: אחת הבנות חלתה באנגינה, וכתוצאה מכך לקחו אותה לבית חולים בחדרה, בית החולים ברנס.

נורית קורן: כעבור תקופה נאמר שהילדה נפטרה.

נורית קורן: בעקבות כך שהמשפחה איבדה את הילדה הם היגרו לצרפת, והיום הם נמצאים בצרפת.

<חיים קריאף: הם חזרו לתוניס.

<חיים קריאף: הם חזרו לתוניס, ובשנות ה-70' הם שוב עלו לארץ.

נורית קורן: אז הם נמצאים בארץ עכשיו.

נורית קורן: היא לא יכלה להגיע, ואתה מייצג את המשפחה, את הדודה.

נורית קורן: צריך להגיד שאנחנו רואים שיש כאן ממצרים, תוניס, לא רק תימנים.

נורית קורן: הרוב היו תימנים, אבל מכל העדות, וזה דבר חשוב.

נורית קורן: בבקשה חיים.

<חיים קריאף: ברשותך, אני רוצה להתייחס בקצרה – את הזכרת את יוסף, והגברת הנכבדה אמרה שהיא מרגישה שאח שלה חי.

<חיים קריאף: כתוב שכל האחים רצו לנחם את יעקב, "וימאן להתנחם".

<חיים קריאף: רש"י מסביר שעל המת אפשר להתנחם, אבל על החי שחושבים שהוא מת, אי-אפשר להתנחם.

<חיים קריאף: לפי דעתי זה יסוד פסיכולוגי חזק מאוד.

<חיים קריאף: זו כמעט הוכחה, כשמרגישים שהבן אדם חי, אז אפשר להניח שאכן כך המציאות.

<חיים קריאף: אני אספר ממש בקצרה את הסיפור.

<חיים קריאף: אני הייתי קרוב מאוד לסבא.

<חיים קריאף: סבא הלך לעולמו לפני ארבע שנים, הוא זכה בסוף חייו לגור פה בארץ.

<חיים קריאף: גם סבתא נפטרה לפני שנה וחצי.

<חיים קריאף: גדלתי עם סבא, גדלתי עם הסיפור הזה, אז אני אספר אותו ממש בקצרה.

<חיים קריאף: הם הגיעו כאמור מתוניס באפריל 1949.

<חיים קריאף: יש לנו תעודת לידה של דודתי ג'קלין, שנולדה ב-15 באוקטובר 47' בכפר אל-עריאן בתוניס.

<חיים קריאף: הם הגיעו עם שלוש בנות.

<חיים קריאף: הם גרו בבית-ליד.

<חיים קריאף: לילדה היה וירוס של ילדים, לקחו אותה למרפאה בחדרה או בפרדס-חנה, באזור.

<חיים קריאף: היא הייתה מאושפזת שם במשך עשרה ימים בערך.

<חיים קריאף: באיזה בוקר אחד סבא הלך לקבל תלושים לארוחות.

<חיים קריאף: במקום להביא לו חמישה תלושים, הביאו לו רק ארבעה תלושים.

<חיים קריאף: אבל אנחנו חמש.

<חיים קריאף: לא, אחת נפטרה.

<חיים קריאף: זו הצורה שבה הודיעו לו שהבת נפטרה.

<חיים קריאף: סבא הלך למרפאה, פגש את הרופא, שאל אותו: איפה הבת שלי?

<חיים קריאף: הוא אמר לו: היא נפטרה.

<חיים קריאף: היא נפטרה?

<חיים קריאף: כן, היא נפטרה.

<חיים קריאף: איפה היא?

<חיים קריאף: הנה – הלך לחצר המרפאה ואמר לו: הנה, קברתי אותה במקום הזה.

<חיים קריאף: כאמור, אחרי כמה חודשים לא השלימו עם העובדה הזאת, חזרו לתוניס, לקחו את זה מאוד קשה כמובן, והסיפור נשכח.

<חיים קריאף: מטבע הדברים, השלימו עם המציאות.

נורית קורן: הם לא התלוננו בשום ועדה.

<חיים קריאף: הם לא התלוננו על שום דבר, קיבלו את הדברים בתמימות.

<חיים קריאף: לפני כעשר שנים שמענו שיש פרשה שנקראת "פרשת ילדי תימן", ושמענו על עוד הרבה אנשים שקרה להם בדיוק אותו סיפור.

נורית קורן: עכשיו אתם באים, והעדות שלך נרשמת.

<חיים קריאף: הדודה מוכנה להגיע.

<חיים קריאף: נבצר ממנה הבוקר להגיד, אבל היא מוכנה להגיע.

נורית קורן: אנחנו ניקח את כל הפרטים, את הכול.

נורית קורן: אנחנו נכין רשימות של אנשים שלא התלוננו, ואנחנו ננסה מהצוות הבין-משרדי לקבל פרטים, קצה חוט, כדי לדעת מה לעשות.

נורית קורן: הדבר שיכול לסייע הוא לתת דגימת DNA למאגר ה-DNA.

נורית קורן: זה כרגע.

נורית קורן: ברגע שאנחנו נוכל לדעת עוד קצה חוט, אנחנו נוכל להמשיך להתקדם.

נורית קורן: תודה רבה חיים.

<חיים קריאף: כל הסיפור נמצא באיזשהו ארכיב, בארכיב המדינה?

נורית קורן: כן.

נורית קורן: יש ארכיב.

<חיים קריאף: יש שלב שיחליטו לפתוח את כל התיקים?

נורית קורן: שלוש הוועדות שבדקו את הילדים שהתלוננו, הכול פתוח.

נורית קורן: יש עוד כמה פרטים קטנים שייפתחו עוד מעט ונקבל.

נורית קורן: יש שלושה תיקי אימוץ שיפורסמו, יכול להיות שהשם יפורסם, יכול להיות שהשם לא יפורסם, אני לא יודעת בדיוק.

נורית קורן: אבל אנחנו בהליכים לפתוח 100% של הפרוטוקולים.

<חיים קריאף: אפשר להשאיר מספר תעודת זהות?

נורית קורן: אנחנו ניקח ממך את הצילום ואת הכול.

נורית קורן: אנחנו ניקח את כל הפרטים, ואם הדודה תרצה לתת דגימת DNA וולונטרית, אנחנו נאמר לך.

<חיים קריאף: איך עושים את זה?

<חיים קריאף: להיות בקשר עם מרינה?

<חיים קריאף: תודה רבה.

נורית קורן: כן.

נורית קורן: תודה רבה גם לך.

נורית קורן: אתה יכול להמשיך לשבת אתנו.

נורית קורן: אני פונה עכשיו לדליה עזרא, שאחותה אילנה נעלמה.

נורית קורן: בגיל שנה היא גם הייתה חולה, היא נעלמה מ"שערי צדק".

נורית קורן: המשפחה לא ראתה גופה, הם לא נכחו בלוויה, אבל מישהו הודיע לכם וישבתם שבעה.

נורית קורן: אתם גם כן לא התלוננתם בשום ועדה.

נורית קורן: אני מבינה שעכשיו שהעליתי את הנושא הזה לסדר היום הציבורי, אתם הבנתם שאתם שייכים לפרשייה.

נורית קורן: בבקשה, דליה, ספרי לנו את המקרה שלכם.

<דליה עזרא: בוקר טוב לכולם, כבוד חברת הכנסת, כבוד מנהלת הוועדה.

<דליה עזרא: שמי דליה עזרא.

<דליה עזרא: ההורים שלי עלו מעירק לפני קום המדינה.

<דליה עזרא: אחותי אילנה נולדה בכ"א בכסלו תשי"א, 30 בנובמבר 1950.

<דליה עזרא: זה המסמך.

<דליה עזרא: היא נולדה ב"הדסה" בירושלים.

נורית קורן: זו תעודת הלידה?

<דליה עזרא: זו תעודת הלידה שלה.

<דליה עזרא: היא הייתה תינוקת יפהפייה, מקסימה, בלונדינית, עיניים כחולות.

<דליה עזרא: כולנו אהבנו אותה, השתגענו אחריה.

נורית קורן: היא יותר קטנה ממך.

נורית קורן: בת כמה את היית?

<דליה עזרא: היא הייתה בגיל שנה וחודש בערך.

<דליה עזרא: היא הייתה חולת ברונכיט, משהו כזה.

<דליה עזרא: לקחו אותה לבית החולים "שערי צדק".

<דליה עזרא: כשלקחו אותה אמרו אי-אפשר לבקר אותה.

<דליה עזרא: הראו אותה תמיד מהמרפסת.

<דליה עזרא: כשאחותי התקשרה אליהם – לא היה לנו טלפון – אמרו לה בסדר, בסדר.

<דליה עזרא: אחרי כן הם אמרו שיש לה דיפתריה.

נורית קורן: דיפתריה זו מחלת ילדים.

<דליה עזרא: לא ידענו מה זה.

<דליה עזרא: ביום שבת אחד הראו אותה מהמרפסת, והם צעקו לה מלמטה: "אילנה" אילנה".

<דליה עזרא: אחרי כן, במוצאי שבת, בא איש אחד לבית וכנראה שהוא אמר שהיא נפטרה.

<דליה עזרא: לא הייתה לוויה, לא היה קבר, לא היה כלום.

<דליה עזרא: זה היה סיפור מאוד קשה – פתאום צריך לשבת שבעה, משפחה דתית, קריעה, לשבת שבעה, לא להתגלח.

<דליה עזרא: ולא ידעו איך זה קרה, פתאום, היא הייתה מקוררת בסך הכול.

<דליה עזרא: וכל הזמן חיינו עם הסיפור הזה, שאילנה איננה, אבל לא שכחנו אותה.

<דליה עזרא: כל הזמן דיברנו על אילנה.

<דליה עזרא: האחיינים שלי, הנכדים של ההורים שלי, כולם גדלו עם הסיפור של אילנה.

<דליה עזרא: בעקבות הסיפור של החטופים, אחיינית שלי חיפשה באינטרנט ולא מצאה אותה.

<דליה עזרא: אני הייתי בהשגחה פרטית, בהרצאה שלך במלון "רמדה רנסנס", ואת סיפרת על החטופים.

<דליה עזרא: אחרי ההרצאה שאלתי אותך איך יודעים אם הילד חי או לא.

<דליה עזרא: את אמרת לפי תעודת פטירה אפשר לדעת.

<דליה עזרא: הלכנו לחברות קדישא, הלכתי לחברה של הבבלים, כי אנחנו עירקים, לחברה של הספרדים, לקהילת ירושלים – לא מצאנו אותה.

<דליה עזרא: אחר-כך הלכתי למשרד הפנים, היה שם עידן, המנהל.

<דליה עזרא: הוא אמר שכתוב שהיא נפטרה ב-1951.

<דליה עזרא: לא כתוב תאריך במדויק.

<דליה עזרא: אבל הוא אמר לי למלא תעודת פטירה.

נורית קורן: שאת תמלאי תעודת פטירה?

<דליה עזרא: לא, הוא אמר שייתנו לי תעודת פטירה.

<דליה עזרא: אחרי כן מילאתי טופס.

<דליה עזרא: הוא נתן לי מספר טלפון ישיר שלו להתקשר.

<דליה עזרא: אחרי שבועיים התקשרתי, הוא אמר לי שהוא שלח תזכורת להביא את זה מהגנזך, ושמ-1951 יש להם רישום.

<דליה עזרא: אחרי שבועיים הוא התקשר ואמר שכבר יש לו מסמכים, אבל אין לו את הכול.

<דליה עזרא: שאלתי אותו אם בתעודות פטירה של אנשים אחרים ב-1951 יש את כל הפרטים, הוא אמר שכן, אצל כולם מלא, אצלכם לא.

<דליה עזרא: ואז קיבלתי את תעודת הפטירה, וראיתי שחסר תאריך פטירה.

<דליה עזרא: היא הרי נפטרה ב"שערי צדק", למה לא כתוב תאריך פטירה?

<דליה עזרא: כתוב חודש.

<דליה עזרא: אחרי כן, לא כתוב סיבת פטירה.

<דליה עזרא: למה לא כתוב סיבה?

<דליה עזרא: מה יש להם להכחיש?

<דליה עזרא: אחרי כן, מקום הפטירה גם לא היה כתוב.

<דליה עזרא: היא נפטרה – אם היא חיה, היא הייתה ב"שערי צדק", למה לא כתבו?

<דליה עזרא: ולמה לא כתבו ירושלים?

<דליה עזרא: הם לא השאירו קצה של חוט לתפוס אותם.

<דליה עזרא: לא השאירו איך להגיע אליהם.

<דליה עזרא: אחרי כל הסיפור הזה, הבנו שהיא נחטפה.

<דליה עזרא: אנחנו בטוחים שהיא חיה.

<דליה עזרא: אבל עכשיו, איך להגיע אליה – אנחנו מבקשים.

<דליה עזרא: הסיכום שלי הוא: את אחותי אילנה אנוכי מבקשת, הגידו נא לי איפה היא.

<דליה עזרא: עוד אילנה חיה.

<דליה עזרא: בבקשה לעזור לנו.

נורית קורן: אנחנו נשתדל.

נורית קורן: אנחנו נשתדל.

נורית קורן: אנחנו ניקח ממך את כל המסמכים שיש לך.

נורית קורן: אנחנו נעביר את זה לצוות בין-משרדי, כי לדעתי, מה שצריך לעשות זה לבדוק את ספר הפטירות של "שערי צדק".

נורית קורן: זה מה שצריך לעשות.

נורית קורן: אנחנו נעשה, היא לא צריכה לבקש, לא צריך לטרטר אותה.

<דליה עזרא: ביקשתי מעידית בן שימול, והיא בדקה במסמכים של "שערי צדק", והיא לא מצאה.

נורית קורן: אם היא לא מצאה, זה אומר שהיא לא נפטרה.

נורית קורן: זה אומר שאין שום תיעוד שהיא נפטרה, ואם היא הייתה בתוך - - -

<אפרת יהושוע: במשרד הפנים - - -

נורית קורן: זה לא משרד הפנים.

נורית קורן: גברותי ורבותי, אני אומרת לכם, אם הילדה הזאת הייתה מאושפזת ב"שערי צדק", היא הייתה בחזקת משרד הבריאות, לא שום משרד אחר.

נורית קורן: משרד הבריאות צריך להסביר היכן הילדה הזאת, מה קרה לה.

נורית קורן: צריך להוציא את כרטיס החולה שלה, צריך להוציא את כל הרשומות ואת ספר הנפטרים של בית החולים.

נורית קורן: בית החולים היה צריך לדווח שהיא נפטרה, ואם אין את זה, זה אומר שהיא חיה.

<דליה עזרא: מה אנחנו צריכים לעשות?

נורית קורן: אנחנו ניקח ממך את כל המסמכים, נצלם את הכול.

<דליה עזרא: מסרתי אותם כבר.

נורית קורן: תני אותם שוב למרינה, מרינה תצלם וכבר תחזיר לך אותם.

נורית קורן: אנחנו נצלם את כל המסמכים.

נורית קורן: אני מבקשת, מירב, בפעמים הבאות צריך לבקש מהאנשים להביא את המסמכים מצולמים כדי שבו במקום אנחנו ניקח אותם ונוכל להמשיך ולא נצטרך לעכב את האנשים, כך שאפשר יהיה ללכת.

<דליה עזרא: עוד משהו אחד.

<דליה עזרא: ההורים שלי נפטרו.

<דליה עזרא: אחותי שושנה נפטרה.

<דליה עזרא: אחותי תקווה בת 82 וחולנית.

<דליה עזרא: אנחנו מחכים בכיליון עיניים, זה דחוף.

<דליה עזרא: בבקשה, אנחנו רוצים לראות את אילנה.

נורית קורן: אני מבינה אותך.

נורית קורן: אני ממש מבינה.

נורית קורן: שוב, גם לכם, מכיוון שאין לנו שום דבר, אני מציעה וולונטרית להצטרף למאגר של ה-DNA ולהשאיר דגימה גם לדורות הבאים, וגם עכשיו אולי נצליח להשוות משהו.

נורית קורן: יש שני מקרים שהצלחתי להפגיש בין משפחות בעקבות בדיקות ה-DNA.

נורית קורן: זה המקום להגיד לילדים מאומצים שיודעים שהם מאומצים לבוא ולהיבדק, לתת לנו דגימה, לאפשר לנו למצוא אתכם, כי זה הדבר החשוב ביותר, זה מה שצריך לעשות.

נורית קורן: הדגימה היא לא כואבת, היא לא פולשנית, היא דגימת רוק, היא לא בעייתית.

<אפרת יהושוע: לא ניקח אותם ולא נשנה להם את החיים.

נורית קורן: לא ניקח אותם ולא נפריע, ממש לא, רק לדעת שהם בחיים.

<אפרת יהושוע: רק לדעת שהם בחיים.

<דליה עזרא: תודה רבה.

<דליה עזרא: תבורכי מהשמיים.

נורית קורן: תודה גם לך.

נורית קורן: סיפורים כואבים ונוראיים.

נורית קורן: בכל פעם אני מגלה כמה רוע היה של מי שנתן את ידו בנושא הזה.

נורית קורן: עדנה שטרית.

נורית קורן: אחיה גם כן הרגיש לא טוב, אושפז בבית חולים בבאר-שבע.

נורית קורן: כעבור מספר ימים נמסר למשפחה שהילד נפטר.

נורית קורן: את יודעת להגיד בן כמה הוא?

<עדנה שטרית: כן.

<עדנה שטרית: האמת היא שהסיפור שלנו קצת שונה.

<עדנה שטרית: ההורים שלי שניהם נפטרו – אמי לא מזמן, אבי בגיל צעיר יחסית.

<עדנה שטרית: שניהם נפטרו בידיעה - - -

נורית קורן: צר לי על הורים שנפטרו ולא ראו את הילדים, לא יודעים שום דבר ולא יודעים מה נעשה היום.

<עדנה שטרית: העניין הוא ששניהם נפטרו בידיעה שהילד אכן נפטר.

<עדנה שטרית: לא היה בכלל ספק שהיה ילד, אבל שהוא נפטר.

<עדנה שטרית: הסיפור נשזר בסיפור האישי שלי, ולכן זה צף.

<עדנה שטרית: לי לפני 24 שנים היה ילד בן שנה שנפטר, אז אני יודעת מה זה ילד בן שנה שנפטר, אני יודעת מה זו הלוויה.

<עדנה שטרית: אבל את אמי אני זכרתי כאישה תאוות חיים, אישה אצילית, אישה מאוד חריפה.

<עדנה שטרית: מאוד פשוטה, אבל מאוד חריפה.

<עדנה שטרית: אנחנו גדלנו בידיעה שהיה לפני ילד בן שנה שנפטר.

<עדנה שטרית: כדי להבין איך היא התמודדה עם השכול, התחלתי לשאול אותה שאלות, ראיתי בה איזשהו מודל של חיים חזקים.

<אפרת יהושוע: מאיפה אתם?

<עדנה שטרית: ההורים שלי עלו מכורדיסטן.

נורית קורן: איפה גרתם?

<עדנה שטרית: גרנו במושב גבעולים ליד נתיבות.

נורית קורן: הייתם במעברה?

נורית קורן: במושב גבעולים זה קרה?

<עדנה שטרית: בשלב הראשון גרנו בקריית-שמונה.

<עדנה שטרית: ההורים שלי הגיעו עם שני ילדים לארץ, גרו בקריית-שמונה, נדמה לי שקראו למעברה חלסה.

<עדנה שטרית: מאחר וכל משפחתה של אמי גרה במושב, בלחץ אמי, עברו למושב.

נורית קורן: וזה אירע כשהייתם במושב.

<עדנה שטרית: כן.

<עדנה שטרית: כן.

<עדנה שטרית: מדובר בחברה מאוד מלוכדת, מאוד מאוחדת.

<עדנה שטרית: צריך להכיר את העדה – למשל כשמישהו במושב היה צריך עזרה במשק בתקופות בוערות, כל הגברים במושב התגייסו לעזור לאותו אדם.

<עדנה שטרית: כל הנשים עזרו לאישה שלו לבשל.

<עדנה שטרית: אלו היו ממש חיי קיבוץ.

<עדנה שטרית: אנשים ידעו מה קורה בחצר של השני בצורה מאוד - - -

נורית קורן: משפחה.

נורית קורן: משפחה אחת גדולה.

<עדנה שטרית: חד-משמעית משפחה.

<עדנה שטרית: אני מציינת את זה כי גם היום כשאני מנסה לברר דברים, אני יודעת בוודאות שידעו מה קרה שם.

<עדנה שטרית: ומה שקרה, אחי היה בן שנה ופשוט הטבור שלו בלט.

<עדנה שטרית: זה היה כל הסיפור.

<עדנה שטרית: הטבור שלו בלט והרופאים דרשו מאמי לשים שם מטבע ולקשור כדי שהטבור ייכנס פנימה.

<עדנה שטרית: זה כל הסיפור.

<עדנה שטרית: היא הייתה פותחת כי היא ראתה שקשה לו עם זה.

<עדנה שטרית: הם כל הזמן גערו בה שתשאיר את זה.

<עדנה שטרית: באחת הפעמים הילד אכל, וכנראה בגלל שהבטן נלחצה, האוכל עלה.

<עדנה שטרית: היא לא ראתה אותו מת, היא לא ראתה שום דבר.

<עדנה שטרית: אני שאלתי אותה - - -

נורית קורן: רגע.

נורית קורן: היה לו טבור בולט.

<עדנה שטרית: זה כל הסיפור.

נורית קורן: הם לקחו אותו למרפאה או משהו?

<עדנה שטרית: כן.

<עדנה שטרית: מה שקרה, הכול היה בדיעבד.

<עדנה שטרית: אמי חשבה שהוא מת כי לקחו אותו ואמרו לה שהוא מת.

<עדנה שטרית: אני שאלתי אותה בתמימות, בגלל היגון האישי שלי: כל כמה זמן עלית לקבר?

<עדנה שטרית: זה היה בשנה הראשונה.

<עדנה שטרית: סיקרן אותי כל כמה זמן היא עלתה לקבר.

<עדנה שטרית: היא אומרת לי: איזה קבר?

<עדנה שטרית: אמרתי לה: אימא, הוא בן שנה.

<עדנה שטרית: לפי ההלכה, ילד בן שנה צריך קבורה.

<עדנה שטרית: היא כמעט גערה בי.

<עדנה שטרית: היא אמרה לי: איזה קבר?

<עדנה שטרית: אמרו לנו שהוא קבור עם אישה בת 60.

<עדנה שטרית: זה המשפט הראשון שעורר את המשפחה.

נורית קורן: אני רוצה להבין.

נורית קורן: כשאת שאלת אותה, היא אמרה לך שהוא קבור עם אישה בת 60?

<עדנה שטרית: כן, והיא האמינה בזה.

נורית קורן: איפה, במושב?

<עדנה שטרית: היא לא יודעת.

<עדנה שטרית: היא לא יודעת.

נורית קורן: היא לא יודעת.

נורית קורן: היא רק קיבלה שקברו אותו ביחד עם אישה בת 60?

<עדנה שטרית: כן, היא אפילו לא הבינה למה יש לי ספק.

נורית קורן: זה לא הגיוני.

<עדנה שטרית: אמרתי לה.

<עדנה שטרית: ראיתי שאצלה זה מאוד מבוצר ויושב, אז הלכתי לאחים שלי ואמרתי להם: יש לנו כנראה אח נוסף.

<עדנה שטרית: אין היגיון שילד בן שנה במדינת ישראל – זה בסך הכול 60 שנה – קבור עם אישה בת 60, זה לא הגיוני.

<עדנה שטרית: מהמקום של המבוכה היה המון הומור – בסוף תגלי שגם את לא שלנו.

<עדנה שטרית: הדברים איכשהו נרגעו, מדי פעם היינו צוחקים על זה, לצערי.

<עדנה שטרית: לפעמים התמודדות עם מבוכה – ואצלנו במשפחה זה חזק מאוד – צוחקים.

<עדנה שטרית: זה היה הסיפור.

<עדנה שטרית: הסיפור היה בצל, ממש בצל.

<עדנה שטרית: לא עשינו עם זה משהו, היינו צוחקים.

נורית קורן: לא התלוננתם בוועדות, לא שום דבר?

<עדנה שטרית: לא התלוננו.

נורית קורן: את יודעת אם יש לכם תעודת זהות שלו?

<עדנה שטרית: אין לי מושג.

<עדנה שטרית: אבל השם שלו כל כך שונה, לפי דעתי אין שם כזה.

<עדנה שטרית: שם המשפחה המקורי היה דוסטקם.

<עדנה שטרית: זה שם שאין אותו.

<עדנה שטרית: אני יודעת שדוד שלי עשה איזשהו מחקר בהקשר אחר, יש שתי משפחות דוסטקם בארץ.

<עדנה שטרית: אין משפחה כזאת.

נורית קורן: אבל יש לנו בעיה היום, שאם אין מספר תעודת זהות, קשה מאוד לזהות בן אדם.

נורית קורן: כי הרי איך אנחנו מזהים?

נורית קורן: כדי לאמת – כי קורה לפעמים שיש שני אנשים אותו דבר, ואל תשכחי שמשפחות קראו הרבה על שם הסבא, והיו בתוך המשפחה אפילו כמה ילדים שנקראו על אותו שם, ומה שהבדיל את זה היה מספר תעודת הזהות ושם ההורים.

נורית קורן: אתם ניסיתם להיכנס לארכיב המדינה, לארכיון המדינה, ולראות אם השם שלו מופיע?

<עדנה שטרית: ממש לא.

<עדנה שטרית: לא עשינו כלום.

נורית קורן: לא עשיתם כלום.

<הלל שמריהו: הוא נולד בארץ?

<עדנה שטרית: לא עשינו כלום.

<עדנה שטרית: לפני מספר שבועות ראיתי תכנית בטלוויזיה, והיה המספר של הוועדה.

<עדנה שטרית: באותו רגע זה היה חזק ממני והתקשרתי.

<הלל שמריהו: הוא נולד בארץ?

<עדנה שטרית: הוא נולד בארץ.

<הלל שמריהו: דרך תעודת הזהות של אבא ואימא יכולים לאתר.

נורית קורן: יש תעודת זהות של אבא ואימא?

<עדנה שטרית: כן, יש.

<עדנה שטרית: יש.

אפרת יהושוע: בדרך כלל המספרים עוקבים.

נורית קורן: לא, מי שעלה לארץ, זה עוקב, כל המשפחה.

נורית קורן: מי שעלה לארץ, כל הילדים – ההורים והילדים, זה עוקב.

נורית קורן: אם לא, זה לא עוקב, כי זה לא בעידן של היום, שזה ממוחשב ויש סנכרון בין כל בתי החולים.

נורית קורן: מספרי הזהות הם שונים.

נורית קורן: אנחנו ניקח תעודות זהות.

עדנה שטרית: אני אעביר את זה, אין בעיה.

נורית קורן: עכשיו אנחנו מתחילים את ההתקשרות.

נורית קורן: אנחנו נתחיל לבצע ולראות, כי אצלך, הדבר שאותי מטריד – איך הוא נקבר עם אישה בת 61?

עדנה שטרית: זה משפט המפתח, אין ספק.

עדנה שטרית: בוודאות אני יודעת שלא הייתה הלוויה.

הלל שמריהו: איפה הוא נקבר?

עדנה שטרית: לא יודעים.

עדנה שטרית: אין.

עדנה שטרית: היא לא יודעת.

נורית קורן: הם לא יודעים.

הלל שמריהו: הם ידעו רק שהוא קבור עם אישה בת 60.

הלל שמריהו: את זה ידעו.

עדנה שטרית: כן.

עדנה שטרית: והיא האמינה בלב שלם שאכן זה כך.

מירב שמעון: מי מסר למשפחה את ההודעה?

מירב שמעון: מי מסר לאימא את ההודעה?

עדנה שטרית: היא לא יודעת להגיד.

נורית קורן: יש עוד אנשים מבוגרים שחיים שאפשר לתשאל אותם?

עדנה שטרית: אני תשאלתי את הדודות שלי.

עדנה שטרית: דודה שלי אומרת לי: עדנה, לא הייתה הלוויה.

עדנה שטרית: גם הבן של – והיא הצביעה לי על שכן נוסף שבאותו זמן גם מת, וגם לא הייתה הלוויה.

נורית קורן: אבל הבן של המשפחה האחרת, יודעים איפה הוא קבור?

עדנה שטרית: לא, גם.

עדנה שטרית: לא. לא. לא.

עדנה שטרית: ודודה שלי בוודאות אומרת לי - - -

נורית קורן: מה שאני מבקשת, להעביר לנו את תעודות הזהות של ההורים ואת השם של ההורים.

נורית קורן: כמו שאת אומרת, ששם המשפחה שלעם מאוד מאוד מיוחד - -

עדנה שטרית: מאוד מיוחד, אין אותו.

נורית קורן: - - אז אנחנו ננסה, וכבר יש לי רעיון אפילו איך.

נורית קורן: אנחנו ננסה לראות מה יעלה בגורל.

נורית קורן: שוב, גם לך אני מציעה – בדיקת DNA.

עדנה שטרית: אין לי שום בעיה, כבר הבעתי הסכמה.

נורית קורן: לא יעזור שום דבר.

נורית קורן: זה וולונטרי.

נורית קורן: אני מציעה, לא כיושבת-ראש הוועדה, כחברת כנסת שעושה את הפרויקט הזה, כי אני חושבת שזה חשוב.

נורית קורן: לא כיושבת-ראש הוועדה, אני מציעה לעשות את זה וולונטרי, כי אני חושבת שזה יכול לפתוח אילן יוחסין ועוד ערוצים כדי שנוכל לבדוק.

נורית קורן: צריך לגייס לטובתנו את הטכנולוגיה וכל דבר אפשרי כדי למצוא את הילדים.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: יש כאן מישהו שממהר לצאת?

נורית קורן: אז אני אתן קודם למי שנכנס ראשון.

נורית קורן: מרים ושלום טס – אתם.

נורית קורן: רחמים.

נורית קורן: ציון צברי – לא הגיע.

נורית קורן: ורד שרעבי – היא תגיע יותר מאוחר.

נורית קורן: יש לנו את רחל קטעי.

נורית קורן: רחל, אחותך הייתה בת שנתיים, והיא נלקחה מאוהל המשפחה על-ידי אחות רפואית לטיפול, ובבוקר, כשהמשפחה הגיעה לאסוף אותה, נאמר להם שהיא נפטרה.

נורית קורן: צריך להגיד שיש הרבה ילדים שבמעברות האחיות עצמן באו ולקחו את הילדים מתוך האוהלים.

נורית קורן: צריך לומר את זה, שחלק - - -

רחל קטעי: זה בדיוק מה שעשו לנו.

נורית קורן: צריך לומר שחלק נלקחו לא בגלל שהם היו חולים, בגלל שאמרו להם שהם יהיו בבית הילדים, שם יהיה הרבה יותר טוב, ושיישארו שם.

נורית קורן: במקרה הזה אני מבינה שהיא כנראה הרגישה לא כל כך טוב, והם לקחו אותה למרפאה.

רחל קטעי: ככה זה היה.

רחל קטעי: אני רוצה לספר.

רחל קטעי: רחל קטעי מרכסים, סביבת חיפה, ליד יגור.

נורית קורן: מאיפה הייתה המשפחה?

רחל קטעי: המשפחה לפני הנישואים בידני, עכשיו קטעי.

נורית קורן: אחותך שנחטפה, מה היה השם שלה?

רחל קטעי: קודם כל, אני רוצה להודות לך, שאת היחידה שמנסה לעזור לנו ולכול ההורים המסכנים, שעד עכשיו נמצאים במצב מאוד קשה, כמוני.

רחל קטעי: אני הייתי בת שמונה שנים.

רחל קטעי: אחותי הייתה בת שנה ושבעה חודשים כשהגענו לראש העין במשאיות.

רחל קטעי: הגענו לראש העין - - -

נורית קורן: אחותך לא נולדה בארץ.

רחל קטעי: לא.

רחל קטעי: לא.

רחל קטעי: לא.

נורית קורן: היא לא נולדה לארץ.

נורית קורן: ההורים הגיעו מתימן.

רחל קטעי: הגענו לעדן.

רחל קטעי: מעדן הביאו אותנו - - -

נורית קורן: מעדן לאן?

נורית קורן: הביאו אתכם למעברה של ראש העין?

רחל קטעי: הגענו עם משאית.

רחל קטעי: נכנסנו בשער עם משאיות.

רחל קטעי: חיכו לנו כמה אחיות, רצו לעזור להורים – ניקח את הילדים ונחזיר לכם, רק שתוכלו לרדת.

רחל קטעי: אני שמעתי בתור ילדה שלא החזירו הרבה ילדים.

רחל קטעי: אני לא ראיתי.

רחל קטעי: אני מסתכלת על מה שעבר עלי, איזו טראומה.

רחל קטעי: עד עכשיו אני בטראומה.

רחל קטעי: בגיל כזה לראות איך נכנסת אחת האחיות לאוהל – אימא שלי יושבת, אחותי משחקת, אני נמצאת בסביבה – היא לוקחת את הילדה ויוצאת.

רחל קטעי: אימא אומרת לה: סליחה, לאן את לוקחת?

רחל קטעי: אני אחזיר לך אותה.

רחל קטעי: אל תדאגי, אני אחזיר לך אותה.

רחל קטעי: בתור ילדה אני ראיתי את זה ולא יכולתי לשתוק.

רחל קטעי: אני רדפתי אחריה, אמרתי: סליחה, תביאי לי את אחותי, אני לא מוכנה שתיקחי אותה.

הלל שמריהו: בת כמה היית?

רחל קטעי: אני הייתי בת שמונה.

רחל קטעי: בת שמונה.

נורית קורן: היא הייתה בת שמונה.

רחל קטעי: אני הייתי בת שמונה, ואחותי הייתה שנה ושבעה חודשים.

נורית קורן: איך קראו לאחותך?

רחל קטעי: קראו לה שמס בידני.

רחל קטעי: שמס בגלל שהיא הייתה יפה מאוד, כמו השמש שקורנת.

רחל קטעי: הייתה מאוד מאוד יפה.

רחל קטעי: אני לא יכולתי לשתוק, אני רדפתי אחריה.

רחל קטעי: היא הגיעה לצריף גדול.

רחל קטעי: זה היה מחנה צבאי של האנגלים.

רחל קטעי: עשו מהצריפים האלה - - -

נורית קורן: נכון, היה שם בית תינוקות.

רחל קטעי: את הצריף הזה הם הכינו לתינוקות, לילדים, עם מיטות, והחזיקו את הילדים שם.

רחל קטעי: עוד לפני שתפסתי אותה, היא נכנסה, סגרה את הדלת.

רחל קטעי: אני הלכתי מסביב לצריף הזה.

רחל קטעי: היא שמה אותה במיטה – המיטות שהיו פעם.

רחל קטעי: ליד המיטה היה חלון שיכולתי לראות אותה.

רחל קטעי: אחותי רק ראתה אותי, התחילה לצעוק: "תוציאי אותי מפה, תוציאי אותי, קחי אותי".

רחל קטעי: היא כבר דיברה, התחילה לדבר.

רחל קטעי: ואני לא ידעתי מה לעשות.

רחל קטעי: אני דופקת בדלת: אני רוצה את אחותי בחזרה.

רחל קטעי: אין קול עונה.

רחל קטעי: הלכתי לאוהל, ראיתי את אבא שם, אמרתי לו: אבא, בוא תראה איפה שמו את שמס.

רחל קטעי: אבא בא, לא נתנו לו להיכנס.

רחל קטעי: לקחתי אותו לחלון, שיראה איפה היא נמצאת.

רחל קטעי: היא ראתה את אבא, התחילה לצעוק ולצרוח: "אבא, אבא".

רחל קטעי: ניגשנו לאחיות, אמרנו אנחנו רוצים הרגע לקחת את אחותנו.

רחל קטעי: את בתי עכשיו אני רוצה לקחת.

רחל קטעי: אבא שלי לא רצה ללכת אתם בכוח.

רחל קטעי: אמרו: תבוא מחר בבוקר, תקבל אותה.

רחל קטעי: הלכנו הביתה.

רחל קטעי: בשעות הבוקר הגענו, באנו לקבל את שמס בחזרה.

רחל קטעי: שמס כבר לא נמצאת, היא נפטרה.

רחל קטעי: אנחנו כבר קברנו אותה.

רחל קטעי: אבי קיבל הלם – לא יתכן, בתי הייתה בריאה, לא יכול להיות שהיא נפטרה.

רחל קטעי: לא יתכן דבר כזה.

רחל קטעי: אני רוצה עכשיו לראות את הבת שלי.

רחל קטעי: אנחנו קברנו.

רחל קטעי: אני רוצה לקבור אותה בעצמי.

רחל קטעי: אני רוצה שתביאו את הבת שלי.

רחל קטעי: הם אמרו: אנחנו כבר קברנו אותה.

רחל קטעי: איפה קברתם אותה?

רחל קטעי: אין שום תשובה.

רחל קטעי: לא רצו לענות לנו.

רחל קטעי: זו הייתה בשבילי טראומה שעד עכשיו אני לא יכולה לשכוח את המראה, מה שהם עשו.

רחל קטעי: הגענו לאוהל, אימא צעקה וצרחה: אני רוצה את הבת שלי.

רחל קטעי: דיברתי עם אימא, הרגעתי אותה.

רחל קטעי: שכנות ראו – את תקבלי אותה בחזרה, אל תדאגי, אנחנו נחקור ונדרוש, את תקבלי אותה.

רחל קטעי: נורית, כמה שאנחנו חקרו, כמה שהלכנו ודיברנו עם כל הגורמים, אמרו אנחנו לא יכולים לעזור לכם.

נורית קורן: המשפחה התלוננה באחת הוועדות?

נורית קורן: אתם מופיעים?

נורית קורן: לא הייתם.

נורית קורן: את לא יודעת.

רחל קטעי: אני הייתי ילדה, אני לא זוכרת כלום.

נורית קורן: צריך לבדוק אם הם מופיעים.

רחל קטעי: ועד עתה לא ראינו אותה, אין.

רחל קטעי: ואני, בתור ילדה, שחייתי את זה וראיתי את זה במו עיני, עד עכשיו אני לא יכולה לשכוח, זה מעיק עלי.

רחל קטעי: זה ממש מעיק עלי.

רחל קטעי: לא יתכן דבר כזה, ילדה בריאה, להגיד שהיא נפטרה למחרת.

רחל קטעי: זה לא יתכן.

מירב שמעון: לא העדתם בוועדות הקודמות?

רחל קטעי: לא יודעת, הייתי ילדה.

רחל קטעי: אני לא זוכרת.

נורית קורן: את לא זוכרת אם הייתם.

נורית קורן: מה שאנחנו צריכים גם פה – תעודות זהות של ההורים, תעודת זהות שלה.

נורית קורן: אם קראו לה שמס, בטח היה לה גם שם עברי.

נורית קורן: את כל הפרטים, תשלימי לנו את החסר.

נורית קורן: אנחנו ננסה לראות אם היא כן מופיעה בוועדות.

נורית קורן: את יכולה לבקש גם מהילדים שלך.

רחל קטעי: נורית, זה לא יתכן, הם לקחו אותה.

נורית קורן: ברור שזה לא יתכן, לכן אנחנו יושבים פה.

רחל קטעי: לא יתכן שהיא נפטרה.

רחל קטעי: זה לא יכול להיות.

נורית קורן: כל הפרשה האבסורדית הזאת, בגלל זה אנחנו יושבים פה היום.

רחל קטעי: היא הייתה בריאה, ילדה יפיפייה.

רחל קטעי: זה לא יכול להיות.

רחל קטעי: לקחת ילדה ולא יודעת מה לעשות ממנה?

רחל קטעי: איזו מדינה זאת?

רחל קטעי: איזו מדינה?

רחל קטעי: איך עושים דבר כזה להורים?

רחל קטעי: איך מעיקים על ההורים?

רחל קטעי: האימא המסכנה הזאת, היא לא יכלה לשכוח את זה.

רחל קטעי: את יודעת איזה צער היה?

רחל קטעי: איזה צער לאימא?

רחל קטעי: איזה צער לכל המשפחה?

רחל קטעי: אני בתור ילדה, עד עכשיו – זה נמצא בגופי.

רחל קטעי: אני לא יכולה לשכוח את זה.

רחל קטעי: זה מראה מזעזע.

רחל קטעי: איך עושים דבר כזה?

רחל קטעי: איך מדינה לוקחת ילדים?

נורית קורן: אנחנו לא יודעים אם המדינה לקחה.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים בדיוק מי ספציפית נתן את ההוראה לעשות את מה שעשו, ומי עשה.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים.

נורית קורן: אנחנו לא יודעים.

נורית קורן: הפרוטוקולים גם לא חשפו את זה.

נורית קורן: אני לא מתיימרת היום, אחרי כל כך הרבה שנים, לתת את התשובה מי עשה – המדינה, מי?

נורית קורן: אנחנו רוצים כרגע למצוא את הילדים.

נורית קורן: זה הדבר החשוב ביותר, שאנחנו נמצא את הילדים, על מנת לאחד אותם עם המשפחות, אם הם ירצו.

נורית קורן: אם הם לא ירצו, שרק נדע שהם בחיים, טוב להם, יש להם משפחה משלהם, אנחנו לא נפריע.

נורית קורן: העניין הוא שחשוב מאוד לדעת את הפרטים האלה, מה עלה בגורל הילדים.

נורית קורן: לכן אני אנחנו צריכים את תעודות הזהות ואת כל מה שאפשר.

רחל קטעי: אני הבטחתי להורים שלי.

נורית קורן: אני יודעת שכל מי שיושב פה מסביב לשולחן הבטיח להורים שלו שהוא ימצא את האח.

נורית קורן: אני יודעת זה עול כבד ביותר.

נורית קורן: כבד ביותר.

נורית קורן: אין לי הרבה תשובות.

נורית קורן: עבר כל כך הרבה זמן.

נורית קורן: אם הוועדה הזאת הייתה מתקיימת בשנה הראשונה שהתלוננו אנשים, זה לא היה קורה.

נורית קורן: לצערי הרב, אנחנו הוצאנו פרוטוקולים מ-1954, פה בכנסת הזאת, כנסת ישראל, התקיים דיון על הנושא הזה.

נורית קורן: אף אחד לא הרים את הכפפה, אף אחד לא זעק את הזעקה של כל המשפחות האלה.

נורית קורן: רמסו את כבודם של כולם.

נורית קורן: היום אני ניזונה ממסמכים מפוברקים של ועדות טיוח.

נורית קורן: בכל פעם שאנחנו רואים את זה, אנחנו מזדעזעים מחדש, ואני בטוחה שכל מי שיושב מסביב לשולחן – רחל דותן, אפרת, שפתחנו וראינו את כל הדברים, אתה רואה ואתה מזדעזע ואומר: שומו שמיים, איך דבר כזה קורה?

נורית קורן: לכן אני מנסה איכשהו לפתוח את הפצע ולרפא אותו, כי אנחנו חייבים להתאחד כחברה.

נורית קורן: אין לי את מי להאשים, אנשים נפטרו כבר.

נורית קורן: אין את מי להאשים.

נורית קורן: לא השאירו עקבות מי עשה את זה.

נורית קורן: אבל לתת תשובה איפה הילד נמצא, אני מקווה, בעזרת ה', שזה מה שאני אעשה.

<קריאה: למי אנחנו נותנים תעודת זהות?

נורית קורן: תעודת זהות – לנו, לוועדה.

נורית קורן: צילומים, הכול.

נורית קורן: אנחנו נהיה בקשר.

נורית קורן: מירב ומרינה יהיו אתכם בקשר.

נורית קורן: תשלחו לוועדה.

נורית קורן: אני צריכה להציג – כאן יש את כל הפרטים של הוועדה, אפשר להתקשר אלינו.

נורית קורן: אנחנו מקבלים גם במייל, כדאי מאוד לפנות במייל ולהעביר מסמכים.

נורית קורן: חשוב מאוד, וכך אנחנו נוכל לסייע לכמה שיותר אנשים.

נורית קורן: קשה.

נורית קורן: קשה אחרי כל סיפור.

נורית קורן: אנחנו ממשיכים.

נורית קורן: שלמה גהרסי.

נורית קורן: רחל דותן היא הבת שלו.

נורית קורן: אתם מבקרים קבועים כאן אצלנו בוועדה.

נורית קורן: היום, סוף-סוף, אנחנו נשמע אותך, שלמה, את הסיפור שלך.

נורית קורן: אני רק מקווה שתוכל - - -

שלמה גהרסי: אני קצת לא מרגיש טוב, אבל אני אנסה.

נורית קורן: אני רואה את סערת הרגשות.

נורית קורן: אני אתך.

שלמה גהרסי: אני אנסה.

שלמה גהרסי: אני אנסה להתאמץ.

נורית קורן: אני אתך.

נורית קורן: אני אתך.

שלמה גהרסי: קשה לי.

נורית קורן: אני רואה.

שלמה גהרסי: קשה לי, כי זה קשה לי בכל יום, בכל יום במשך השנים שאני בארץ.

שלמה גהרסי: קשה לי מאוד.

נורית קורן: שלמה, באיזה גיל עלית לארץ?

נורית קורן: אני עליתי בגיל 13.

נורית קורן: בגיל 13 – גדול.

נורית קורן: מאיפה באתם?

שלמה גהרסי: מתימן.

שלמה גהרסי: ליד צנעא, מרג'ן.

שלמה גהרסי: עלינו ארצה, הגענו בסוף שנת 49', בדצמבר.

שלמה גהרסי: הייתי ילד בן 13.

שלמה גהרסי: אבא שלי חרט עלי – אנחנו עולים לארץ ישראל, עכשיו אתה צריך ללמוד כפול מכל יום.

שלמה גהרסי: הייתי לומד עד חצי הלילה – למה?

שלמה גהרסי: אנחנו נעלה לארץ ישראל, בושה וחרפה שאנחנו לא נדע מה זו תורה, יהדות, מה אסור ומה מותר.

נורית קורן: כמו כל ההורים, הסבים והסבתות שלנו.

שלמה גהרסי: אני מקצר.

שלמה גהרסי: ירדנו מהמטוס בלוד.

שלמה גהרסי: בתור ילד, שאבא שלו הכניס לו בפנים את הגעגוע לארץ לישראל, אני עומד על-ידו, ירדנו.

שלמה גהרסי: התמונה הראשונה – ראיתי שתי אחיות באות עם שמיכות חדשות בצורה כזאת, אמרתי לאבא שלי בשקט: תראה אבא, כמה מלאכיות.

שלמה גהרסי: כל אחד מלאך בפני עצמו.

שלמה גהרסי: באו ככה לקבל את הילדים.

שלמה גהרסי: שני האחים התאומים שלי, יוסף ושלום, בני שמונה חדשים, כמו פרחים.

שלמה גהרסי: כל אחד לקחת?

שלמה גהרסי: אמרתי: אבא, תראה מה זה, מלאכיות לוקחות את הילדים.

נורית קורן: כלומר, איך שירדתם מהמטוס, באו אחיות עם שמיכה ולקחו אותם?

שלמה גהרסי: עוד לא ירדנו מהכבש.

נורית קורן: מי החזיק אותם?

שלמה גהרסי: אימא שלי ואחותי הגדולה, יותר גדולה ממני.

שלמה גהרסי: באו עם השמיכות ככה.

שלמה גהרסי: אמרתי: תראה איזה יופי, אפילו השמיכה, עוד לא השתמשו בה, עוד הכול חדש.

שלמה גהרסי: בתור ילד בן 13.

שלמה גהרסי: תראה אבא מה זה, מלאכיות אלה, תראה איך ארץ ישראל.

שלמה גהרסי: זו פעם ראשונה שהעיניים שלי רואות את ארץ ישראל.

שלמה גהרסי: נפרדנו.

שלמה גהרסי: האחיות לקחו את שני התאומים, יוסף ושלום.

שלמה גהרסי: מאותו הרגע יותר לא ראיתי אותם.

שלמה גהרסי: יותר לא ראיתי אותם.

שלמה גהרסי: שמו אותנו באוהלים.

נורית קורן: לאן הגעתם?

שלמה גהרסי: לעין שמר.

שלמה גהרסי: הובילו אותנו באוטובוסים, אחת אמרה במשאיות.

שלמה גהרסי: אנחנו זכינו באוטובוסים עד עין שמר.

שלמה גהרסי: ירדנו בעין שמר, הפרידו את הילדים מאתנו, יותר לא ראינו אותם.

קריאה: בני כמה הם היו?

נורית קורן: שמונה חודשים.

שלמה גהרסי: שמו אותנו באוהלים.

שלמה גהרסי: עבר חודש, חודשיים, שלושה, האחים שלי רוצים לראות את האחים שלהם.

נורית קורן: אבא לא הלך לחפש?

שלמה גהרסי: גם אבא לא.

שלמה גהרסי: לא נתנו לאף אחד, חוץ מהאימא, להיניק, יותר מזה לא.

שלמה גהרסי: בבית התינוקות.

נורית קורן: היא הלכה להיניק אותם בבית התינוקות?

שלמה גהרסי: בבית התינוקות, כל יום, שלוש פעמים ביום.

נורית קורן: היא הלכה להיניק אותם.

שלמה גהרסי: כל יום היא היניקה אותם.

נורית קורן: בבית התינוקות בעין שמר.

שלמה גהרסי: כל יום היא מיניקה אותם.

שלמה גהרסי: יש מחנה גדול של אוהלים, ובית התינוקות הוא מלפנים, של האנגלים, כמו שהוא אמר.

שלמה גהרסי: אחרי שלושה-ארבעה חודשים, אני אומר לאימא שלי: אני רוצה לראות את האחים שלנו.

שלמה גהרסי: גם אבא, גם אני וגם כל האחיות שלי.

שלמה גהרסי: אמרה: לא מרשים להיכנס לשם.

שלמה גהרסי: אז יום אחד התלוויתי אליה, אמרתי אולי אני אצליח.

שלמה גהרסי: רק התקרבתי, השומר בא עם אבוב והתחיל להרביץ לי מכות רצח.

שלמה גהרסי: עוף מפה ילד.

שלמה גהרסי: מאותו היום ראיתי בבית התינוקות מלאך המוות, מרוב הכאבים שחטפתי מהנבוט הזה.

שלמה גהרסי: בתור ילד בן 13.

שלמה גהרסי: אחרי כמה זמן, עוד פעם אני מאיץ באימא – אני אומר: אימא, תביאי לכאן, אנחנו לא נלך לשם.

שלמה גהרסי: תביאי את האחים שלי שניהם.

שלמה גהרסי: תביאי אותם, נראה אותם חצי שעה ותחזירי אותם.

שלמה גהרסי: הצליחה להביא אותם.

שלמה גהרסי: במקרה לא הייתה שם האחראית, הייתה רק אחות.

שלמה גהרסי: היא אמרה לה: תעשי לי טובה, אני אקח אותם לחצי שעה ואני אחזיר אותם.

שלמה גהרסי: אבל תזכרי, תחזירי אותם.

שלמה גהרסי: היא אמרה: אני אחזיר אותם, באמונה, אני אחזיר אותם.

שלמה גהרסי: לקחה אותם בשתי הידיים, כל אחד ככה, והביאה אותם לאוהל.

שלמה גהרסי: איזו מתנה לראות אותם.

שלמה גהרסי: אנחנו יושבים באוהל, כולנו התנפלנו על שני התינוקות האלה, לראות אותם, אילו פרחים הם.

שלמה גהרסי: בריאים, כמו שצריך.

שלמה גהרסי: שיחקנו אתם, כל רגע כמו שעה.

שלמה גהרסי: שיחקנו אתם באוהל.

שלמה גהרסי: בתוך חמש דקות, אחרי שכבר שיחקנו אתם, שתי אחיות באות, בלי להגיד שלום, בלי להגיד בוקר טוב, בלי להגיד כלום, נכנסו, כל אחת לקחה אחד.

שלמה גהרסי: נזכרתי – אני אמרתי כשירדנו מהמטוס אלו מלאכיות.

שלמה גהרסי: אלה מלאכי מוות, לא מלאכיות.

שלמה גהרסי: מה עוד עשו?

שלמה גהרסי: אני אמרתי את זה גם בעדות שלי בוועדה האחרונה.

נורית קורן: ועדת קדמי.

שלמה גהרסי: הוועדה הממלכתית האחרונה.

שלמה גהרסי: אמרתי הן עשו ככה לאימא שלי: אנחנו עוד נראה לך.

שלמה גהרסי: בצורה כזאת.

שלמה גהרסי: אנחנו עוד נראה לך.

שלמה גהרסי: למחרת בבוקר, היא הולכת להיניק אותם.

שלמה גהרסי: היא רואה ששלום איננו.

שלמה גהרסי: איפה הבן שלי שלום?

שלמה גהרסי: אמרו לקחו אותו לבית חולים.

שלמה גהרסי: איפה בית החולים?

שלמה גהרסי: בבאר-יעקב.

שלמה גהרסי: זהו.

שלמה גהרסי: חולה.

שלמה גהרסי: הם יביאו אותו.

שלמה גהרסי: בעוד שבוע-שבועיים הוא יבריא, הם יביאו אותו.

שלמה גהרסי: שום דבר.

שלמה גהרסי: אחרי שבוע, את יוסף.

שלמה גהרסי: היא באה להיניק – אני צריכה להיניק את הילד.

שלמה גהרסי: אמרו לה לקחו אותו לבית חולים.

שלמה גהרסי: הם יחזירו אותו, לא חשוב.

שלמה גהרסי: ואנחנו נותנים אמון.

שלמה גהרסי: אדם שנותן לך אוכל, מטפל בך, הביא אותך לכאן, לא תיתן בו אמון?

שלמה גהרסי: בטח שתיתן בו אמון.

שלמה גהרסי: אוטומטית אתה תיתן בו אמון.

שלמה גהרסי: בסדר, בסדר, בסדר, עוד שבוע, עוד שבועיים, בסדר.

שלמה גהרסי: בצורה כזאת.

שלמה גהרסי: עד שכבר הגיע הזמן שלנו לעבור, ושניהם אינם כבר, אין מה להיניק.

שלמה גהרסי: הגיע הזמן שלנו לעבור מעין שמר ליישוב.

נורית קורן: לאן עברתם?

שלמה גהרסי: עברנו ליוקנעם.

שלמה גהרסי: עברנו ליוקנעם.

שלמה גהרסי: עוד מכה הייתה בשבילנו.

שלמה גהרסי: מה?

שלמה גהרסי: עברנו ליוקנעם, אבא שלי היה ראש הקהילה.

שלמה גהרסי: הוא שוחט, מוהל, מקדש, הוא רב.

שלמה גהרסי: כל הקהילה, הוא מטפל בה.

שלמה גהרסי: אבא שלי טיפל בכל הקהילה שבאה מתימן.

שלמה גהרסי: מחלק להם את התלושים, מל את הילדים שלהם, שוחט.

שלמה גהרסי: הכול.

שלמה גהרסי: הוא היה אחראי על זה גם ביוקנעם.

שלמה גהרסי: ביוקנעם הוא היה האחראי לחלק את התלושים לכל משפחה ומשפחה.

שלמה גהרסי: הוא מל את הילדים, שחט, הכול.

שלמה גהרסי: הוא היה העיקר שלהם, הוא ראש המועצה.

שלמה גהרסי: אני לא שקט עם עצמי.

שלמה גהרסי: אני שואל איפה האחים שלי, אבא?

שלמה גהרסי: הוא אמר: אני נוסע עם אימא שלך למחנה עין שמר.

שלמה גהרסי: הוא הבטיח לי, המנהל – אני לא רוצה להגיד את השם.

שלמה גהרסי: אני לא אומר את השם.

קריאה: תגיד את השם.

שלמה גהרסי: אני יכול להגיד את זה?

נורית קורן: בוודאי שאתה יכול.

שלמה גהרסי: יצחק אריכא.

שלמה גהרסי: הוא דווקא תימני.

שלמה גהרסי: מנהל בית התינוקות בעין שמן.

שלמה גהרסי: הגיעו אבא שלי ואימא שלי, אמרו לו: אתה הבטחת לנו כשנבוא ליוקנעם, למחרת תביא לנו את הילדים.

שלמה גהרסי: הוא אומר: לא, אחד כבר מת.

שלמה גהרסי: כבר עשו עיגול עליו בתעודת הזהות.

שלמה גהרסי: מת.

שלמה גהרסי: שלום.

שלמה גהרסי: השני בבאר-יעקב.

שלמה גהרסי: אבא שלי הלך לבאר-יעקב.

שלמה גהרסי: אחר-כך אמרו לו: לא, אין בבאר-יעקב אף אחד.

שלמה גהרסי: לא דובים ולא יער.

שלמה גהרסי: אמרו פרדס-חנה, הלך לפרדס-חנה, אין שום דבר.

שלמה גהרסי: אמרו סוסיתא – את יודעת, זה טרטור.

נורית קורן: ממקום למקום.

קריאה: זה לא היום, אי-אפשר היה להגיע.

נורית קורן: ברור, זו הייתה נסיעה.

שלמה גהרסי: זה קשה.

שלמה גהרסי: זה קשה.

שלמה גהרסי: הכול חסדים.

שלמה גהרסי: אין כסף לאוטובוס.

שלמה גהרסי: אבא שלי לא חזר הביתה בערב, עוד יותר גרוע.

נורית קורן: הם לא יכלו, זו הייתה דרך ארוכה.

שלמה גהרסי: ערב אחרי ערב, ערב אחרי ערב.

שלמה גהרסי: אני יודע מה קרה לאבא שלי?

שלמה גהרסי: אני הגדול מבין הבנים.

שלמה גהרסי: כואב לי על כל זה עד היום הזה.

שלמה גהרסי: ואז אני אומר גם האחים שלי בלי אוכל, בלי כלום, אבא שלי מחפש את האחים שלי, איך יחזור?

שלמה גהרסי: הוא ישן ב"אגד" על הספסלים, בלי שמיכות, בלי כלום, כך הוא היה מספר לנו אחר-כך.

שלמה גהרסי: איפה ישנת אבא?

שלמה גהרסי: ככה זה.

שלמה גהרסי: אחים שלי, אני רואה אותם, מי ייתן להם אוכל?

שלמה גהרסי: שמונה אחים, מי ייתן להם אוכל?

שלמה גהרסי: הלכתי למושבה על ידינו, יוקנעם.

שלמה גהרסי: הלכתי למושבה אמרתי אולי יש מקום, ביקשתי עבודה.

שלמה גהרסי: בעל המאפייה – הלכתי למאפייה של יוקנעם, קטנה – אדם נחמד.

שלמה גהרסי: אמרתי לו: תעשה לי טובה, אם יש לך עבודה בשבילי, תן לי משהו לעשות, שעתיים.

נורית קורן: בן כמה היית?

שלמה גהרסי: בן 13.

נורית קורן: הלכת לעבוד בשביל לפרנס את האחים שלך.

שלמה גהרסי: הלכתי לעבוד, לא הלכתי לבית ספר.

שלמה גהרסי: לא זכיתי אפילו ליום אחד בבית ספר.

שלמה גהרסי: הלכתי לעבוד בשביל להביא פרנסה לאחים שלי.

שלמה גהרסי: אבא שלי הוא איש רוח, לא לעבודות כאלה, הוא לא מחוספס.

שלמה גהרסי: שום דבר, הוא איש תורה, נקודה.

שלמה גהרסי: אני הייתי צריך לקחת הכול: את הסבל – אני.

שלמה גהרסי: הלכתי למאפייה, הוא אמר לי אני אתן לך עבודה.

שלמה גהרסי: מה העבודה?

שלמה גהרסי: אני אביא לך עגלה, וזה מרחק של שלושה קילומטר מהמעברה.

שלמה גהרסי: יש מכולת במעברה שמחלקים בה את הלחם.

שלמה גהרסי: אתה תיקח את העגלה עם הלחם, ושכרך יהיה חמישה לחמים.

שלמה גהרסי: אמרתי תודה לאל יתברך.

שלמה גהרסי: ככה אני אמרתי, תודה לאל יתברך.

שלמה גהרסי: לא רוצה על זה מרגרינה, לא מים, לא כלום.

שלמה גהרסי: לחם.

שלמה גהרסי: לחם יחיו.

שלמה גהרסי: אני שמחתי שמחה רבה שהוא נותן לי חמישה לחמים לאחים שלי ולאחיות שלי.

שלמה גהרסי: זו המתנה הכי גדולה.

שלמה גהרסי: לא מעניין אותי כלום.

נורית קורן: אבא כל הזמן הלך לחפש את הילדים.

שלמה גהרסי: כל הזמן.

שלמה גהרסי: כל הזמן.

נורית קורן: וכל הזמן הוא לא הגיע הביתה.

שלמה גהרסי: לא הגיע.

שלמה גהרסי: לא אכפת היה לו משום דבר, רק האחים שלי.

שלמה גהרסי: הוא מל אותם ביום אחד, הוא המוהל.

שלמה גהרסי: יוסף נולד בבוקר, ושלום בצהריים.

שלמה גהרסי: הם על שם אבא של אימא שלי וסבא שלה.

שלמה גהרסי: שניהם, יוסף ושלום.

נורית קורן: אני מקווה שאולי אנחנו נמצא אותם.

נורית קורן: רחל - - -

שלמה גהרסי: הלוואי.

שלמה גהרסי: הלוואי.

נורית קורן: רחל תמשיך.

נורית קורן: אתה יכול אתה, פשוט רחל מזכירה את הנושא של צווי הגיוס.

שלמה גהרסי: היינו במעברה.

שלמה גהרסי: נכון שאני קצת מאריך, אבל - - -

נורית קורן: זה בסדר, אנחנו שומעים, כל הזמן לרשותנו.

שלמה גהרסי: מצאתי לי עבודה בחקלאות אצל בעל משק.

שלמה גהרסי: אמרתי: עשה לי טובה, שלם לי אפילו חצי מחיר, רק תן לי עבודה.

שלמה גהרסי: בסוף הוא קיבל אותי, ארבע שנים אני אצלו.

שלמה גהרסי: נאמן אצלו.

שלמה גהרסי: עבדתי במסירות נפש, לא נתתי לעצמי דקה לנוח, מזריחת השמש עד שקיעתה, בכדי שיהיה לי משהו.

שלמה גהרסי: אספתי קצת כסף, הלכתי לעורך דין בחיפה עם כסף.

שלמה גהרסי: נכנסתי לעורך דין ליד ארמון, היו שם עורכי דין, אני זוכר את זה טוב.

שלמה גהרסי: עליתי למעלה, אמרו פה יש עורכי דין.

שלמה גהרסי: נכנסתי לעורך דין אחד, אמרתי לו: יש לי שני אחים, אנחנו לא יודעים איפה הם.

שלמה גהרסי: אני מעמיד אותך עורך דין, קח כסף ותגיד לי איפה האחים שלי.

שלמה גהרסי: אולי אתה תעזור לי.

שלמה גהרסי: לקח את הכסף, אמר בעוד שבוע.

שלמה גהרסי: לקח את הכסף.

שלמה גהרסי: בעוד שבוע תבוא, תקבל תשובה.

שלמה גהרסי: באתי אחרי שבוע אליו, הוא אומר לי: אני לא יכול לטפל בעניין שלך.

שלמה גהרסי: למה?

שלמה גהרסי: מה קרה?

שלמה גהרסי: זה עורך דין.

שלמה גהרסי: לא, אני בורח מזה, לא רוצה.

שלמה גהרסי: המנהלת של בית התינוקות נמצאת בחוץ-לארץ ואין לי עם מי לדבר.

שלמה גהרסי: אז מה?

שלמה גהרסי: אתה עורך דין, תמשיך הלאה, אני אתן לך כסף.

שלמה גהרסי: הוא אומר: לא, אני לא רוצה בכלל.

שלמה גהרסי: לא רוצה בכלל לטפל בעניינים שלך.

שלמה גהרסי: אבל לא החזיר את הכסף.

שלמה גהרסי: רק תראי, זה לא בסדר.

שלמה גהרסי: נעזוב את זה.

שלמה גהרסי: לקחתי גם חוקר פרטי, לא עזר כלום.

נורית קורן: זה עוד לפני שהגיעו צווי גיוס.

שלמה גהרסי: כן.

שלמה גהרסי: את כל זה עשיתי אני, לא אבא שלי ולא אף אחד, ואני ילד בן 14-13.

שלמה גהרסי: אחר-כך בזמן הגיוס, כבר היינו בשיכון, במקום שישאירו אותנו, אנחנו באנו למושב.

שלמה גהרסי: שמו אותנו בשיכון.

שלמה גהרסי: המושב שלנו הוא מנצורה, מי שיודע.

שלמה גהרסי: צומת מנצורה הוא המקום שבו הייתה כל הקהילה הזאת והחקלאות שלה, זו אדמה שלהם.

שלמה גהרסי: הסוכנות אמרה זה שלכם, פה ייבנו לכם בתים.

שלמה גהרסי: נעזוב את זה, זה לא שייך לילדים, זו דוגמה.

שלמה גהרסי: כבר עלינו לשיכון.

שלמה גהרסי: ביום בהיר באו חיילים עם משאית, מחפשים עריקים.

שלמה גהרסי: אני עריק?

שלמה גהרסי: עוד לא התגייסתי לצבא.

שלמה גהרסי: מחפשים את אח שלי.

שלמה גהרסי: בלבולציה.

שלמה גהרסי: תסתכל בן כמה אני ובני כמה האחים שלי.

שלמה גהרסי: אני אומר לחיילים האלה שבתוך המשאית: מה אתה רוצה ממני?

שלמה גהרסי: אני עוד לא התגייסתי.

שלמה גהרסי: שום דבר, תעלה למשאית.

שלמה גהרסי: עליתי למשאית, אם לא, פחד אימים.

שלמה גהרסי: אני עולה למשאית, כל הלילה אנחנו עושים טיולי כתובות – יגור, לכיוון הצפון.

שלמה גהרסי: אני בכלל עוד לא מכיר את כל המקומות האלה.

שלמה גהרסי: כל הלילה.

שלמה גהרסי: בבוקר מורידים את כולנו, את כל מי שאספו מהבתים יחד איתי.

שלמה גהרסי: מורידים אותנו, אני רואה חיילי מילואים.

שלמה גהרסי: פתאום ראיתי אחד שאני מכיר, מיוקנעם.

שלמה גהרסי: הוא עשה מילואים שם.

שלמה גהרסי: הוא שאל אותי מה אתה עושה פה?

שלמה גהרסי: אמרתי: לקחו אותי בתור חייל, אני עריק, אני לא יודע מה אני.

שלמה גהרסי: החיילים אמרו הנה כל מה שאספנו.

שלמה גהרסי: המפקד במחנה עשה בדיקה – אני לא יודע אפילו איפה אני נמצא בכלל.

שלמה גהרסי: לא יודע איפה אני נמצא.

שלמה גהרסי: הוא אמר הוא משוחרר – כלומר אני – זה לא הוא.

שלמה גהרסי: ריבונו של עולם.

שלמה גהרסי: אמרו לי לך הביתה, זה הכול.

שלמה גהרסי: מה אני אלך הביתה?

שלמה גהרסי: אני יודע איפה אני נמצא?

שלמה גהרסי: בירח?

שלמה גהרסי: אני לא יודע איפה אני נמצא.

שלמה גהרסי: אני יוצא לכביש – אמרו פה יש כביש ראשי, אמרו לי תלך עד יוקנעם.

נורית קורן: הם עצרו אותך במקום לעצור את האחים.

שלמה גהרסי: במקום יוסף.

שלמה גהרסי: במקום האחים שלי שרשומים לגיוס.

שלמה גהרסי: אני עומד בכביש ומחכה.

שלמה גהרסי: עשרה רכבים עוברים, עד שאחד עוצר לך.

שלמה גהרסי: אני מגיע הביתה רק בערב מאיפה שהייתי.

שלמה גהרסי: שאלו אותי איפה היית?

שלמה גהרסי: איך המקום הזה?

שלמה גהרסי: לא יודע.

שלמה גהרסי: לא יודע, זה בירח, לא יודע איפה זה, מה זה בכלל.

שלמה גהרסי: אני ילד בן 14, מה אני יודע?

שלמה גהרסי: את כל זה עברנו, הגעתי הביתה, ברוך ה', בטרמפים שעות על גבי שעות.

שלמה גהרסי: אני אקצר בנושא הזה, כי אני רואה שכל אחד עסוק עם עצמו.

שלמה גהרסי: הגיע הזמן, אבא שלי נפטר בן 85.

שלמה גהרסי: הלכתי לעפולה למשרד הפנים להגיד להם שאבא שלי נפטר ואני רוצה לדעת אם יש לי עוד אחים כדי לחלק את הירושה ככה.

שלמה גהרסי: הלכתי עם סיבה, לחלק את הירושה, אם יש לי עוד אחים חיים.

שלמה גהרסי: הלכתי, אבא שלי נפטר, ואני רוצה לדעת מה עם אחים שלי, איפה הם חיים.

שלמה גהרסי: אמרו לי תמלא טופס על יוסף.

שלמה גהרסי: על שלום כבר יש עיגול.

שלמה גהרסי: תמלא טופס על יוסף.

שלמה גהרסי: הלכתי עם הבן שלי, הוא נהג.

שלמה גהרסי: מילאתי טופס.

שלמה גהרסי: טופס עולה שמונה שקלים.

שלמה גהרסי: אני ממלא טופס, את כל מה שכתוב בטופס.

שלמה גהרסי: מסרתי להם את הטופס.

שלמה גהרסי: הבן שלי אמר לי: אבא, תמלא טופס גם על שלום.

שלמה גהרסי: אמרתי לו: אתה רוצה לשגע את המשרד הזה?

שלמה גהרסי: מה זה תמלא לשלום?

שלמה גהרסי: שלום כבר מת.

שלמה גהרסי: יש לי אמונה.

שלמה גהרסי: אני אומר הם עשו עיגול – הם בני אדם – על השם של שלום, הוא מת.

שלמה גהרסי: לא צריך לעשות שיגעונות במשרדים.

שלמה גהרסי: הוא אמר: מה אכפת לך?

שלמה גהרסי: זה עולה שמונה שקלים, תמלא, מה יכול לקרות?

שלמה גהרסי: מילאנו טופס על שלום, ולי באמת הייתה אמונה באנשים שאמרו שהוא מת.

שלמה גהרסי: אמרתי יוסף לא.

שלמה גהרסי: נתן לי את הטופס – סמרו שערותיי.

שלמה גהרסי: אני מקבל שהוא גר ביוקנעם.

שלמה גהרסי: שלום גר ביוקנעם, זה שכבר יש עליו עיגול.

שלמה גהרסי: יוסף לא כתבו עליו שהוא מת.

נורית קורן: כשאתה מילאת את צו הירושה, כתבת את השמות של שני האחים.

שלמה גהרסי: כל אחד בנפרד.

נורית קורן: כן, כן, אבל מילאת טופס על שניהם, על כל האחים.

נורית קורן: ורק על שלום היה כתוב שהוא גר ביוקנעם?

רחל דותן: לא, על יוסף, שהוא גר ביוקנעם, ושלום נפטר ב-64', ולא ב – הוא גילה לראשונה ששלום - - -

שלמה גהרסי: איזה שקר זה?

שלמה גהרסי: אמרתי: תן לי תעודת פטירה, אתה אומר שהוא מת.

שלמה גהרסי: הוא חי ביוקנעם עד שמת.

שלמה גהרסי: תן לי תעודת פטירה.

שלמה גהרסי: נתן לי תעודת פטירה.

שלמה גהרסי: אני מקבל תעודת פטירה, לא כתוב איפה נפטר, אין חתימת רופא, לא כתוב שום דבר.

שלמה גהרסי: כלום לא כתוב.

נורית קורן: אלו כבר תעודות הפטירה של ועדת קדמי.

נורית קורן: ב-95' אלו תעודות הפטירה של ועדת קדמי.

שלמה גהרסי: נורא ואיום.

שלמה גהרסי: לקחתי את זה ושמתי את זה בשבילי כמו כספת, הוכחה.

שלמה גהרסי: אמרתם מת – הוא חי.

שלמה גהרסי: את מבינה?

שלמה גהרסי: אימא שלי – גם אבא, אבל במיוחד אימא – יום אחד לא שכחה את שני האחים.

שלמה גהרסי: היא עברה את גיל 100 ב-15.

רחל דותן: היא נפטרה בגיל 115.

רחל דותן: בלי כרטיס קופת חולים, היא לא הייתה - - -

שלמה גהרסי: לא מכירה קופת חולים.

שלמה גהרסי: היא לא רצתה שאחות תיגע בה.

שלמה גהרסי: עד כדי כך בריאה.

שלמה גהרסי: ישבתי על ידה שבוע לפני שהלכה לעולמה.

שלמה גהרסי: היא אומרת לי: שלמה, מתי האחים שלך יבואו?

שלמה גהרסי: אני מחכה לאחים שלך.

שלמה גהרסי: איפה יוסף?

שלמה גהרסי: איפה שלום?

נורית קורן: כמו כל האימהות.

שלמה גהרסי: ואני מרגיע אותה ואומר לה: אימא, הם עוד יבואו.

שלמה גהרסי: הם עוד יבואו.

שלמה גהרסי: ככה אני אומר לה, שבוע לפני שנפרדה מהעולם.

נורית קורן: כמה מצער.

נורית קורן: רחל, יש עוד משהו שאת רוצה להשלים?

רחל דותן: כן.

רחל דותן: מבחינת המסמכים – אני גם אתן לכם העתק – ראשית, בקצרה אני אגיד שיש גם תלונות במשטרה, אבי לא סיפר.

נורית קורן: יש גם תלונה במשטרה?

רחל דותן: זה מופיע גם בתיקים, תלונות במשטרה של סבא ושל סבתא, מספר פעמים, מספר שנים, עד שאמרו להם אין שום מוצא.

רחל דותן: בתיק שהוצאנו מהארכיון – אבי העיד בוועדה הממלכתית והוא הציג להם את תעודת הפטירה מ-64'.

רחל דותן: סבי העיד בוועדת בהלול-מינקובסקי.

רחל דותן: ואף על-פי כן, מסקנות הוועדה לגבי שלום, כך הם כותבים: עולה בוודאות כי שלום – אף על-פי שהייתה בפני הוועדה ממלכתית תעודת פטירה מ-64', הם מציינים: מן המידע לעיל בוודאות עולה כי שלום בן דוד ולולו גהרסי נפטר כתוצאה מרעלת ב-4 בינואר 50' בבית החולים פרדס-חנה, וזאת כשלושה שבועות לאחר מועד העלייה לארץ.

רחל דותן: מקום קבורתו של שלום לא אותר.

נורית קורן: ואתם יודעים שאימא היניקה.

נורית קורן: שלושה חודשים היא עוד היניקה אותם.

רחל דותן: בדיוק.

רחל דותן: ויתרה מזאת, יש שלושה מועדי פטירה, גם לפי המסמכים.

נורית קורן: את בדקת בספר הנפטרים של בית החולים, מה שהתפרסם עכשיו?

רחל דותן: לא.

רחל דותן: לא.

רחל דותן: לא.

רחל דותן: עדיין לא.

נורית קורן: תבדקי גם כן בספר הנפטרים שפורסם.

נורית קורן: הרי לכל תיק יש את הספר, אפשר לנסות לראות, ואנחנו נתחיל להתחקות.

רחל דותן: לגבי יוסף: אין בידי הוועדה כל ממצא היכול להצביע על גורלו של יוסף בן דוד.

רחל דותן: נציין כי ארכיוני בתי החולים באר-יעקב ועין שמר הושמדו ורשימות שנערכו בבית העלמין באר-יעקב אבדו.

רחל דותן: הוועדה משתתפת בצער המשפחה.

רחל דותן: וככה למעשה סיימו את העניין.

רחל דותן: אין שום מושג אם הוא חי או מת, כלום.

רחל דותן: לא ידוע כלום על גורלו, מה עלה בגורלו.

רחל דותן: אני רוצה להזכיר דבר נוסף, שלפני הסרת החיסיון אני הלכתי לארכיון כעורכת דין עם ייפוי כוח מאבי וצילמתי את כל התיק.

רחל דותן: לפי הסרת החיסיון.

רחל דותן: לאחר שהחיסיון הוסר, הורדתי את התיק הסרוק, ואני רואה שיש הבדלים.

נורית קורן: יש הבדלים בתיק?

רחל דותן: יש הבדלים.

רחל דותן: יש מסמכים שנמצאים כאן, יש מסמכים חסרים.

רחל דותן: ממש לא אותו דבר.

נורית קורן: יש מסמכים שהושחרו?

רחל דותן: כן.

נורית קורן: מה שהושחר - - -

אפרת יהושוע: גם אצלי יש מסמכים שהושחרו.

נורית קורן: גם אצלך הושחרו?

רחל דותן: וישנם הבדלים.

רחל דותן: אני צילמתי מהארכיון לפני הסרת החיסיון.

רחל דותן: צילמתי אישית.

נורית קורן: לאחר שאת קיבלת את כל המסמכים שאת צילמת, את ראית שזה מספר רץ ויש לך את כל התיק עצמו, או שגם לך היה חסר?

רחל דותן: גם לי חסרים דפים.

רחל דותן: יש מספור לא רציף.

רחל דותן: יתרה מזאת, בסריקה לא רואים את מה שאני ראיתי בתיק.

רחל דותן: בתיק ראיתי ששלוש החתימות של השופטים, יעקב קדמי, דליה קובל ודוד מימון – חתיכה גזורה עם החתימות של שלושת השופטים, וזה מודבק.

רחל דותן: בסריקה אי-אפשר לראות את זה.

רחל דותן: כשאני ראיתי את התיק אישית לפני הסרת החיסיון, את רואה שהדביקו מעל המסמך את חתימת שלושת השופטים.

נורית קורן: רחל, מכיוון שעבר מספיק זמן מאז שהמסמכים התפרסמו, אני חושבת שאת צריכה לכתוב בקשה לגנז לבוא ולראות את התיק שוב.

נורית קורן: להגיד שיש סתירות, ואת רוצה לראות את התיק הנכון, וגם לפתוח את המושחר, כי הם אמרו לי בפירוש שאם המשפחה תבקש לראות את מה שמושחר וזו לא בעיה – יש שם בעיה של הגנה על פרטיות של מישהו אחר – אז הם ייתנו למשפחה, לכל משפחה.

רחל דותן: אז אני יכולה להגיד בשמך?

רחל דותן: מפני שכשאני ניסיתי אחרי הסרת החיסיון שוב לבקש את התיק, לא קיבלתי הסכמה, אבל זה היה ממש בסמוך.

נורית קורן: אחרי שעבר זמן, אני רוצה לראות אם יקבלו את הבקשה שלך או לא.

נורית קורן: אם הם יסרבו, אז אני אכנס.

נורית קורן: אני לא רוצה דרך הוועדה כי זה מקרה בוחן.

נורית קורן: אם עכשיו את מבקשת והם לא ייתנו, סימן שהם לא נותנים גם לאנשים אחרים.

אפרת יהושוע: למי לפנות?

נורית קורן: לגנז, לארכיון, יש מייל שאפשר לפנות אליהם.

מירב שמעון: מה שחשוב, שתוודאי שכל המסמכים שראית בעבר נמצאים גם היום.

מירב שמעון: זה הכי חשוב.

מירב שמעון: ואם יש סתירה, תודיעי לנו.

רחל דותן: לכן צילמתי את הכול לפני הסרת החיסיון.

מירב שמעון: תוודאי שכל מה שצילמת, יש אותו גם היום.

אפרת יהושוע: אני רוצה להוסיף שאנחנו גם קיבלנו הביתה צו גיוס.

אפרת יהושוע: אני אישית העלמתי את זה מההורים כדי שהם לא יחשבו שמצאו אותו.

אפרת יהושוע: לא שמרתי את צו הגיוס, לצערי, העלמתי אותו.

אפרת יהושוע: שוב אני אומרת, לאורך כל עשרות השנים חיפשנו, לרגע לא הנחנו מהסיפור הזה, כך שלא נחנו עשר שנים.

אפרת יהושוע: לאורך כל הזמן חיפשנו וחיפשנו בכל אמצעי התקשורת, אני פניתי אפילו ל"אבודים" ולכל מי שרק אפשר.

אפרת יהושוע: והגענו עד פה.

נורית קורן: האמת היא שבדיון הראשון שקיימנו עם כל המשרדים, ניסינו איכשהו לקבל את התשובה למה נשלחו צווי גיוס?

נורית קורן: זה אומר משהו.

נורית קורן: הם אמרו: אין לנו תעודת פטירה רשמית, ואין תעודת פטירה רשמית, אז הוא ימשיך להופיע.

אפרת יהושוע: הוא גם מופיע על הכתובת של ההורים שלי.

אפרת יהושוע: ההורים שלי עברו מלוד לרעננה, והעבירו אותו גם לרעננה.

נורית קורן: בגלל שאין תעודת פטירה רשמית, זאת הבעיה.

נורית קורן: רחמים, אותך אני משאירה לסוף, בסדר?

אפרת יהושוע: ברשותך, חברת הכנסת, מחכים לי בחוץ.

אפרת יהושוע: תודה רבה לכם על העבודה שלכם, אני גאה בכם.

נורית קורן: תודה רבה גם לך.

נורית קורן: אפרת, תודה רבה שבאת.

נורית קורן: שמעון – אתם לא צריכים לדבר.

נורית קורן: מרים ושלום טס.

נורית קורן: אני אומרת נכון טס?

שלום טס: טס – טי"ת סמ"ך.

נורית קורן: אתה היחיד מתוך השלישייה, שלום?

שלום טס: לא.

שלום טס: לא.

נורית קורן: ספר את הסיפור, רק תציג את עצמך.

שלום טס: לי קוראים שלום.

שלום טס: הייתי בן שנתיים כשעלינו לארץ.

שלום טס: אני הבכור, הייתי בן יחיד בינתיים אז.

שלום טס: בשנת 51', בספטמבר – אני זוכר את התאריך הזה לפי מה שאמרו לי באחת הוועדות, מתי הם נולדו.

שלום טס: זאת הייתה שלישייה שאימא שלי ילדה.

שלום טס: אני זוכר את הלידה שלהם עד היום.

שלום טס: אני הייתי בן שלוש, שלוש וחצי בערך.

נורית קורן: איפה?

שלום טס: במעברה.

שלום טס: היינו במעברה.

נורית קורן: באוהל היא ילדה?

שלום טס: בבדון.

שלום טס: בבדון.

שלום טס: מה זה בדון?

שלום טס: הייתה קונסטרוקציה מקרשים, מתחו על זה ברזנטים עם מסמרים, בלי רצפה, בלי מים, בלי שום דבר.

שלום טס: אני ישבתי על אדן החלון, ואימא שלי ילדה את השלישייה.

שלום טס: הזמינו אמבולנס.

שלום טס: אני זוכר, האמבולנס התקרב ממש על-יד הבדון הזה.

שלום טס: הדודה שלי – או הסבתא, אני כבר לא זוכר – לקחה אותם באיזשהו מגש עם שמיכה, והעלתה אותם ואת אימא שלי לאמבולנס.

שלום טס: לקחו אותם לבית יולדות "ברנדס", ליד חדרה.

שלום טס: היה שם בית יולדות.

שלום טס: אחרי כמה ימים אימא שלי חזרה מבית היולדות בלי הילדים.

שלום טס: אמרו לה שהם צריכים להישאר בבית החולים כדי לטפל בהם כי הם לא מספיק חזקים.

שלום טס: בכל יום הייתה הולכת בבוקר ברגל מאליכין, מהמעברה, עד לבית היולדות.

שלום טס: הייתה הולכת ברגל יום-יום והייתה מגיעה לשם.

שלום טס: לא נתנו לה לראות את הילדים, היו שואבים לה חלב.

שלום טס: היו שואבים לה.

נורית קורן: לא נתנו בכלל.

שלום טס: לא נתנו לה.

שלום טס: במשך חודש שלם הייתה עושה את זה יום-יום, והם שואבים לה את החלב, והם מאכילים אותם.

שלום טס: אבל לתת לה לראות את הילדים לא הרשו לה.

שלום טס: אחרי חודש, כמנהגה, הלכה יום אחד עוד פעם לתת להם את החלב שהיה צריך לתת להם, ואף אחד לא ניגש אליה.

שלום טס: אף אחד לא ניגש אליה בפרוזדור, עד שאיזו אחות הגיעה ושאלה אותה: גברת, מה את עושה כאן?

שלום טס: היא אומרת: באתי להאכיל את הילדים, לתת חלב לילדים.

שלום טס: היא אומרת לה – ככה, בצורה הזאת: גברת, תלכי הביתה, הם מתו.

שלום טס: ככה, בחוסר רגישות כזאת, זה משהו מזעזע.

נורית קורן: יש להם מספרי תעודת זהות?

נורית קורן: מכיוון שהם נולדו באוהל, יש להם מספרי תעודת זהות?

נורית קורן: יש לכם?

שלום טס: אני חושב שהיה להם.

שלום טס: אני יודע שהם היו רשומים.

נורית קורן: היו רשומים בתעודת הזהות?

שלום טס: אחד.

שלום טס: לפחות אחד, רשמו אותו עם שם.

שלום טס: בנושא הזה, אבא שלי אמר לי שבא איש אחד למעברה, כשעוד היינו במעברה, ושאל אותו איזה שמות אתם רוצים לתת לילדים?

שלום טס: אבא שלי אמר:

שלום טס: לאחד אני רוצה לקרוא חיים.

שלום טס: חיים על שם אבא שלו.

שלום טס: לגבי השניים הנותרים, אני לא יודע מה היה שם.

שלום טס: זה הסיפור, שאמרו לה שהם מתו.

נורית קורן: ואף אחד לא התלונן בוועדות.

שלום טס: לא, דווקא הלכנו, בוועדה של מימון היינו.

שלום טס: היינו בירושלים, אני הצטרפתי לאימא שלי.

שלום טס: הם אמרו ששניהם מתו באותו היום.

שלום טס: הם אמרו רק שניים, ואימא שלי לא הכחישה לגמרי את השלישי.

שלום טס: היא אמרה שאולי השלישי נולד חלש, משהו כזה, וגירדו אותו, משהו כזה.

שלום טס: אבל אני יודע שהיא ילדה אותם בבית.

שלום טס: גם היא כנראה עברה איזו שכחה.

נורית קורן: בטח, שהיא לא יכלה לדעת בדיוק מה קורה.

נורית קורן: ההורים עוד בחיים?

שלום טס: לא, שניהם לא.

שלום טס: אבא שלי נפטר ב-2002, ואימא שלי לפני שנה.

נורית קורן: ועשיתם צו קיום צוואה או משהו, או שלא עשיתם שום הליך משפטי?

שלום טס: לא.

שלום טס: לא.

נורית קורן: לא עשיתם.

מרים טס: מבחינתה של האימא נשארו לה שבעה ילדים.

מרים טס: היא לא דיברה על זה.

שלום טס: כנראה שהיא הייתה בטראומה.

מרים טס: עד שיום אחד, כעבור כמה שנים, היא הרגישה שבגלל שהיא לא עיבדה את האבל, הכול אטום לה, היא בדיכאון עמוק.

מרים טס: גם אחד האחים שלו, בלי קשר, נהרג בתאונת דרכים, ופתאום הכול פרץ לה.

נורית קורן: צריך גם פה לנסות.

נורית קורן: צריך את תעודות הזהות של ההורים, של האימא, לראות אם יש מספר תעודת זהות, כדי שנוכל בכל זאת - - -

שלום טס: בתיק שלהם, אני חושב - - -

נורית קורן: נכנסתם עכשיו לתיק של הארכיון?

שלום טס: כן.

נורית קורן: ומה ראיתם שם?

שלום טס: מה שראיתי שם, הסיכום שנתנו לנו בוועדה של דוד מימון.

מרים טס: שהם מתו.

שלום טס: הם לא חידשו שום דבר.

נורית קורן: אנחנו נרשום גם את המקרה הזה.

מרים טס: אני רוצה לספר שאני עליתי עם ההורים שלי, הייתי בת שנה.

מרים טס: עלינו לעתלית, למחנה עולים.

מרים טס: אימא שלי הייתה, כמו כל תמניה, אישה תמימה.

מרים טס: היא רואה שפתאום זאת בוכה.

מרים טס: למה את בוכה?

מרים טס: אמרו שהבן שלי מת.

מרים טס: פתאום ההיא בוכה.

מרים טס: למה את בוכה?

מרים טס: הבת שלי מתה.

מרים טס: זה היה יותר מדי.

מרים טס: יותר מדי.

מרים טס: בתימן לא היו רופאים ולא היה כלום, ולא הייתה תמותה כל כך גבוהה.

מרים טס: אז היא החביאה אותי.

מרים טס: היו באים – הכול בסדר, היא בסדר.

מרים טס: בערב היא הייתה הולכת מהר, רוחצת אותי ומחזירה.

מרים טס: מאז זה נחרט בתודעה.

נורית קורן: היו הרבה הורים שהבינו שחוטפים ילדים ושמרו על הילדים.

נורית קורן: תודה לכם.

נורית קורן: רחמים, הגענו אליך.

נורית קורן: בבקשה, הסיפור שלך.

רחמים קרוה: הסיפור שלי הוא שני מקרים.

רחמים קרוה: אחד הוא של אימא שלי שנעלמה, או נחטפה, אני לא יודע איך לקרוא לזה.

רחמים קרוה: הדבר השני הוא אחי.

נורית קורן: צריך להגיד שאימא שלך הייתה בת כמה?

רחמים קרוה: אימא שלי הייתה בת כ-18 או 20, משהו באזור הזה.

רחמים קרוה: היא הייתה מאושפזת בבית החולים "אסף הרופא".

רחמים קרוה: אבי ביקר אותה במהלך אותו שבוע שהייתה מאושפזת, אחרי העלייה במספר חודשים בערך.

רחמים קרוה: ביקר אותה יום-יום במהלך שבוע, מדבר אתה בצורה צחה, כמו שאני מדבר אתכם, אתם בוודאי מבינים מה שאני אומר.

רחמים קרוה: ככה היא גם הבינה מה שהוא דיבר אתה.

רחמים קרוה: ביום השביעי הוא מגיע – המיטה ריקה.

רחמים קרוה: אז הוא שואל מסביב שם: מה קורה?

רחמים קרוה: אף אחד לא יודע.

רחמים קרוה: אנחנו לא יודעים.

רחמים קרוה: כולם שתקו.

רחמים קרוה: אז הוא הלך לפקידים, לפקידות, לאחיות.

רחמים קרוה: הוא שואל, אז אמרו לו: לך תחפש אותה.

רחמים קרוה: והוא בתמימותו באמת התחיל לחפש – נסע לחיפה, נסע לטבריה, התחיל לחפש בכל הארץ.

רחמים קרוה: אין קול ואין עונה, שום דבר.

רחמים קרוה: העניין נודע לי יחסית בגיל צעיר, לא כשהייתי ילד ממש, אלא בסביבות גיל 12 או 13, באזור הזה.

רחמים קרוה: ואז התוודעתי לכך שיש לי גם משפחה – אחים שלה, סבא, סבתא וכולי.

רחמים קרוה: לא ידעתי שאני ילד שאין לו אימא, למרות שהאם החורגת - - -

נורית קורן: גדלת בתוך כל המשפחה המורחבת.

נורית קורן: אבא נשא אישה נוספת.

רחמים קרוה: אני לא יודע איך נתנו לו להתחתן.

נורית קורן: הוא התחתן פה בארץ עם אישה נוספת?

רחמים קרוה: בארץ.

רחמים קרוה: עלה נשוי, וכשהיא נעלמה, אני לא יודע איך נתנו לו, מה קרה פה בדיוק.

רחמים קרוה: ועדת שלגי, כמו שהזכרתם, השופט כהן אמר במילים ברורות, הוא שידר ואמר שיש פה גוף – הוא אמר במילים האלו, שכל המקרים דומים, אחד לאחד, שחטפו ולקחו.

רחמים קרוה: זאת אומרת שיש פה איזה גוף מאחורי כל העניין הזה.

רחמים קרוה: זה לא בן אדם אחד שעשה את מה שעשה.

רחמים קרוה: מר עמי חובב, שהוזכר כמה פעמים, טיפל בנושא שלי, והייתי אתו בקשר הדוק.

רחמים קרוה: הוא אמר לי: אנחנו לא יודעים מה עלה בגורל אימא שלך.

רחמים קרוה: במילים האלה.

רחמים קרוה: זה גם כתוב כאן, יש לי פה ציטטות מהעיתונים.

רחמים קרוה: לאחר מכן מודיעים לי: לאימא שלך יש קבר בסגולה בפתח-תקווה.

רחמים קרוה: אני הולך לראות את הקבר.

רחמים קרוה: אני מסתכל – זה הקבר – כתוב כאן עומסי.

נורית קורן: וזה לא שם המשפחה שלה.

רחמים קרוה: אמרתי לפחות אם היה שם המשפחה הקודם.

נורית קורן: שם הנעורים.

רחמים קרוה: בדיוק, משפחת יתים, או משפחת קרוה, שהיא כבר נשואה.

רחמים קרוה: אבל לא זה ולא זה.

רחמים קרוה: זה אבא שלי, אגב.

רחמים קרוה: זה אבא שלי.

רחמים קרוה: הוא גם היה בוועדה, נתן עדות וכולי.

רחמים קרוה: כשהפנו אותנו לקבר של עומסי – יש לי כאן תעודת פטירה.

נורית קורן: תעודת פטירה שהוציאה ועדת שלגי או כהן?

רחמים קרוה: אני לא יודע.

רחמים קרוה: היא חדשה.

נורית קורן: מאיזה שנה?

רחמים קרוה: 95'.

נורית קורן: 95' זה אחרי ועדת כהן-קדמי.

נורית קורן: חמאמה כתוב שם בלי מספר זהות.

נורית קורן: זה בהרבה תעודות פטירה שהם הוציאו, ואחר-כך הם אמרו שתעודת הפטירה הזאת מושהית.

רחמים קרוה: יש להם מספר תעודת זהות, בסדר עולה כמובן – אני, אבא שלי, זיכרונו לברכה, האימא, האחים שלה וההורים שלה.

רחמים קרוה: סדר רץ אחד אחרי השני – 7, 8, 9 וכולי.

נורית קורן: כי כולם עלו ביחד.

רחמים קרוה: כשנודע לי העניין, כמו שאמרתי, בגיל הצעיר הזה, התחלתי אישית לרוץ בנושא הזה יחד עם אבא שלי לכל הוועדות, לכל הגופים.

רחמים קרוה: חיפשתי כל מסמך שאני יכול להגיע אליו.

רחמים קרוה: לצערי, לא מצאתי כלום – לא תעודה ולא תמונה.

רחמים קרוה: כלום.

רחמים קרוה: נסעתי למשפחה, לאחים שלה.

רחמים קרוה: גם מהם לא הצלחתי להשיג כלום.

רחמים קרוה: אין.

רחמים קרוה: בקבר הזה לא הרגשתי בכלל איזה קשר.

נורית קורן: בכלל רשום שם אחר.

נורית קורן: גם פה, לדעתי, מה שצריך לעשות זו תביעה לפתוח את הקבר ולבדוק שרידים של DNA, שאכן שרידי הגופה שנמצאים שם שייכים לאימא שלך.

נורית קורן: לדעתי, זה מה שצריך לעשות.

<מירב שמעון: היא הייתה בוגרת, אז צריכים להיות ממצאים.

נורית קורן: כן, היא הייתה בוגרת, אז אין שום בעיה בכלל שיהיו ממצאים.

<רחמים קרוה: וגם הגיל.

<רחמים קרוה: הגיל הוא פעם וחצי, אם לא יותר.

<רחמים קרוה: היא בת 35 פה כביכול.

נורית קורן: נכון, היא הייתה בשנות ה-20.

<רחמים קרוה: זה לא מסתדר בכלל.

נורית קורן: היא הייתה בבית חולים בגלל שהיא לא הרגישה טוב, לא בגלל שהיא ילדה או משהו.

נורית קורן: אתה מדבר על האח שחסר.

נורית קורן: האח שחסר, האח שנעלם, הוא שייך ליהודית.

<רחמים קרוה: ליהודית, נכון.

נורית קורן: ליהודית, מה שהיא סיפרה לנו בפעם הקודמת.

<קריאה: מי זאת יהודית?

<רחמים קרוה: האם החורגת.

נורית קורן: יהודית היא האימא החורגת שלו, זה אח שלו.

נורית קורן: אנחנו כבר שמענו את הסיפור שלה, סיפור מדהים.

נורית קורן: הילד הלך ברגל לבית החולים.

נורית קורן: הילד הלך, לקחו אותו ואמרו לה שהוא נפטר.

נורית קורן: הוא הלך ברגל, עוד קנו לו עוגיות בדרך.

נורית קורן: היא סיפרה לנו בדיון הקודם את הסיפור, זה היה סיפור מרגש ביותר.

נורית קורן: עוד משהו, רחמים?

<רחמים קרוה: היא נעדרה ב-49'.

<רחמים קרוה: אני רוצה לומר משהו, היא נעדרה ב-49', יש תעודת פטירה שהיא נפטרה ב-59'.

נורית קורן: עשר שנים.

<רחמים קרוה: אני שואל עשר שנים איפה היא הייתה?

<רחמים קרוה: נניח שהיא - - -

נורית קורן: אבל אמרתי לך, תעודת הפטירה הזאת היא תעודה מפוברקת, היא לא נכונה.

נורית קורן: זו תעודה שהוועדה כדי לסגור - - -

<רחמים קרוה: זאת 49', וזו – זה משהו אחר.

<רחמים קרוה: זו תעודה מודפסת.

נורית קורן: עשית שאילתה.

<רחמים קרוה: כן, בדיוק.

<רחמים קרוה: 59', ופה 49'.

<רחמים קרוה: פה זה כבר עם תעודת זהות.

נורית קורן: מירב, אנחנו לקחנו ממנו בפעם הקודמת את הניירות?

נורית קורן: העברנו, נכון?

נורית קורן: העברנו את זה למרשם האוכלוסין וההגירה.

נורית קורן: אנחנו נתחיל להתחקות גם אחרי המקרה הזה.

נורית קורן: במקרה של אימא שלך, בכלל לא דיברו על זה.

נורית קורן: צריך לציין פה שהוועדה לא רצתה לקבל את - - -

<רחמים קרוה: לא, היא דנה, שאלו אותי ואת אבא שלי שאלות.

<רחמים קרוה: לאחר מכן הם כותבים – יש לי פה ציטטות – שהם לא נוגעים בעניין של מבוגרים.

<רחמים קרוה: ככה הם אמרו.

<רחמים קרוה: אני שואל, נניח שהיא נפטרה באמת, ניקח בחשבון, אז איך נתנו לאבא שלי - - -

נורית קורן: אם היא נפטרה והוציאו תעודה, אז נתנו לו אישור.

נורית קורן: אבל אתה יודע שבאותן שנים, מספיק שרב היה נותן אישור שהאישה נפטרה, אפשרו לו להתחתן עם עוד אחת.

נורית קורן: בשנים הראשונות של קום המדינה.

נורית קורן: אפשרו את זה.

נורית קורן: עשו כל מיני דברים.

<רחמים קרוה: מי מימן את הקבורה הזאת?

<מירב שמעון: שאלנו, ואנחנו מחכים לתשובות בעניין שלך.

נורית קורן: רחמים, מה שאפשר לעשות, גם לתת DNA.

נורית קורן: ב-27.4.

<רחמים קרוה: אני מוזמן ל-27.

נורית קורן: תבוא, תן דגימת DNA.

נורית קורן: אני חושבת שצריך גם לפנות בתביעה לפתוח את הקבר ולבדוק שאכן אותה אישה היא אימא שלך.

<רחמים קרוה: אני רוצה לומר משהו, אמרו לי – אמרתי לך, גם תמונה לא הצלחתי להשיג – שהיא הייתה מאוד יפה.

<רחמים קרוה: מאוד יפה.

<רחמים קרוה: מאיפה אני לוקח את זה?

<רחמים קרוה: כשהכרתי את הסבתא, הלכתי לראות אותה – אגב, מהרגע שהבת שלה נעלמה, הסבתא שלי, היא הייתה על ערש דווי, היא הייתה במיטה שלה עד יומה האחרון.

<רחמים קרוה: בגיל מבוגר, עם כל הצער, היא הייתה נראית חלקה, הפנים שלה – זה מדהים לראות אישה מבוגרת שנראית ככה.

נורית קורן: לצערי הרב, הרבה משפחות, לא מספיק שלקחו להם את הילדים, זה הפיל את כל המשפחה.

נורית קורן: הילדים גדלו ביחד עם היגון הזה של ההורים, יש משפחות רבות שהתפרקו, יש ילדים שלקחו אותם למעונות של ויצ"ו, פנימיות, לא שפר מזלם.

נורית קורן: יש הרבה משפחות שהתפרקו בגלל מה שקרה.

<מרים טס: נכון, אבא שלו היה אומר: מכרת את הילדים.

נורית קורן: זה עוול נורא שגם דור אחרי שילם את המחיר.

נורית קורן: אני רוצה לסכם.

נורית קורן: אתה גדלת בחיים קשים ביותר.

נורית קורן: השתדלו למענך לעשות לך חיים טובים.

<רחמים קרוה: האימא החורגת באמת השתדלה.

<רחמים קרוה: פניתי ל"אבודים" בנושא הזה, לגברת צופית גרנט.

<רחמים קרוה: כמובן, דחו אותנו.

<רחמים קרוה: נראה אם יש לי משהו להוסיף כאן.

<רחמים קרוה: זה פחות או יותר.

<רחמים קרוה: לגבי ישראל - - -

נורית קורן: ישראל – אנחנו מטפלים בנפרד מול דורית.

נורית קורן: אנחנו העברנו את המסמכים שלך.

נורית קורן: אני מקווה שבגלל החג זה לא יתעכב.

נורית קורן: אנחנו נקבל ממאיר תשובות, הוא הבטיח לטפל בזה.

נורית קורן: צריך לציין את כל השרים שנתנו הוראות – לכל השרים של המשרדים הרלוונטיים, כמו המשרד לשירותי דת, משרד הפנים, משרד הבריאות, רווחה, המשרד לביטחון פנים, שכל השרים נתנו הוראה חד-משמעית לאנשי המקצוע לסייע לוועדה הזאת בכל מה שאנחנו מבקשים.

נורית קורן: זה חשוב ביותר – וכאן אני צריכה לשבח גם את השרים וגם את אנשי המקצוע שנרתמים, כי הם יודעים שזאת ההזדמנות האחרונה שלנו לקבל איזושהי תשובה ולהביא ניירות בפרשה הזאת.

<רחמים קרוה: צריך לשבח אותך קודם כל, שהרמת את הנושא.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אני רוצה לסכם.

<קריאה: אני רק רוצה הבהרה לגבי בדיקות ה-DNA.

נורית קורן: אני רק אסכם.

<רחל דותן: אני רוצה רק להגיד, חברת הכנסת נורית קורן, ממש תודה לך על כל הפעילות.

<רחל דותן: אני שומעת את זה מהמון אנשים.

<רחל דותן: תודה רבה לך על הכול, שהרמת את הכפפה בנושא הזה.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: זה נושא כאוב מאוד.

נורית קורן: גם אני תמניה, שמעתי את זה בבית אבא.

נורית קורן: זה נושא חשוב.

נורית קורן: לחמותי יש גם אחות, יש גם סיפור, זה פשוט השפיע עלי כל הזמן.

נורית קורן: מסתבר שבפריימריז שלי אנשים שאלו אותי ואני אמרתי שאני אפעל.

נורית קורן: אני אפילו לא זכרתי את זה, הזכיר לי את זה חבר הכנסת יואב קיש כשהוועדה נפתחה.

נורית קורן: ואני מאוד מקווה שאנחנו נצליח לעלות על דרך המלך ולתת תשובות – התשובות האלה חשובות ביותר – ולמצוא למה הוציאו תעודות פטירה כאלה?

נורית קורן: למה נשלחו צווי גיוס?

נורית קורן: למה לאנשים האלה שנעלמו אין סטטוס שהם נפטרו?

נורית קורן: אין.

נורית קורן: יש כאן חור שחור גדול מאוד שצריך לנסות ולהאיר אותו ולמצוא איזשהו קצה חוט.

נורית קורן: אני רוצה לסכם שהיום שמענו את העדויות שלכם, עדויות קשות.

נורית קורן: שמענו משפחות שכן התלוננו, שמענו משפחות שלא התלוננו בעבר.

נורית קורן: היה חשוב לי, כי התיעוד של אלה שלא התלוננו נרשם פה בוועדה.

נורית קורן: לי חשוב שזה נעשה בכנסת, כי סוף-סוף מדינת ישראל מבינה שהפרשה הזאת של ילדי תימן, מזרח ובלקן אכן הייתה.

נורית קורן: אכן הייתה.

נורית קורן: וזה המקום שבו כל התיעוד וכל הדברים יישמרו בו.

נורית קורן: ושוב, אני תמיד מזכירה, ואני מאוד מבקשת מאנשים שמחזיקים בחומרים שיבואו לתת לוועדה את החומרים כדי שנוכל להקים כאן ארכיון ולנסות להנציח את כל הפרשה כולה.

נורית קורן: אז אני מודה לכולכם על הסבלנות.

נורית קורן: לגבי ה-DNA, ב-27.4 אנחנו עושים סבב.

נורית קורן: שוב, לא כוועדה, אלא כשדולה.

נורית קורן: אנחנו עושים את הבדיקות.

נורית קורן: הבדיקות צריכות להיות וולונטריות, שאתם מסכימים לבוא ולעשות.

נורית קורן: צריך להגיד שהפגשתי שתי משפחות שעשו בדיקות DNA, והצלחנו איכשהו להתחקות אחרי האנשים.

נורית קורן: חשוב לתת את דגימות ה-DNA כי אנחנו לא יודעים מה יילד יום.

<רחמים קרוה: איפה אנחנו - - -

נורית קורן: תשאירו לנו את מספר הטלפון, אנחנו נעביר לחברה.

נורית קורן: תודה רבה לכולם, אני נועלת את הישיבה.