ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 476, 2017-03-07 12:00

אלי אלאלוף: צהריים טובים.

אלי אלאלוף: אני מתנצל על האיחור שנבע מסיום דיון והצבעה על חוק היסטורי שישפיע על החברה הישראלית, זה הנושא של השירות האזרחי, של המתנדבים לשירות האזרחי כיום במספר של כמעט 16,000 צעירים שמתנדבים בכל תחומי החיים ואכן האיחור נבע מסיום הדיון הזה.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שאני פותח את הדיון היום בהתרגשות גדולה.

אלי אלאלוף: הדיון הקשור למשבר בהדסה, וכמה שניסיתי ופעלתי, אני בטוח שגם החברים שלי, במיוחד איציק שמולי, שהביא את זה לדיון יחד עם - - - היוזמה שלי לוועדת הבריאות, אנחנו ניסינו וחשבנו שהפעילות שלנו צריכה להיות מאחורי הדיון הציבורי, כדי לנסות ולהשאיר לכם את היכולת להגיע להבנה בין הצדדים.

אלי אלאלוף: לצערי אנחנו היום נמצאים כאילו בין שני צדדים, אבל בעצם יש משבר אחד לרפואה, במיוחד לתחום הזה – רפואת ילדים – הנושא האונקולוגי.

אלי אלאלוף: אני לא מציע שאנחנו, ודאי לא אני במיוחד, לא אעיז להביע פה דעה מקצועית כלשהי.

אלי אלאלוף: אני רק רוצה להיות פה למי שלא יכול לדבר ובמיוחד לילדים שמטופלים היום במחלקה הזאת.

אלי אלאלוף: אני שמעתי הבוקר במקרה את אימו של נתנאל ולחשוב שהילדים לא מודעים למשבר שמסביבם, הם יודעים בדיוק.

אלי אלאלוף: והם יודעים במעמד, במצב פסיכולוגי אישי מאד מאד קשה, שלא תמיד יש להם את הכלים שכביכול אנחנו המבוגרים יודעים להתמודד איתם.

אלי אלאלוף: הילדים שבמחלקה, כל אחד בעולמו, חי את המשבר הזה.

אלי אלאלוף: אני לא יודע אם ביום שכביכול המשבר יסתיים, עבורם הוא נגמר.

אלי אלאלוף: אני בטוח שיהיו עליהם עוד השלכות.

אלי אלאלוף: ההתפתחות העתידית שלהם, כשיפנו בריאים ושלמים, תושפע מהמשבר שנאלצו לחיות.

אלי אלאלוף: אני לא בטוח שכולנו חיינו את המשבר בראייה שלהם ובסבל שלהם ובתקווה שבהצלחה של טיפולם בעתיד.

אלי אלאלוף: לכן אני מבקש שבכל הדיון הזה תחשבו אך ורק במיוחד עליהם.

אלי אלאלוף: אם היה משבר טכני בין ההנהלה לבין גוף מתחתיו זה אפילו לא היה מעניין.

אלי אלאלוף: אני רוצה למשוך את תשומת ליבכם ובקשתי אליכם - ואני מעיז להגיד את זה עוד לפני שהחברים שלי דיברו - תחשבו נון-סטופ על הילדים האלה, שזקוקים כל כך לכם, הרופאים וכל כך לכם מערכת הבריאות, כי אנחנו רוצים רק לשרת אתכם שתמצאו דרך לחזור לעבודה, בתנאים הטובים ביותר לילדים.

אלי אלאלוף: אנחנו כוועדה נעשה מעכשיו מעקב מתמיד.

אלי אלאלוף: אם צריך דיון בשבוע, נעשה דיון בשבוע.

אלי אלאלוף: נעשה ישיבות עם כל הגורמים.

אלי אלאלוף: אני יודע שיש גורמים שלא רצו להיפגש עם הורים.

אלי אלאלוף: איציק שמולי ידידי אמר לי.

אלי אלאלוף: אני אומר לכם, אנחנו כן מוכנים.

אלי אלאלוף: אין לי שום דבר נגד, רק לסיים את המשבר הזה בהקדם האפשרי, אם אפשר בימים הקרובים, אם לא ביום הזה.

אלי אלאלוף: יש מהלכים שנעשו.

אלי אלאלוף: ביקשו להכניס גורם שיגשר ביניכם.

אלי אלאלוף: התהליך הזה לא הסתיים, למרות שיש הודעה תקשורתית.

אלי אלאלוף: במקרה אני מכיר את האיש, הוא מאד ראוי לעסוק בזה, אבל ניכנס לתמונה כשההליך של הסכמת הצדדים יתקבל.

אלי אלאלוף: אני חוזר ואומר, אנא מכם, רק הילדים מעניינים את כולנו, ודאי לא אנחנו.

אלי אלאלוף: אתם, אתם.

אלי אלאלוף: אני בטוח שכל מה שהושקע עד עכשיו זה לא היה כדי להגיע למשבר עבורינו.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אני נותן לחלק מחברי הכנסת לדבר, לפחות החלק המציע ומיד אני אבקש משני הפרופסורים החשובים לדבר ואחר כך נפתח לדיון בחזרה לחברי כנסת ולמי שיבקש את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: בבקשה, איציק שמולי.

איציק שמולי: תודה רבה אדוני יושב הראש.

איציק שמולי: ראשית אני חושב שאנחנו צריכים להודות לך ולוועדה הזאת.

איציק שמולי: אנחנו עוסקים כאן בקודש הקודשים של מערכת הבריאות.

איציק שמולי: ילדים שנאבקים מול המחלה אולי הכי קשה והכי ארורה שיכולה להיות ויחד עם אותם ילדים, צריך לזכור שנאבקים גם ההורים.

איציק שמולי: אני מלווה אתכם כבר קרוב לשנתיים עם המאבקים שלכם בכנסת, השדולה של ילדי הסרטן, ילדים חולי סרטן ואני רואה במה זה כרוך.

איציק שמולי: עצם העובדה שעכשיו אתם נדרשים במקום להיות 24/7 עם הילדים שלכם ולעשות אקרובאטיקה עם מקומות העבודה וכל המשימות והאתגרים שיש לכם, עכשיו בגלל המצב הזה אתם נדרשים לצאת לקרב, שהוא לא היה אמור להיות שלכם.

איציק שמולי: אתם בקרב על החיים של הילדים שלכם ועל הבריאות של הילדים שלכם.

איציק שמולי: והעובדה שעכשיו אתם, כפי שאתם סיפרתם לי בבוקר יוצאים למערכת הזאת, מערכה שהיא לא מעניינכם איך תראה ואיך תמומן מערכת הבריאות או איך תיראה מחלקה מסוימת בהדסה, זה לא היה צריך להטריד אתכם היום; ועצם העובדה שאתם נדרשים למאבק הזה, זו כבר תעודת עניות לכולנו.

איציק שמולי: אני רוצה להגיד לך אדוני יושב הראש, באמת כל הכבוד ותודה רבה שהוועדה הזאת ברשותך, תמיד משמשת פה קודם כל לציבור שקולו אינו נשמע.

איציק שמולי: וההורים האלה נמצאים במצב של חוסר אונים ומעידים באוזננו כבר כמה ימים, כבר שבועות אם לא כשבועיים מאז שהדיון הזה היה במליאת הכנסת, הם מדווחים לנו על תחושה של חוסר אונים.

איציק שמולי: גם אני כמוך, אדוני יושב הראש, לא אעז להגיד פה אפילו חצי מילה אחת ברמה המקצועית.

איציק שמולי: אני לא רופא, אפילו לא חלמתי להיות ואני לא יודע להגיד האם ילד הוא ילד או האם בית החולים צריך להתייחס לילד כמו אל מבוגר קטן.

איציק שמולי: אני לא יודע.

איציק שמולי: אבל אני כן יודע דבר אחד, שהמאבק הזה הוא מאבק על כסף.

איציק שמולי: זה מאבק אנושי, אבל הוא מאבק על כסף ואנחנו לא צריכים להתבלבל.

איציק שמולי: אדוני, פרופסור רוטשטיין, יש לי כל כך הרבה הערכה אליך, כי אתה לקחת על עצמך משימה כבירה.

איציק שמולי: לקחת את המקום הזה שנקרא בית חולים הדסה ולהבריא אותו.

איציק שמולי: לפני שנה-שנתיים אנחנו ראינו למצב מצב נקלע בית החולים.

איציק שמולי: ואתה צריך להביא תוצאה במקום הזה.

איציק שמולי: אבל אני כועס לא עליך ולא על בית החולים.

איציק שמולי: אני כועס על מערכת הבריאות, שהיא מעמידה אותך ואת בית חולים הדסה – ואתה לא צריך לענות לי על זה – וגם מחלקות אחרות בבתי חולים אחרים בארץ – במצב כזה שעכשיו כל תכנית הבראה, או חלק גדול ממנה, צריך ליפול על כתפיים של הורים וילדים חולי סרטן.

איציק שמולי: לדעתי זה מעשה שהוא לא מוסרי מבחינתה של מערכת הבריאות.

איציק שמולי: אתה נמצא בסד, אני חושב שאי אפשר לעמוד בו.

איציק שמולי: מצד אחד הורים שאומרים לך – אתם יודעים כמה פעמים מהבוקר, אדוני יושב הראש – שמעתי את השם מירה?

איציק שמולי: מי זאת המלאכית הזאת מירה, שמסתובבת פה בין הילדים.

<זאב רוטשטיין: היא פה.

איציק שמולי: עם בובות בכיס של הרופא.

איציק שמולי: פשוט.

איציק שמולי: וואלה.

איציק שמולי: אתה שומע את כל הסיפורים של ההורים, הלב מתרחב.

איציק שמולי: רופאים בלי שישי, בלי שבת, בלי יום, בלי לילה, עוזבים את הכל ובאים להיות הגננת השנייה של הילדים.

איציק שמולי: לא רופאה, הגננת השנייה של הילדים.

איציק שמולי: ומצד שני אומר פרופסור רוטשטיין, מה אתם רוצים שאני אעשה עם הילד הבא שמגיע לבית החולים ואין לי בשבילו מקום?

איציק שמולי: ואני, על הדילמה הזאת, על הסד הזה, הבלתי אפשרי, שמערכת הבריאות מעמידה את ההורים ואת הילדים חולי הסרטן מצד אחד ואת בית החולים מצד שני, הדבר הזה לא יכול להתקיים.

איציק שמולי: זה הדבר הכי אנושי שיש, אבל זה ויכוח על כסף ואנחנו לא יכולים להתבלבל.

איציק שמולי: אני חושב שטוב עשה משרד הבריאות שהוא מתחיל למנות איזה שהוא מגשר בין הצדדים.

איציק שמולי: אני מבקש, אדוני יושב הראש, שאתה, עם הכוח שיש לוועדה הזאת, תוודא שגם קולם של ההורים ישמע בתהליך הזה.

איציק שמולי: הרי חלק גדול מהסיפור נוגע לעניינם.

איציק שמולי: זה לא יכול להיות שבסוף יסגרו איזה שהן הסכמות או דברים כלשהם מעל הראש של ההורים.

איציק שמולי: אני אומר לכם, אני לא מאחל את מה שאתם מתמודדים – אני מדבר למשפחות – לאף אחד.

איציק שמולי: אני אתכם כבר שנתיים ואני רואה במה זה כרוך.

איציק שמולי: ובעצם המחשבה שלכם, שאתם פוחדים לרדת למחלקה של המבוגרים, מבחינתי עד שבית החולים הדסה ועד שמשרד הבריאות ועד ששר הבריאות לא יצליחו להרגיע את החששות האלה, אתם לא צריכים לרדת לשום מקום.

איציק שמולי: לא צריכים לרדת לשום מקום.

איציק שמולי: וכשמדברים על אווירה טיפולית, זה לא רק הבלונים ולא רק הציורים של הילדים.

איציק שמולי: זה אנשים כמו ד"ר מירה ועוד חמישה מעמיתייך.

איציק שמולי: מצטער שאני מביך אותך, אבל אין ברירה.

איציק שמולי: דוגמא חיה לאיך צריכה להיראות מערכת הבריאות שלנו.

איציק שמולי: כך זה צריך להיראות.

איציק שמולי: תודה רבה אדוני יושב הראש.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: אני אבקש ברשות

אלי אלאלוף: כם מפרופסור רוטשטיין ואחר כך פרופסור וינטראוב.

<זאב רוטשטיין: אולי נהפוך את הסדר?

<זאב רוטשטיין: תן לו את הכבוד להיות הראשון.

אלי אלאלוף: בינתיים הבוס היחיד זה אני.

אלי אלאלוף: הפעם תרשה לי להיות בוס.

<זאב רוטשטיין: בסדר.

<זאב רוטשטיין: אמנם אני עולה חדשה בהדסה ויכולתי לטעון טענות מן הצדק ההגנתי, אבל אני לוקח את כל האחריות עלי.

<זאב רוטשטיין: המצוקה של ההורים וכל מה שקורה עכשיו, כואב לי מאד.

<זאב רוטשטיין: אני לא בא מעולם זר.

<זאב רוטשטיין: אני בא מעולם הרפואה הציבורית, שם ביליתי 38 שנים מחיי.

<זאב רוטשטיין: בהקשר לנושא של סרטן ילדים, הנושא הזה לא רק שהיה קרוב לליבי, אני חושב שמי שיבחן את מעשי בשנים האחרונות – כולל הכפלת מספר המיטות להשתלת מוח עצם במרכז הרפואי שיבא, כולל גידול של צוות נפלא, שדרך אגב מיקי אחד מהם, שגדל בשיבא ועבר להדסה – אני חושב שיש במה להתגאות וההורים במדינת ישראל יכולים להיות רגועים, כי הרמה הרפואית, איכות הרופאים והמסירות שלהם ללא קץ, היא שם דבר בכל העולם ובאים אלינו לראות מכל העולם מה אנחנו עושים.

<זאב רוטשטיין: נקלעתי למשבר ואני מנסה לפתור אותו בכוחותי הדלים ובמה שיש לי.

<זאב רוטשטיין: ובאמת, בכל המשבר הזה דבר אחד לא עוזב אותי וזה הילדים וההורים.

<זאב רוטשטיין: וכל מה שתואר פה – גם על ידי יושב הראש, גם על ידי חבר הכנסת שמולי ובטח נשמע גם יותר מצד הילדים ואולי גם ההורים – מאד נוגע לליבי ומאד כואב לי.

<זאב רוטשטיין: אני נחוש במה שלא יהיה לפתור ולצאת מהמשבר הזה, מה שנקרא מנצחים בשם הילדים וההורים, לא בשמנו.

<זאב רוטשטיין: אין לי אגו בנושא הזה בכלל.

<זאב רוטשטיין: אני גם רוצה להגיד לחבר הכנסת איציק שמולי, למרות שאנחנו במצב כלכלי מאד קשה, למרות שעדיין אין לי הבטחה שיהיה לי לשלם את המשכורת ב-1 באפריל, תלוי בהעברה של הממשלה, שמתעכבת בנושא, למרות זאת לא אחסוך אפילו לא שקל במה שרק אני יכול, על מנת לטפל בילדים ובמשפחות ואעשה את הכל.

<זאב רוטשטיין: גם הצרכים של המחלקה נוגעים לליבי ואני כתבתי גם לפרופסור וינטראוב, בכל הנושאים הכלכליים שהוא העלה - - -, לא עצרתי אותו מלקלוט אף רופא כדי שהעומס יקטן על הרופאים.

<זאב רוטשטיין: לא עצרתי אותו מלקלוט אחיות כדי לתת טיפול יותר טוב, למרות הסכם ההבראה שאני מחויב לעצור.

<זאב רוטשטיין: לא עצרתי אותו בעובדים סוציאליים ובפסיכולוגים ולא עצרתי אותו במשאבים.

<זאב רוטשטיין: אני נחוש, גם שיכלו כל הקיצין מסביב, להמשיך לטפל בילדים במקסימום היכולת ובמקסימום האיכות הניתנת.

<זאב רוטשטיין: יש חילוקי דעות בינינו ומישהו הזכיר את זה כבר כאן.

<זאב רוטשטיין: אין לנו חילוקי דעות ואנחנו תמימי דעים שילדים צריכים להיות ילדים ולא מבוגרים קטנים.

<זאב רוטשטיין: אין לנו חילוקי דעות שילדים צריכים להיות מטופלים בבית חולים לילדים וזאת שאיפתי בהדסה.

<זאב רוטשטיין: בבית חולים שיבא הצלחתי להגיע לזה.

<זאב רוטשטיין: בהדסה יש לנו בניין צר מידות שהוא אם וילד ומכיל גם נשים וגם ילדים, והפרויקט הראשון שהצעתי לנשות הדסה, זה כשהתמניתי לתפקיד לפני שנה, זה לבנות ליד בניין אם וילד בניין נשים ולהשאיר את כל הבניין כולו – מהמסד עד הטפחות – לילדים בלבד, שיאפשר לנו לתת יותר טיפולים בילדים.

<זאב רוטשטיין: אבל הדברים האלה לוקחים זמן ותקופת הביניים, בינינו, לא כל כך מעניינת את האבא או את האמא, הצרות של בית החולים.

<זאב רוטשטיין: הוא בצדק רואה את הילד מול עיניו ועכשיו אנחנו בתקופת ביניים.

<זאב רוטשטיין: ונשאלת שאלה מאד גדולה: מה אתה עושה בתקופת הביניים.

<זאב רוטשטיין: ופה פסקתי.

<זאב רוטשטיין: אני עומד אחרי הפסיקה שלי.

<זאב רוטשטיין: אני לא אמנע מאף ילד טיפול, גם כשנגמרו המיטות.

<זאב רוטשטיין: בהשתלת מוח עצם לילדים יש בסך הכל ארבע מיטות.

<זאב רוטשטיין: ברור שזה קטן.

<זאב רוטשטיין: ברור שצריכים להרחיב ואני נחוש להרחיב.

<זאב רוטשטיין: ובינתיים אני אנצל את הפאסיליטי היחידי שמתאים.

<זאב רוטשטיין: לביצוע השתלת מוח עצם צריכים חדרים סטריליים ותנאים נוספים, אבל כל הטיפול בילדים ייעשה תחת אגף הילדים, עם רופאי הילדים המעולים וכיסוי מלא של 24 שעות של אנשים, שהם המיומנים ביותר לטיפול בילדים.

<זאב רוטשטיין: זה נתתי את המילה ואת ההתחייבות שלי.

<זאב רוטשטיין: ועוד אמרתי משפט נוסף - - -

איילת נחמיאס ורבין: תוך כדי המשבר, פרופסור רוטשטיין.

<זאב רוטשטיין: ברגע שפנו אלי.

<זאב רוטשטיין: זאת הייתה תשובתי והיא בכתב ואפשר לראות אותה.

<זאב רוטשטיין: ויותר מכך, אמרתי עוד משהו, שהוא טיפה רגיש אבל אני אגיד אותו בכל אופן, כי המצפון שלי מחייב אותי להגיד את זה.

<זאב רוטשטיין: אני לא אסכים שבהדסה יהיה רופא שיסרב לטפל בילד או במבוגר כשהוא מחוץ למחלקה שלו.

<זאב רוטשטיין: אני חושב שהרופאים חייבים לטפל בכולם, בלי לבוא ולהגיד אני לא אטפל או בילד או מבוגר מחוץ למחלקה.

<זאב רוטשטיין: זה לא קביל עלי, אני לא אסכים לזה, זה לא המצפון שלי, זה לא מה שלימדו אותי בשנים ארוכות של רפואה ציבורית.

<זאב רוטשטיין: זה נושא שהוא חיוני וחשוב.

<זאב רוטשטיין: מעבר לשני הנושאים הללו, אני תמים דעים לחלוטין עם פרופסור מיקי וינטראוב בכל מה שדרוש לו.

<זאב רוטשטיין: ואני מתחייב שאם מיקי וצוותו יישארו בהדסה, אני אתן כתף ונעבוד כתף אל כתף למען המשפחות, למען הילדים, בכל מה שאנחנו יכולים לעשות.

<זאב רוטשטיין: זה מה שיש לי להגיד בקצרה, ותודה לך יושב הראש, שלקחת על עצמך לטפל בסוגיה כאובה זאת.

אלי אלאלוף: תודה, תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה, פרופסור וינטראוב.

<מיכאל וינטראוב: צהריים טובים.

<מיכאל וינטראוב: אני מאד מודה לחבר הכנסת אלאלוף על ההזמנה לוועדה.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו נמנעו עד היום באופן גורף מלדבר בתקשורת ופני הדברים כמו שאנחנו רואים אותם, לא הושמעו עד היום.

<מיכאל וינטראוב: אני מאד מבקש מיושב ראש הוועדה שיינתנו לי כמה דקות ללא הפרעות והגנת הוועדה להשמיע את טענותינו.

<מיכאל וינטראוב: קודם כל אני רוצה להציג את הרופאים שיושבים פה לצידי: פרופסור שושי וילק, שאחראית אצלנו על נושא ההמטולוגיה.

<מיכאל וינטראוב: ד"ר מירה חריט, שאחראית על טיפול בילדים עם לוקמיה.

<מיכאל וינטראוב: ד"ר טל בן עמי שאחראית על טיפול בילדים עם כשל מוח עצם.

<מיכאל וינטראוב: ד"ר יאיר פלד שאחראי על טיפול בגידולי עצם וד"ר איריס פריד, שאחראית על טיפול בגידולי מוח בילדים ולא נמצאת כאן בגלל סיבה אישית.

<מיכאל וינטראוב: אני התברכתי ואני מתגאה לעבוד עם חמשת האנשים האלה.

<מיכאל וינטראוב: אני חושב שאין צורך להגיד מילה יותר מאשר להציג אותם.

<מיכאל וינטראוב: וכל הטענות שהועלו עלינו בזמן האחרון, שאנחנו רודפי בצע, שאנחנו רודפי שררה, שאנחנו מחפשים תפקידים, שאנחנו הדסה הישנה ועוד כל מיני טענות מאלה, שאני אחזור עליהן עוד מעט, הכל שקר, הכל נועד להכפיש אותנו ואני לא מרגיש באמת צורך לענות על זה, אבל מפאת כבודה של הכנסת אני אכנס לפרטים.

<מיכאל וינטראוב: אלה הרופאים הכי טובים שהכרתי בימי.

<מיכאל וינטראוב: אנשים שעובדים 12-14 שעות ביום ברפואה ציבורית בלבד.

<מיכאל וינטראוב: אין שר"פ בקומה 5 בהמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים בהדסה.

<מיכאל וינטראוב: אף אחד מהרופאים האלה לא יצא מעולם מהמחלקה אחר הצהריים לעבוד במרפאה פרטית או אחרת.

<מיכאל וינטראוב: האנשים האלה מסתובבים אין ספור שעות בבית החולים כדי לטפל בילדים ובאנשים האלה ניסו להטיל דופי בזמן האחרון.

<מיכאל וינטראוב: והתפקיד שלי כאן – חוץ מאשר להסביר את חילוקי הדעות המקצועיים – יהיה לתבוע את עלבונם של הרופאים שלי על הביטויים האלה ואני אבקש את רשותכם להרחיב גם בזה.

<מיכאל וינטראוב: בחודש נובמבר 2016 הנהלת הדסה קיבלה החלטה בלי להתייעץ איתנו לפני.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו קיבלנו את ההודעה על ההחלטה הזו בעקיפין, במסמך שנמסר לנו למעשה בטעות.

<מיכאל וינטראוב: בהחלטה הזו הנהלת הדסה החליטה שמהיום והלאה כל הילדים המושתלים עוברים למחלקה של מבוגרים.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו היבענו אז ומביעים עד היום התנגדות מוחלטת וגורפת להחלטה הזו.

רויטל סויד: מתי התקבלה ההחלטה?

<מיכאל וינטראוב: אני לא יודע, כי לא הייתי שותף למסמכים שרצו בהנהלת הדסה.

<זאב רוטשטיין: מעולם לא הייתה החלטה כזאת.

<זאב רוטשטיין: אני מרים את ידי, אני נמצא בכנסת ישראל, לא מכיר החלטה כזאת ואת זה גם אמרתי בפגישתי הראשונה עם מיקי.

<זאב רוטשטיין: אין החלטה כזאת.

<זאב רוטשטיין: אני רוצה לחזור חזרה - - -

<מיכאל וינטראוב: זאת ההגנה שביקשתי מיושב ראש הוועדה.

<מיכאל וינטראוב: האם אני אוכל להביא את דברי בלי הפרעות?

<זאב רוטשטיין: חשוב מאד שאם יש טענה שאין לה אחיזות במציאות, אז אולי זה גם ירגיע את מיקי, כי אין החלטה כזאת, לא הייתה וגם לא תהיה החלטה כזאת.

<זאב רוטשטיין: איך?

<זאב רוטשטיין: זה לא עולה על דעתי אפילו שמישהו אצלנו בהנהלה חשב על הנושא הזה.

<זאב רוטשטיין: אני לא מכיר את הנייר שאומר עליו מיקי.

<זאב רוטשטיין: אז ביקשתי ממנו לראות את הנייר, לא קיבלתי את זה ממנו.

<קריאה: הוא פרופסור, הוא לא דוקטור.

<זאב רוטשטיין: ואם זאת הסיבה שיש לנו מחלוקת, אני יכול להרגיע את מיקי, אין החלטה.

<זאב רוטשטיין: כולם שמעו אותי.

<זאב רוטשטיין: התקשורת שמעה אותי ולכן אפשר להוריד את הסברה הזאת מסדר היום.

אלי אלאלוף: אוקיי, תודה.

אלי אלאלוף: אוקיי, שמענו.

אלי אלאלוף: הבנו את ההערה.

<מיכאל וינטראוב: אני חוזר על בקשתי - - -

אלי אלאלוף: בבקשה, פרופסור וינטראוב.

<מיכאל וינטראוב: שיינתן לי אחת ולתמיד לדבר בלי הפרעה ובלי קטיעה.

אלי אלאלוף: סליחה, אלף יש לך את הזכות ואת הזמן הנדרש.

<מיכאל וינטראוב: אוקיי, תודה.

אלי אלאלוף: אבל תאפשר לנו לפעמים לקבל הערות - - -

איילת נחמיאס ורבין: כן, תשובות.

אלי אלאלוף: ותוכל להתייחס.

<מיכאל וינטראוב: ב-14 בנובמבר היינו בפגישה בהנהלת הדסה ושם הבענו בכתב ובעל פה את ההתנגדות שלנו להחלטה.

<מיכאל וינטראוב: באותה ישיבה פרופסור רוטשטיין העלה את הטענה הזו, שאני המצאתי את ההחלטה הזו והיא לא הייתה.

<מיכאל וינטראוב: למרבה המזל ישבה פרופסור דינה בן יהודה בחדר, מנהלת המחלקה להמטולוגיה ילדים ובנוכחות שבעה אנשים, אם אני זוכר נכון, שישבו בחדר, אמרה – אבל פרופסור רוטשטיין, גם אני הבנתי שזאת ההחלטה והילדים יעברו למחלקה של המבוגרים.

<מיכאל וינטראוב: אני לא המצאתי את ההחלטה הזו.

<מיכאל וינטראוב: אני שמעתי עליה לצערי הרב בעקיפין.

<מיכאל וינטראוב: לא התייעצו איתי ועם הרופאים הבכירים שלי על ההחלטה הזו וההחלטה הזו לא רק שהתקיימה, היא בוצעה הלכה למעשה בחודשים האחרונים.

<מיכאל וינטראוב: מונתה מנהלת למחלקה הזו, שבאה מהמחלקה שלנו.

<מיכאל וינטראוב: רופאה מצוינת עם הרבה זכויות.

<מיכאל וינטראוב: ילדים עוברים שם השתלת מוח עצם בימים אלה, ולכן להגיד שלא הייתה החלטה מעולם, אלה לא פני הדברים, אבל אני רוצה להמשיך.

רויטל סויד: זאת אומרת עוברים גם אצלכם במחלקה וגם אצל המבוגרים?

<מיכאל וינטראוב: אמת.

רויטל סויד: פרופסור, גם וגם?

אלי אלאלוף: כן, הוא אמר אמת.

<מיכאל וינטראוב: כן חברת הכנסת, גם וגם.

אלי אלאלוף: תנו לו בבקשה.

אלי אלאלוף: אני התחייבתי לשמוע אותו.

<זאב רוטשטיין: אנחנו מדברים רק על מצבים בהם - - -

אלי אלאלוף: לא, לא, אני מבקש.

אלי אלאלוף: זה לא דיון נוסף.

איילת נחמיאס ורבין: ברור, אבל המסקנות - - -

אלי אלאלוף: זה לא דיון מקביל.

אלי אלאלוף: חברי, חברי הכנסת - - -

איילת נחמיאס ורבין: ברור, פרופסור רוטשטין, אבל זה לא סותר את טענתו של פרופסור וינטראוב.

אלי אלאלוף: חברי, הפנייה של פרופסור וינטראוב לא הייתה רק אלי אלא גם אליכם.

אלי אלאלוף: אז בבקשה, פרופסור וינטראוב, בבקשה.

<מיכאל וינטראוב: טוב, עכשיו אני רוצה להסביר למה אנחנו מתנגדים להחלטה הזו ואני מוצא את עצמי במצב קצת אבסורדי.

<מיכאל וינטראוב: האם יש כאן מישהו שיבוא עם הבן שלו או עם הנכד שלו לחדר מיון בגיל 5 עם דלקת ריאות וישלחו אותו למחלקה הפנימית והוא יסכים?

<מיכאל וינטראוב: האם יעלה על דעתו של מישהו שיבוא ילד בן 6 או 7 עם התכווצות או פרכוס וישלחו אותו למחלקה לנוירולוגיה של המבוגרים?

<מיכאל וינטראוב: מכל טעם שהוא.

<מיכאל וינטראוב: בהדסה אין אף ילד שמאושפז במחלקות של מבוגרים ולכן זה קצת מוזר לי שאני בכלל צריך להסביר למה אנחנו מתנגדים, אבל אני אסביר בכל אופן.

<מיכאל וינטראוב: השתלת מוח עצם זו אחת הפרוצדורות הכי מסובכות, הכי קשות והכי מורכבות ברפואת ילדים.

<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע עצום.

<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע רפואי.

<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע סיעודי.

<מיכאל וינטראוב: זו פרוצדורה מסוכנת.

<מיכאל וינטראוב: זה תהליך שלוקח את הגוף של הילד עד הקצה, כדי לאפשר לו לחזור בחיים.

<מיכאל וינטראוב: את התהליך הזה אי אפשר לעשות בדרך שהיא קצת מקצועית או קצת מתפשרת.

<מיכאל וינטראוב: את התהליך הזה אפשר לעשות אך ורק בדרך הנכונה והטובה ביותר שיש.

<מיכאל וינטראוב: אין פשרות בהשתלות מוח עצם.

<מיכאל וינטראוב: חשוב לומר, מאד חשוב לומר, שאין בארץ באף מקום – יש בארץ 5 מחלקות שעושות השתלת מוח עצם בילדים – ברמב"ם, בשיבא, באיכילוב, בשניידר ובהדסה.

<מיכאל וינטראוב: אין אף מקום בארץ שבו ילדים נמצאים במחלקות של מבוגרים ואני משוכנע שמנהלי בתי חולים אחרים מתמודדים גם הם עם בעיות של תקציב וצורך להעלות פעילות.

<מיכאל וינטראוב: על נושא האימהות שמבקשות השתלה, אני תיכף אענה גם כן.

<מיכאל וינטראוב: אבל לעצם העניין המקצועי, גם האיגוד המקצועי להמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים, שיש לו את הסמכות להכשיר מומחים בתחום, הביע את עמדתו בסוגיה הזו באופן ברור.

<מיכאל וינטראוב: ילדים יושתלו אך ורק במחלקות של ילדים.

<מיכאל וינטראוב: יש שני מכתבים ממנהלות של מחלקות מקבילות אלי בארץ שהביעו את אותה עמדה.

<מיכאל וינטראוב: בשאלה המקצועית אין שאלה.

<מיכאל וינטראוב: ילדים הם לא מבוגרים קטנים.

<מיכאל וינטראוב: ילדים צריכים להיות מושתלים במערכת שבה ההשתלה מנוהלת 24 שעות ביממה על ידי מומחה להמטולוגיה-אונקולוגיה והשתלת מוח עצם בילדים, על ידי אחיות שרכשו הכשרה וניסיון בתחום, על ידי רוקח שמתמצה בילדים, עובדים סוציאליים שייתנו תמיכה לילדים ולהורים שעוברים משבר נורא.

<מיכאל וינטראוב: אי אפשר לאלתר בנושא הזה.

<מיכאל וינטראוב: אי אפשר לעשות את זה במחלקה שלא נבנתה לצורך העניין הזה.

<מיכאל וינטראוב: אז זאת הנקודה הכי חשובה ברמה המקצועית, כך אמרנו.

אלי אלאלוף: רק שאלה, ברשותך פרופסור.

אלי אלאלוף: לא הייתה שום התייעצות עד למסמך שקיבלת?

<מיכאל וינטראוב: שום דבר.

<מיכאל וינטראוב: במהלך חודש ספטמבר או אוקטובר, כשפגשתי את מר אורן לוי, המשנה למנכ"ל בנושא אחר, פנה אלי פרופסור רוטשטיין במסדרון ואמר לי – מיקי, יש לי תכניות גדולות לאותה רופאה במחלקה שלי.

<מיכאל וינטראוב: יש לי תכניות גדולות בשבילה מחוץ למחלקה שלך.

<מיכאל וינטראוב: אמרתי – פרופסור רוטשטיין, ראוי מאד שתזמין אותי לפגישה ותדבר איתי על התכניות האלה, קרוב לוודאי שתהיה להן השלכה גדולה על המחלקה.

<מיכאל וינטראוב: פרופסור רוטשטיין הסתובב והלך.

<מיכאל וינטראוב: לא שמעתי מאז שום דבר, חוץ ממסמך שכאמור הגיע אלי בטעות, שזו הייתה טיוטת מסמך עם פירוט איך תיבנה המחלקה האמורה.

<מיכאל וינטראוב: לא התייעצנו איתנו מעולם.

<מיכאל וינטראוב: עכשיו, יש פה שתי נקודות חשובות.

<מיכאל וינטראוב: אחת, יש פה את השאלה המקצועית.

<מיכאל וינטראוב: אין עליה עוררין מבחינתי ואני לא מכיר אף איש מקצוע שמערער עליה.

<מיכאל וינטראוב: יש פה עוד שתי נקודות מאד חשובות.

<מיכאל וינטראוב: אחת, לי מאד קשה לעבוד במוסד שבו ההנהלה לוקחת החלטה בתחום מקצועי כלשהו, החלטה קרדינאלית, ובוחרת לקדם דיון, החלטה, בלי להתייעץ עם אנשי המקצוע שיושבים אצלה בבית החולים.

<מיכאל וינטראוב: יש פה שישה רופאים מומחים, תעזבו אותי.

<מיכאל וינטראוב: יש פה חמישה מומחים מפוארים בתחום.

<מיכאל וינטראוב: תקראו להם, תשאלו מה היתרונות של ההחלטה, מה החסרונות שלה, מה החזקות שלה, מה החולשות שלה.

<מיכאל וינטראוב: תגידו שיש בעיה, אנחנו אלה שיודעים.

<מיכאל וינטראוב: מי עושה את כל ההשתלות בילדים בהדסה אם לא אנחנו?

<מיכאל וינטראוב: אני מאד מוטרד לעבוד במוסד שזה המודל הניהולי שלו, שאפשר לקבל החלטות קרדינאליות בלי להתייעץ עם המומחים.

<מיכאל וינטראוב: לא נעים לומר, בשבוע שעבר או לפני שבועיים, ישבנו שוב בחדר ההנהלה ופרופסור רוטשטיין – ישבו מולו ארבעה מומחים מהמחלקה שלי, שניים היו חסרים – אמר את המשפט הזה: אני מבין בהמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים יותר מכל היושבים בחדר הזה.

<מיכאל וינטראוב: אני חרד לעבוד תחת השלטון הזה.

<מיכאל וינטראוב: אני חושב שהמומחים זה המומחים.

<מיכאל וינטראוב: תפקידה של ההנהלה לאסוף את המומחים, לשמוע את דעתם ואחרי זה לקבל החלטות.

<מיכאל וינטראוב: אני לא כופר בסמכותה של ההנהלה להחליט.

<מיכאל וינטראוב: אם תבוא אלי מחר פרופסור וילק ותציע לי לעשות איזה שהוא משהו חדש בהמטולוגיה, אני אשאל אותה, אני אתייעץ איתה.

<מיכאל וינטראוב: אם אראה איזה משהו לגמרי חדשני אני אבקש – למרות שאני סומך עליה בעיניים עצומות – עוד דעות.

<מיכאל וינטראוב: אני לעולם כמנהל לא אקבל החלטות בתחום שאני לא משוכנע במאה אחוז שאני האיש הנכון להחליט.

<מיכאל וינטראוב: יתרה מזאת, לדיון הזה אני אזמין אנשים שאני יודע שמתנגדים לדעתי.

<מיכאל וינטראוב: שיאתגרו את החשיבה שלי.

<מיכאל וינטראוב: שיגידו – מיקי, אתה טועה.

<מיכאל וינטראוב: מסיבות א' ב' וג' אל תקבל את ההחלטה הזו.

<מיכאל וינטראוב: לא אקרא רק לאנשים שמסכימים איתי.

<מיכאל וינטראוב: התהליך הזה לא נעשה מעולם ולא יראו פה אף מסמך ותיעוד של אף שיחה שהתנהלה, לא איתי ולא עם חמשת המומחים האחרים בנושא הקשה הזה, של העברת ילדים להשתלה במוח עצם מבוגרים.

<מיכאל וינטראוב: מעולם לא התקיים הדיון הזה.

<מיכאל וינטראוב: דבר שלישי, זה נעשה, זה היה במודל של ניהול.

<מיכאל וינטראוב: כך בעיני לא מקבלים החלטות.

<מיכאל וינטראוב: אבל מעבר לזה, זה נעשה מאחורי הגב שלי כמנהל מחלקה, מעל הראש שלי כמנהל מחלקה ומי שנושא בסופו של דבר באחריות לשלומם של הילדים זה אני ואי אפשר לקבל החלטות כאלה בלי להתייעץ איתי ועם עמיתי.

<מיכאל וינטראוב: זה היה התהליך: החלטה שגויה.

<מיכאל וינטראוב: צורת קבלת החלטות שגויה והחלטה מאחורי הגב שלנו.

<מיכאל וינטראוב: אז זה לעניין ההחלטה עצמה.

<מיכאל וינטראוב: עכשיו אני רוצה להגיד עוד משהו.

<מיכאל וינטראוב: במהלך התהליך הזה אנחנו ניסינו לדבר עם ההנהלה הרבה פעמים.

<מיכאל וינטראוב: הגשנו מסמכים, דיברנו בעל פה ותוך כדי התהליך הזה, שאומרים לנו שלא התקבלה החלטה, גויסו לצורך הדיון מושגים חדשים ברפואת ילדים.

<מיכאל וינטראוב: אחד מהם היה ילדים גדולים.

<מיכאל וינטראוב: ההנהלה הודיעה לנו במסמכים כתובים, שילדים גדולים יושתלו במחלקה להשתלת מוח עצם מבוגרים.

<מיכאל וינטראוב: אני לא רוצה להקשות על חברי הוועדה ולשאול אותם מה הוא לדעתם ילד גדול, אבל לדעת הנהלת הדסה זה הילדים מעל גיל 5.

<מיכאל וינטראוב: אני לא מכיר החלטה כזו באף מקצוע ברפואת ילדים בעולם.

<מיכאל וינטראוב: באף בית חולים, באף תת תחום לילדים.

<מיכאל וינטראוב: ילד בן 5 ויום הוא ילד.

<מיכאל וינטראוב: הוא כמו ילד בן 4, כמו ילד בן 3 וכמו ילד בן שנתיים.

<מיכאל וינטראוב: ההנהלה צרפה למושג הזה מושג חדש, שהיא קראה לו סטאטוס קוו.

<מיכאל וינטראוב: היא טענה שבהדסה מעולם השתילו ילדים במחלקה ההיא.

<מיכאל וינטראוב: זה נכון.

<מיכאל וינטראוב: זה חטא קדום של הנהלות הדסה לדורותיהן, שלא היה להן את הכוח הניהולי להפסיק אותו.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו הבענו התנגדות עקבית כל השנים לדבר הזה, כל פעם ששאלו אותנו.

<מיכאל וינטראוב: אני גם מוכן לשלוף מסמכים בנושא הזה.

<מיכאל וינטראוב: בשנת 2008 כתב ד"ר יובל וייס, מנהל הדסה דאז, ההנהלה שואפת להפסיק השתלות מוח עצם בילדים במחלקה של המבוגרים.

<מיכאל וינטראוב: לצערי השאיפה הזו מעולם לא מומשה.

<מיכאל וינטראוב: ועכשיו באה ההנהלה, ממציאה מושג חדש של ילדים גדולים, ממציאה את הסטאטוס קוו – אני נזהר כי אני יושב בכנסת.

<מיכאל וינטראוב: אתם בוודאי מבינים סטאטוס קוו טוב ממני.

<מיכאל וינטראוב: סטאטוס קוו זה מצב ששני צדדים הסכימו לקיים אותו בחוסר ברירה.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו מעולם לא הסכמנו לסטאטוס קוו הזה ואנחנו לא מסכימים לו גם היום.

<מיכאל וינטראוב: ילדים צריכים להיות מושתלים אך ורק במסגרת של רפואת ילדים, כמו שהם צריכים לקבל טיפול כזה בכל תחום אחר.

<מיכאל וינטראוב: זה לעניין הילדים הגדולים.

אלי אלאלוף: אדוני, יש לי שאלה, תרשה לי פרופסור וינטראוב.

<מיכאל וינטראוב: בבקשה.

אלי אלאלוף: אני מרגיש את הכאב שלך.

אלי אלאלוף: אני מרגיש את המקצועיות.

אלי אלאלוף: כולם אומרים עליך רק שבחים וזה כנראה מגיע לך.

אלי אלאלוף: אני שומע על הצוות שלך.

אלי אלאלוף: בנקודת המשבר הנוכחית, מה הפתרון שלך?

<מיכאל וינטראוב: אני כבר אגיע לפתרון, ברשותך, אדוני יושב הראש.

<מיכאל וינטראוב: ברפואה יכולים להיות חילוקי דעות.

<מיכאל וינטראוב: זה לא מתמטיקה ולא פיזיקה.

<מיכאל וינטראוב: יכולים להיות חילוקי דעות קשים ואני למדתי בתור מנהל, אני 16 שנה בתפקיד הזה, לקבל על עצמי גם לפעמים שאני לא יכול לעשות את כל מה שאני רוצה.

<מיכאל וינטראוב: אבל יש גם צד אחר.

<מיכאל וינטראוב: אני במקצוע שלי מקבל מההורים את הזכות להיכנס איתם לחדר להיות שותף למצוקה הנוראית ביותר ולטפל בילד החולה שלהם, שחייו בסכנה.

<מיכאל וינטראוב: ויסלח לי רועי שיושב פה בחדר, כי הוא ילד מטופל שלנו.

<מיכאל וינטראוב: אני לא אוהב לדבר על זה ליד הילדים.

<מיכאל וינטראוב: כשאני יושב מול ההורים, אין לי רק את הזכות שהוזמנתי להשתתף בתהליך.

<מיכאל וינטראוב: יש עליו חובה מוחלטת להסתכל להורים האלה בעיניים, וכשהם ישאלו אותי – מיקי, אם אתה שולח אותי למנתח הזה – הוא הכי טוב שיש?

<מיכאל וינטראוב: אם אתה אומר לי ללכת לעבור השתלת מוח עצם במקום ההוא, זה הכי טוב שיש?

<מיכאל וינטראוב: והתשובה שאני וכל אחד מחמשת האנשים האלה שיושבים בחדר נותנים, באה אצלנו ממקום כאילו שאלו אותנו על הילד שלנו.

<מיכאל וינטראוב: ואני לעולם לא אסכים, בגלל שום פשרה, ולא חשוב מה יקראו לה – כספית, ארגונית, מערכתית – בנקודה הקשה הזו לעשות פשרות, כי אני לא אוכל להסתכל להורים בעיניים לעולם.

<מיכאל וינטראוב: בנושא השתלות מוח עצם – זאת פשרה.

<מיכאל וינטראוב: לא יעזור שום דבר.

<מיכאל וינטראוב: זמנית, קשורה לבינוי, השד יודע מה.

<מיכאל וינטראוב: זאת פשרה ואני לא יכול מול מצפוני לעשות פשרות בנושא הזה.

<מיכאל וינטראוב: ואתה שואל אותי למה הגענו למצב הזה?

אלי אלאלוף: אני חוזר על השאלה, פרופסור וינטראוב.

אלי אלאלוף: מה ההצעה היום לפתרון בעיניך.

<מיכאל וינטראוב: אני לא רוצה לדבר רק על היום, סליחה.

<מיכאל וינטראוב: אני רוצה לחזור אחורה.

<מיכאל וינטראוב: מה-15 בנובמבר, אנחנו מנהלים משא ומתן נמרץ עם הנהלת הדסה ולא קיבלנו פעם אחת תשובה לשאלה הזו.

<מיכאל וינטראוב: ההנהלה התבצרה בעמדה שלה, טענה בתוקף שיש ילדים גדולים, שיש סטאטוס קוו.

<מיכאל וינטראוב: לצערי הרב, בדיעבד היום, באיזה שהוא שלב, שילבנו בדיון הזה את הצרכים שהמחלקה צריכה כדי להפסיק לעבוד בעומס הנורא שאנחנו עובדים בו.

<מיכאל וינטראוב: זה נושא חשוב, אבל זה לא היה הנושא העיקרי.

<מיכאל וינטראוב: במסמך שהגשנו להנהלה ב-15 בנובמבר 2016, לא נאמרה מילה לא על משרות, לא על תקנים, לא על שום דבר.

<מיכאל וינטראוב: דיברנו אך ורק על הנושא המהותי.

<מיכאל וינטראוב: המקום היחיד שהזכרנו את העומס היה שלא רק שהנהלת הדסה מתכננת להעביר את הילדים לעשות שם עוד השתלות, אמרנו להם, לתכנית שלכם אין ידיים ורגליים.

<מיכאל וינטראוב: אין מומחים בהדסה שיכולים לטפל בעוד 10 השתלות במקום אחר.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו קורסים.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו עובדים 12 ו-14 שעות ביום, אנחנו לא מסוגלים לעשות יותר.

<מיכאל וינטראוב: וההנהלה ניסתה להלביש גם את התכנית הזו על הכתפיים האלה ואמרנו לא יקום ולא יהיה.

<מיכאל וינטראוב: אז זה לעניין הפתרון של אז.

<מיכאל וינטראוב: חשוב לומר עוד משהו .

<מיכאל וינטראוב: יש חילוקי דעות ויש רגעים מכוננים, שבהם אתה מבין שאתה לא יכול לדבר עם מי שעומד מולך.

<מיכאל וינטראוב: רגע כזה היה ב-31 בינואר 2017.

<מיכאל וינטראוב: קיבלתי הודעה מהנהלת בית החולים, שהחל מיום המחרת, ה-1 בפברואר, ההנהלה קובעת שמעכשיו יהיה תור חדש של כוננים בהשתלת מוח עצם.

<מיכאל וינטראוב: למי שלא מצוי, בבית חולים יש תורן.

<מיכאל וינטראוב: זה רופא צעיר, בדרך כלל בהתמחות, שמקבל את האחריות על החולים מארבע אחרי הצהריים ועד שמונה בבוקר.

<מיכאל וינטראוב: כל תורן בבית חולים מגובה בכונן, זה רופא מומחה לתחום.

<מיכאל וינטראוב: הוא למעשה הבן אדם שאחראי על שלומם של החולים בלילה.

<מיכאל וינטראוב: איתו התורן מתייעץ על כל שאלה רפואית שעולה, בין טלפון ובין שהכונן יצטרך לבוא.

<מיכאל וינטראוב: ותאמין לי שחמשת הרופאים שיושבים פה לצידי באים הרבה בכוננויות בלילה לבית החולים.

<מיכאל וינטראוב: אני קיבלתי מבית החולים מכתב שבו נאמר שהחל מלמחרת – ה-1 בפברואר – שימו לב להתראה – נקבע תור כוננים חדש של אנשים שיהיו אחראים על כל הילדים המושתלים ברחבי בית החולים –אצלנו ובמחלקת המבוגרים – ולמייל הזה צורפה רשימה של הכוננים לכל החודש.

<מיכאל וינטראוב: מתוך ארבעה כוננים ברשימה הזו, שלושה היו רופאים שאינם מומחים להמטולוגיה-אונקולוגיה והשתלות מוח עצם ילדים.

<מיכאל וינטראוב: אחת מהן, כף רגלה מעולם לא דרכה במחלקה שלנו.

<מיכאל וינטראוב: היא מעולם לא ראתה או טיפלה בילד מושתל ושני האחרים מומחים בתחומים משיקים באיזו שהיא צורה רחוקה לתחום שלנו.

<מיכאל וינטראוב: מעולם לא יכולים לעשות אצלי כוננות.

<מיכאל וינטראוב: עכשיו כתבנו מכתב חריף להנהלה.

<מיכאל וינטראוב: ציטטנו את חוזר המנכ"ל מתחילת שנת 2000 שקבע מה הוא כונן רפואי, על סמך אלפי פסיקות של בתי המשפט והתנאי הראשון להיות כונן רפואי זה מומחיות בתחום הרלבנטי.

<מיכאל וינטראוב: התנאי הזה לא התקיים במקרה הזה ואמרתי להנהלה – אני לא אתן לכונן הזה להיכנס למחלקה ואמרתי למי שכתב לי את המייל, שבמקרה היה מנהל אגף הילדים, אבל אין לי ספק שהמייל הזה הוצא על דעתה של ההנהלה – שאני מבקש ממנו לבוא ב-1 בפברואר למחלקה בשעה ארבע אחרי הצהריים, כשמתחילה הכוננות, להיכנס לחדרים של הילדים המושתלים, לעמוד מול ההורים.

<מיכאל וינטראוב: להגיד שלום, אני מנהל אגף הילדים.

<מיכאל וינטראוב: הרופאה הזו היא הרופאה הכוננית שאחראית על הילדים שלכם עד מחר בבוקר ואלה כישוריה לצורך התפקיד.

<מיכאל וינטראוב: אחרי שעתיים המייל הזה נמשך יחד עם התור.

<מיכאל וינטראוב: אבל השאלה בעיני איננה שאלה משפטית, אני מצטער.

<מיכאל וינטראוב: אני באותו יום - כמו שאמר ד"ר פלד במכתב ההתפטרות שלו - נסדק האמון שלי במקבלי ההחלטות בהדסה.

<מיכאל וינטראוב: מי שמוכן לקבל החלטה כזו ואי אפשר לבחול פה במילים - שמסכנת באופן ישיר את חיי הילדים.

<מיכאל וינטראוב: אם נאמר לי במייל הזה – אני מבקש שתביא את דברי לידיעת הצוות הרפואי והסיעודי במחלקה.

<מיכאל וינטראוב: זאת אומרת הציפייה ממני הייתה שאני אבוא לאחות שעובדת במשמרת ערב ולתורן ואגיד לו – הרופאה הזו, שאתה ואת ואני יודעים שאין בינה ובין השתלות מוח עצם שום דבר, היא אחראית עליכם עכשיו עד הבוקר; ושאני בתור מנהל המחלקה גם משלים עם זה.

<מיכאל וינטראוב: כשמישהו מוכן לעשות דבר כזה, לא משנה מה האג'נדה שלו - ראויה ככל שתהיה - להציל את הדסה, אין לי מושג - זה היה מעשה שמבחינתי - - -

אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, ברשותך, קשה לי להפסיק אותך, כי כל מילה היא קשה ומרשימה ואני בטוח שהיא מתבססת רק על עובדות, אבל אני רוצה להתקדם.

אלי אלאלוף: אני רוצה לעזור לכם.

<מיכאל וינטראוב: אז הנה, יש לי רק עוד נקודה אחת, שחשוב לי לומר, כי אתה שאלת אותי - - -

אלי אלאלוף: אנחנו רוצים, פרופסור וינטראוב - - -

<מיכאל וינטראוב: רק רגע, אבל זה חשוב.

<מיכאל וינטראוב: אני צריך - - -

אלי אלאלוף: אמרתי, כל מילה שלך היא מאד חשובה.

<מיכאל וינטראוב: לא, לא, אני גמרתי לדבר על העניין המקצועי.

<מיכאל וינטראוב: אתמול ב-YNET אמר פרופסור רוטשטיין את המילים הבאות.

אלי אלאלוף: לא, לא, פרופסור וינטראוב, סליחה.

<מיכאל וינטראוב: כשבאה אלי אמא - - -

אלי אלאלוף: לא, לא, יש לי בקשה.

אלי אלאלוף: אני מאד גס עם הסמכויות שלי, אבל יש לי סמכות אחת והיא לבקש להתייחס גם לצורך שלנו לעזור לך.

<מיכאל וינטראוב: אוקיי.

אלי אלאלוף: אנחנו מבקשים שתגיע לנקודה שאני באמת מבקש, תענה עליה, כי לדעתי היא חשובה ואני בטוח שהחברים, כדי לפתח את הדיון, כדי שנגיע לסיכום, שהרגשנו שאנחנו באנו לקדם אתכם, לעזור לכם להתקדם.

אלי אלאלוף: מה הפתרון היום, לאור כל מה שאתה אומר.

<מיכאל וינטראוב: הפתרון היחיד הוא – אנחנו הגשנו מכתבי התפטרות אישיים – אנחנו עם ההנהלה הזו לא יכולים לעבוד בשום פנים ואופן.

<מיכאל וינטראוב: ההתפטרות הזאת אינה קולקטיבית, כמו שניסתה ההנהלה להצהיר בתקשורת.

<מיכאל וינטראוב: יש פה שישה אנשים, הם לא ברווזים שרצים אחרי אמא מיקי ברווזה.

<מיכאל וינטראוב: כל אחד מהם כתב מכתב אישי מנוסח להפליא - אני מוכן להשאיר לכם אותו - שהסביר מדוע מה שקרה בארבעה החודשים האחרונים – הזמן לא עמד מלכת.

אלי אלאלוף: אז מה עושים מחר בבוקר?

<מיכאל וינטראוב: אז אני אסביר מה עושים בבוקר.

<מיכאל וינטראוב: קודם כל אתמול ב-YNET אמר פרופסור רוטשטיין את המילים הבאות:

<מיכאל וינטראוב: במחלקה להמטו-אונקולוגיה ילדים יש ארבע מיטות השתלה בלבד ואני לא יכול לעמוד מול אמא, שרופא אמר לה שהוא לא יעשה לילד שלה השתלה כי אין לו מיטה.

<מיכאל וינטראוב: מכאן כל אדם בר דעת מבין שששת האנשים שאני מייצג אותם פה ויושבים פה בחדר, הם קשי לב ורעים והם כדרך שבשגרה שולחים אמהות בוכות עם ילד על הכתפיים ומונעות מהילד הזה את ההשתלה.

<מיכאל וינטראוב: אז קודם כל בואו נדבר על העובדות.

<מיכאל וינטראוב: בהדסה, הצוות הזה - - -

אלי אלאלוף: אני מבקש ממך, פרופסור וינטראוב - - -

אורלי לוי אבקסיס: יש לי שאלה.

אורלי לוי אבקסיס: יש ילדים עכשיו - - -

אלי אלאלוף: לא, לא, סליחה.

אורלי לוי אבקסיס: אחרי ההשתלה במחלקה שלו שיישארו מחר בלי שום רופא?

איילת נחמיאס ורבין: לא, ההתפטרות תפעל מיוני.

אלי אלאלוף: אני מבקש, פרופסור וינטראוב, תגיד לי, כדי שזה יהיה מעשי – ההצעה לפתרון שלך למשבר הזה.

<מיכאל וינטראוב: ההצעה לפתרון שלנו הייתה עוד בתחילת הדרך, שאנחנו ננסה לבוא במשא ומתן עם הנהלת הדסה, אבל בהכירנו מקרוב את צורת ההתנהלות, חשבנו שנכון יהיה שנחפש גם חלופה.

<מיכאל וינטראוב: פתחנו במשא ומתן עם הנהלת שערי צדק, הייתה נכונות מלאה להעביר את המחלקה לשם.

<מיכאל וינטראוב: המשכנו אחרי זה לדבר עם הנהלת הדסה וכל מה שקרה בחודשים האחרונים זה מסוג הדברים שנאמרו ב-YNET.

<מיכאל וינטראוב: אמרו קבל עם ועדה במסדרונות של הדסה שבתי הקברות מלאים אנשים כמוני, שלא היה להם תחליף.

אלי אלאלוף: המסקנה שלך אדוני זה או לעבור לשערי צדק, או?

<קריאה: או כלום.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו התפטרנו.

<מיכאל וינטראוב: שערי צדק, כמו שמקובל במדינת ישראל, הגיש בקשה לפתוח מחלקה במשרד הבריאות, כי אי אפשר לפתוח - - -

אורלי לוי אבקסיס: - - -

<מיכאל וינטראוב: הבקשה הזו הוגשה למשרד הבריאות.

<מיכאל וינטראוב: משרד הבריאות ב-19 בפברואר דחה אותה בלי נימוק.

אלי אלאלוף: ומה עושים?

אלי אלאלוף: אז אני שוב חוזר – מה עם הילדים מחר בבוקר?

<מיכאל וינטראוב: אז אנחנו נשארים עם שתי חלופות.

מירב בן ארי: לא, הוא אומר שההתפטרות שלהם רק ביוני.

<מיכאל וינטראוב: מה עם הילדים?

<מיכאל וינטראוב: אנחנו במכתב ההתפטרות שלנו נתנו פרק זמן של שלושה חודשים למשרד הבריאות, לעזור לנו למצוא פתרון לילדים.

<מיכאל וינטראוב: אני לא אצטרך להגן פה על המחויבות של הרופאים שלי לילדים.

<מיכאל וינטראוב: הילדים וההורים אמרו את שלהם.

<מיכאל וינטראוב: יש אתר, לצערי, שנקרא הילדים של מיקי וינטראוב.

<מיכאל וינטראוב: זה הילדים של שושי, ושל מירה ושל טל ושל יאיר ושל איריס ושל עוד 45 שמות של אחיות ועובדים סוציאליים שאני לא אחזור עליהם.

איילת נחמיאס ורבין: קבוצה מדהימה.

<מיכאל וינטראוב: בפנינו יש רק שתי חלופות.

<מיכאל וינטראוב: בשלושת החודשים הקרובים אנחנו נעשה הכל להעביר את הילדים לידיהם של רופאים, שיקבלו את הטיפול על הילדים במקומנו בהדסה, כפי שהצהיר המנכ"ל כבר בפעם הראשונה במקומון בנובמבר, שבו נאמר – פרופסור וינטראוב, שהיה מנהל המחלקה להמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים והביע את רצונו לפרוש, יימצא לו מחליף ראוי.

<מיכאל וינטראוב: ומאז הבטיחו לנו מחליפים ראויים על ימין ועל שמאל וטרם ראינו אותם.

<מיכאל וינטראוב: אני אומר לחולים, אני מקווה מאד שיבוא מחליף ראוי, מצוין, מומחה במקומי, ואני מתחייב בנפשי שאת שלושת החודשים האלה אני אשקיע בלהעביר את הטיפול אליו, כך שיהיה לכם רופא מצוין.

רויטל סויד: זאת אומרת שמנוי וחתום איתך שאתה לא חוזר לבית החולים למחלקה, גם אם יימצא פתרון, גם אם תהיה התחייבות שלא יהיו השתלות של ילדים במחלקות של מבוגרים, גם אם תהיינה תוספת של מיטות?

<מיכאל וינטראוב: זה לא מנוי וגמור עימי, זה מנוי וגמור עם שישה רופאים בכירים.

רויטל סויד: כן, בסדר.

<מיכאל וינטראוב: כל אחד מהם ישב בבית, כי בתחילת התהליך ידענו שנשלם מחיר אישי נורא על התהליך הזה.

<מיכאל וינטראוב: אני אדם מבוגר יחסית.

<מיכאל וינטראוב: אם אני אפסיק לעבוד היום, אסתכל אחורה על החיים שלי, אני אחיה בשלום עם פנסיה מוקדמת.

<מיכאל וינטראוב: יש פה אנשים שיש להם 25 שנים של קריירה מפוארת שתרד עכשיו לטמיון, כי החלופה השנייה הייתה לפתוח מרכז נוסף בירושלים, שכל הצוות יעבוד בו וימשיך לטפל שם בילדים באותה מסירות שזה נעשה עד היום ומשרד הבריאות – בלי לנמק – דחה את הבקשה של שערי צדק.

<מיכאל וינטראוב: מבחינתנו זה סוף התהליך.

איילת נחמיאס ורבין: אבל פרופסור וינטראוב, האם אין פה מצב, סליחה שאני אומרת משהו קשה, כי אני חושבת שאתם עושים עבודת קודש, אבל אנחנו עדים בשנתיים האחרונות לסיטואציה מאד מאד מורכבת בעולמות אחרים לחלוטין בין הדסה לבין שערי צדק.

איילת נחמיאס ורבין: תחרויות על נוירו כירורגיה, שלא נדע על טראומות, על אירועים כמו טרור, על הפיגועים.

איילת נחמיאס ורבין: זה היה נורא ואיום.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו עברנו את זה פה.

מירב בן ארי: הפיגועים, כן, זה היה השיא.

איילת נחמיאס ורבין: היינו מזועזעים מזה ואני חרדה ואומרת את – סליחה אם זה נשמע כהאשמה – לא כלפיך, אלא אני חרדה שהיה פה מה שנקרא אשם תורם של בית חולים אחר שהתערב ועזר לייצר את המצב הזה ואני אגלה לך סוד פרופסור וינטראוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני מזה חודשיים חברה בזכותו של משה בניטה, אבא של נועם זיכרונו לברכה, בקבוצה שנקראת הילדים של פרופסור מיקי וינטראוב ואני עוקבת יום יום אחרי מה שנכתב שם.

איילת נחמיאס ורבין: אז ליבי ליבי אתכם, אבל יש לי תחושה שמישהו פה - - -

מירב בן ארי: יש מעורבות של שערי צדק.

איילת נחמיאס ורבין: כן, תשמע - - -

<מיכאל וינטראוב: בואו נפריך גם את האמירה הזו.

<מיכאל וינטראוב: אני רוצה לענות לך.

<מיכאל וינטראוב: הפנייה לשערי צדק הייתה פנייה שלי.

<מיכאל וינטראוב: שערי הצדק לא פנו אלי.

<מיכאל וינטראוב: לא דיברו איתי.

<מיכאל וינטראוב: לא פיתו אותי.

<מיכאל וינטראוב: לא ניסו לפגוע בהדסה.

איילת נחמיאס ורבין: מתי אתה פנית אליהם?

<מיכאל וינטראוב: אני באתי לפרופסור יונתן הלוי בפעם הראשונה ב-1 בנובמבר.

<מיכאל וינטראוב: אמרתי לו – הנהלת הדסה ואנחנו שרויים במשבר עמוק.

<מיכאל וינטראוב: אני לא מצליח - - -

אורלי לוי אבקסיס: זה - - - נחשפתם למסמך?

אורלי לוי אבקסיס: לפני 14 - - -

<מיכאל וינטראוב: זה לא - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, ברור.

<מיכאל וינטראוב: רגע, רגע.

<מיכאל וינטראוב: אני כמנהל מחלקה שומע במסדרונות שהולכים לפרק לי את המחלקה, עושים דברים מאחורי הגב שלי.

<מיכאל וינטראוב: כשאני מבקש מהמנכ"ל לדבר איתו על זה הוא קם והולך.

<מיכאל וינטראוב: אני מכיר את שיטת את הניהול בהדסה.

<מיכאל וינטראוב: אני רציתי לבדוק חלופה.

<מיכאל וינטראוב: עכשיו פרופסור רוטשטיין יש לו ביטוי מעניין.

<מיכאל וינטראוב: הוא קורא למי שמנהל משא ומתן עם בית חולים אחר, מישהו ששם לו אקדח על השולחן.

<מיכאל וינטראוב: פרופסור רוטשטיין מצד שני כותב לרופאי הדסה בפרסומים רבים שהוא ימשוך להדסה את טובי הכוכבים ברפואה בארץ.

<מיכאל וינטראוב: איך מושכים כוכב כמו ד"ר כרמלי בכלי דם ברמב"ם?

אלי אלאלוף: אוקיי, יש לי בקשה.

<מיכאל וינטראוב: מנהלים איתו משא ומתן.

<מיכאל וינטראוב: ואז הוא אומר בישיבת מנהלי מחלקות שמי ששם לו אקדח על השולחן הוא יורה לו בראש והכוונה הייתה אלי.

<מיכאל וינטראוב: שערי צדק לא פנו אלי.

אלי אלאלוף: אוקיי, פרופסור וינטראוב, תקשיב.

אורלי לוי אבקסיס: ביחס לרופאים עולם הדימויים שלכם מאד בעייתי.

<מיכאל וינטראוב: אני מסכים.

<מיכאל וינטראוב: זה לא עולם הדימויים שלי.

<מיכאל וינטראוב: לא אני טבעתי את המושג הזה.

<מיכאל וינטראוב: אני לא דיברתי - - -

אלי אלאלוף: יש לי בקשה.

<מיכאל וינטראוב: אני עונה לשאלה שלך עד הסוף.

<מיכאל וינטראוב: חשוב לי ששערי צדק לא - - -

אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, יש רק אדם שמנהל את הדיון פה.

<מיכאל וינטראוב: בבקשה.

אלי אלאלוף: בכל מילה שאמרת יש לי רק בקשה, לא להפוך את זה למלחמה בין בני אדם.

<מיכאל וינטראוב: אוקיי.

אלי אלאלוף: תשאיר את זה ברמה המקצועית, ברמה הרגשית אפילו ונזדהה איתך, אבל ברגע שאתה מעביר את זה לנימה אישית, אני חייב להגיד לך – זה לא המקום.

אלי אלאלוף: שתיים, אני רוצה להגיד - - -

<מיכאל וינטראוב: אני חושב שכשאומרים לי שאני משול לאנשים בבית קברות - - -

אלי אלאלוף: לא, עכשיו יש לי בקשה לאפשר לחברי הכנסת שלנו לדבר - - -

<מיכאל וינטראוב: ושאני פוגע בילדים?

אלי אלאלוף: אחר כך נחזור אליכם.

אלי אלאלוף: נשמע את איילת ואחר כך את רויטל.

<זאב רוטשטיין: אם אפשר יהיה לענות.

אלי אלאלוף: אני אתן לך.

אלי אלאלוף: אני בטוח שאתה חייב לענות, פרופסור רוטשטיין.

איילת נחמיאס ורבין: אני גם אתייחס אליך, ברשותך, פרופסור רוטשטיין, כי אני באמת עוקבת אחר המשבר בהדסה הרבה הרבה שנים ומאד מאד כואבת ואני מודה שאני מאד מאד מפחדת, שמעבר לניסיונות לשקם את בית החולים ואפילו הצגתי את זה בפני נשות הדסה, אני לא בטוחה שניתנים מספיק כלים ולזה התייחס חבר הכנסת שמולי בצורה מאד מדויקת.

איילת נחמיאס ורבין: אני קודם כל רוצה להגיד תודה לרופאים, כי כמו שאמרתי אני עוקבת אחרי הילדים של מיקי וינטראוב בפייסבוק בזכותו של משה בניטה, שהכרתי אותו לפני שנה.

אלי אלאלוף: אני מציע לחברי הכנסת להיות קצרים.

איילת נחמיאס ורבין: כן, אני מבטיחה לך.

אלי אלאלוף: ולא יותר מדי פרטים, כי יש לנו מעט זמן.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אני מבטיחה לך שאני אקצר.

אלי אלאלוף: זה על חשבון חברה שלך.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא על חשבון, אני עושה את שלי, בסדר?

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: אני אספר לכם רק דבר אחד קטן.

איילת נחמיאס ורבין: הבן שלי בן ה-5 נפצע בחוץ לארץ ביום שישי האחרון.

איילת נחמיאס ורבין: זה אפרופו מה שאמר מיקי וינטראוב.

איילת נחמיאס ורבין: זה במחלקה כירורגית.

איילת נחמיאס ורבין: הגענו למחלקה.

איילת נחמיאס ורבין: היו שם הרבה מאד מבוגרים, מיד לקחו אותו לחדר נפרד.

איילת נחמיאס ורבין: בכלל לא הייתה שאלה וזאת הייתה פציעה כירורגית.

איילת נחמיאס ורבין: לא הייתה שאלה שהוא יכול להיות עם מבוגרים.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מבינה – אני רציתי לשאול אותך את זה פרופסור וינטראוב – אבל מה שאני מבינה – אני הקשבתי לפרופסור רוטשטיין והייתה לי תחושה – תסלחי לי פרופסור רוטשטיין שאני מנסה לפרשן את דבריך – הייתה לי תחושה שהוא מנסה לרדת מהעץ.

איילת נחמיאס ורבין: אני מרגישה אצלכם שאין שום סיכוי לעשות אחורה פנה מהסיטואציה שנוצרה ואני מרגישה – אני אומרת את האמת – אני באמת מרגישה מבוהלת שבסוף המשפחות יישארו קורבנות של כן, של עימות בין בתי החולים, עימות שלא החל היום, ואני לא מאשימה פה אף אחד, פרופסור וינטראוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני מצביעה על בעיה שאנחנו כאן חברי הכנסת כבר עדים לה למעלה משנה, לדעתי שנתיים לפחות.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו רואים את התחרות הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: ואתה בעצמך עשית לנו איזה מדגם כזה של האירועים ועכשיו אתה אומר לנו שפנית לשערי צדק כבר בתחילת נובמבר.

איילת נחמיאס ורבין: אני נורא נורא מבינה – אני באה מהמגזר העסקי – אני מבינה מה זה חוסר אמון בין אנשים וחבר הכנסת אלאלוף, זה לא יכול להיות לא אישי.

איילת נחמיאס ורבין: זהו.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת אם אתה שמת לב, זה כבר מזמן עזב - - -

איציק שמולי: זה הכי אישי שבעולם.

איילת נחמיאס ורבין: זה הכי אישי שבעולם.

איילת נחמיאס ורבין: זה כבר בכלל לא נמצא במקום – סליחה שאני אומרת – אתם אנשי מקצוע מדהימים.

איילת נחמיאס ורבין: אני כן חלמתי להיות רופאה, אבל לא הייתי מוכשרת כמוכם.

איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת, זה ברור לי שזה אישי ולכן ברור לי גם ואני לא מבינה איך עושים רברס מהמצב הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני שוחחתי עם השר ליצמן כבר לפני חודש וחצי, אלי והוא אמר לי מה את מצפה שאני אעשה איילת?

איילת נחמיאס ורבין: מה את מצפה?

איילת נחמיאס ורבין: שאני פשוט אתן להם אישור לעבור לשערי צדק?

איילת נחמיאס ורבין: שמבחינת הילדים והמשפחות – וגם אמרתי את זה למשה.

איילת נחמיאס ורבין: אתה זוכר שדיברנו?

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי לך כן, תן להם לעבור, רק שילדים יהיה טיפול.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני יודעת שהדברים לא עובדים בצורה כזאת ואני לא יודעת אם המעבר לשערי צדק יפתור את הבעיה.

איילת נחמיאס ורבין: האם זה ייצר מספיק הזדמנויות ומספיק מיטות ואת הדרך שבה אתה רוצה לטפל.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתפללת בליבי, באמת ואני מאמינה לך ולרופאים שלך שאתם לא תעשו שום דבר שיפגע בילדים ובמשפחות, אבל בואו נודה על האמת – סליחה פרופסור רוטשטיין – אני מפנה את זה גם אליך.

איילת נחמיאס ורבין: בסופו של דבר זאת אחריות שלך לפתור את המשבר הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לכם מפה – ואתה הפנית בצדק את האצבע המאשימה למערכת הבריאות בעניין הכספי, אבל אני אומרת המשבר הזה על השולחן כבר כמה חודשים ואף אחד לא טיפל בו באת ולא ניסה לפתור אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אז מבחינתי לא נעשה כאן כלום עד עכשיו כדי להותיר את רועי עם וודאות טיפולית.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה.

רויטל סויד: אין לי ספק שכל מי שיושב כאן, המחויבות שלו היא קודם כל לחולים ולטיפול.

רויטל סויד: בין אם זה אתה, פרופסור רוטשטיין, כמנהל בית החולים ובין אם זה אתה, פרופסור וינטראוב ותרשו לי לומר וחמשת המלאכים שיושבים פה.

רויטל סויד: אבל אם אנחנו מגיעים למצב שאנחנו יושבים ושומעים פה היום על מחלקה שמתנהלת למופת, מצילה חיי אדם, אם אנחנו שומעים מהורים כבר כמה ימים, הורים שיש להם רק מילה טובה לומר לרופאים וזה דבר נדיר ברפואה היום.

רויטל סויד: אנחנו יודעים איך אנשים במצבים כאלה באים ומעבירים ביקורת על הרפואה, לרוב גם לא בצדק.

רויטל סויד: אם אנחנו שומעים את זה ואתם – פרופסור רוטשטיין – לא מסוגלים להשאיר את הרופאים האלה אצלכם, אז עם כל הכבוד, האשם לא יכול להיות ברופאים בשום צורה שהיא.

רויטל סויד: לא יכול להיות שיעמוד פה רופא, מנהל מחלקה, שמדבר מדם ליבו על המסירות שלו ושל כל הרופאים, ואני מצטערת שאני לא יכולה לחזור על השמות שלהם עכשיו פה.

רויטל סויד: ויבוא ויאמר על המחויבות שלהם ואומר יש פה החלטה שגויה, היא התקבלה בלי להתייעץ איתי, יש לי רק ארבע מיטות, אז אם יש מיטות גם אצל המבוגרים, אפשר להוסיף באותה מידה את המיטה גם אצל הילדים.

רויטל סויד: כי בסוף יבוא ילד גדול, בגיל 5 ויום, ויעבור השתלה אצל המבוגרים.

רויטל סויד: וכמו שהוא עובר אותה אצל המבוגרים, את אותה מיטה אפשר לשים גם במחלקת הילדים.

רויטל סויד: וכמו שיכולים להכשיר רופאה, שהיא יכולה לבוא ולשרת את הילדים ולטפל בהם אצל המבוגרים, אפשר להעביר את הילדים האלה למחלקת הילדים.

רויטל סויד: אז אם יש פה החלטות רפואיות שהן שגויות – ותרשו לי באמת – אני מבינה, פרופסור רוטשטיין, שהמתח שאתה נמצא בו, מתח הניהול שאתה נמצא בו, מחייב להשאיר את בית חולים הדסה לא צף מעל הראש, אלא להבראה.

רויטל סויד: אבל יש מקומות שבהם לא מתפשרים.

רויטל סויד: ואנחנו נמצאים פה כולנו ומדברים מדם ליבנו, כי יש פה ילדים שנלחמים על חייהם.

רויטל סויד: אני ליוויתי ילד כזה.

רויטל סויד: ילד.

רויטל סויד: אני ראיתי אותו, כשהמערכת החיסונית הייתה בשפל, שכשישבתי שם יכולתי להיכנס רק עם כיסוי.

רויטל סויד: כשכל מה שהוא רצה זה רק לפגוש את החברים שלו ולא יכול היה.

רויטל סויד: שהוא לא ראה את אחותו ולא ראה את המשפחה שלו כמעט, חוץ מההורים שיכולים להיכנס.

רויטל סויד: לאן אתה רוצה להעביר אותו?

רויטל סויד: עכשיו, מה זה רצף טיפולי?

רויטל סויד: רצף טיפולי זה גם רצף טיפולי נפשי.

רויטל סויד: מה?

רויטל סויד: כשאנחנו מטפלים בחולים אנחנו מטפלים בהם רק בזה שאנחנו נותנים להם את החומרים הנכונים, מקווים שנתנו להם את הטיפול הכי טוב?

רויטל סויד: יש פה גם חיבור רגשי ויש פה גם יכולות לטפל בילדים.

רויטל סויד: זה משהו מעבר.

רויטל סויד: איפה הם יהיו, במחלקה של מבוגרים שאין לי ספק שהיא מחלקה מצוינת.

רויטל סויד: לכן אנחנו נמצאים פה, כי עם כל הנכונות הטובה של כולם, בסופו של דבר הולכת מחלקה שהייתה אמורה להיות – היא כנראה – ואמורה להיות גולת הכותרת של בית החולים והיא יורדת לטמיון בגלל שאתם לא מסוגלים להידבר ביניכם?

רויטל סויד: מכיוון שמעבירים החלטות מעל הראש על מנהל המחלקה ושל הרופאים?

רויטל סויד: זה לא משהו שיכול בשום דרך וצורה שהיא להתקבל.

רויטל סויד: פרופסור וינטראוב, מהסב-טקסט, ממה ששמעתי ממך, אין דרך חזרה, ואני מבינה שכשיש משבר אמון, הוא משבר אמון.

רויטל סויד: אני מבינה את זה.

רויטל סויד: אני מבינה שכשיש משבר אמון קשה מאד ללכת אחורה ולהגיע להבנות, אבל אני פונה ומבקשת שאת משבר האמון הזה כן תפתרו, כדי שכן תישארו עם מחלקה, בבית חולים הדסה, עם עוד מיטות ועם התחייבות מפורשת שילדים, לא בגיל גדולים – בגיל 5 ויום – אלא גם לא בגיל 15, לא יעברו את ההשתלות האלה במחלקה של מבוגרים.

רויטל סויד: תודה.

אלי אלאלוף: שוב, אני פונה לחברי הכנסת, חברי, שאני מעיז להיות יותר דרסטי מאשר עם האחרים, בבקשה תקצרו.

אלי אלאלוף: אין לי ברירה.

אלי אלאלוף: אנחנו ביטלנו את ישיבה הבאה.

אלי אלאלוף: סליחה, דחינו לשעה שתיים במקום אחת.

רויטל סויד: אוקיי, אני אצטרך להתנצל.

רויטל סויד: אני פשוט הולכת.

אלי אלאלוף: אבל יש גבול, יש לנו אחריות לכמה דברים.

רויטל סויד: אוקיי.

רויטל סויד: אני אתנצל שאני עוזבת.

רויטל סויד: אני פשוט חייבת לנהל בעצמי דיון בוועדת חוקה.

אלי אלאלוף: אוקיי, את רואה?

אלי אלאלוף: אז תתחשבו באחרים גם, בבקשה, אני מבקש.

אלי אלאלוף: אני אשמח לשמוע אחד מההורים.

אלי אלאלוף: יש לי פה רשימה, אבל אחד.

אלי אלאלוף: הראשון שנרשם זה אורי יקיר.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<אורי יקיר: שלום לכולם.

<אורי יקיר: ממש לא פיללנו וחלמנו שאנחנו נצטרך להגיע למקום הזה.

<אורי יקיר: מעולם לא הופעתי באמצעי התקשורת, לא בכנסת וגם לא שאפתי לזה, אבל לצערנו, לפני קצת פחות מחודשיים בתנו הקטנה עדי, חלתה בלוקמיה והופנינו לאחר בדיקה ראשונית לבית החולים הדסה, וזאת אחרי שבשיחה עם רופא המשפחה הוא אמר חד משמעית שזה המרכז הכי טוב שנמצא פה באזור.

<אורי יקיר: שאלנו שניידר, איכילוב, שיבא, אמר אל תהססו בכלל, רק הדסה.

<אורי יקיר: אני טיפה רוצה להכניס לכם את הפן האישי, כי אולי זה הדבר הכי אמיתי פה.

<אורי יקיר: בסוף, כשעדי נסעה פעם ראשונה לבית חולים ואנחנו כבר התחיל לעבור לנו בראש – אתם צריכים המטולוגית בכירה והגענו וראינו את מירה, ד"ר מירה.

<אורי יקיר: אני תמיד משתדל לקרוא לה ד"ר מירה, למרות שהיא אף פעם לא מזכירה שיקראו לה דוקטור.

<אורי יקיר: איך שהיא ניגשה לעדי במיון, בכלל לא במחלקה, כשאנחנו נמצאים והיא אומרת – אני מצטערת, אבל זה לא נכון כרגע לעדי להיות פה, זה מסכן אותה ויש לנו בדיוק מיטה.

<אורי יקיר: במקרה יש לנו מיטה פנויה בקומה 5, בואו תעברו אלינו, נמשיך שם את הבדיקות ונתקדם.

<אורי יקיר: אנחנו עולים למעלה ורואים את השלט שכתוב מחלקה המטו-אונקולוגית ילדים.

<אורי יקיר: אף הורה בחלום הכי רע שלו לא רוצה לחשוב על הרגע שהוא יצטרך לצעוד פנימה עם הילד שלו לתוך המחלקה.

<אורי יקיר: למחרת כבר המשך הבדיקות ותחילת טיפול.

<אורי יקיר: מירה היא הגננת החדשה של עדי ואני לא אומר את זה סתם.

<אורי יקיר: כבר ביום הראשון הבנו שהשנה נגמר הגן.

<אורי יקיר: אני לא יודע להגיד, אבל אין לי מושג איך חיים – המלאכים כבני אדם וכולם.

<אורי יקיר: חברי, זה מלאכים כבני אדם, שאתם רואים פה, שהם הרופאים שנמצאים פה.

<אורי יקיר: אין שעות.

<אורי יקיר: הם מדברים על 12-14 שעות.

<אורי יקיר: לפי דעתי אתם הרבה יותר מ-12-14 שעות ביממה.

<אורי יקיר: זה רופאה שאני לא זוכר מתי, אבל בערך אחרי שלוש דקות כבר היה לי את הפלאפון שלה ואני אמרתי לה מה, את נותנת לי את הפלאפון שלך?

<אורי יקיר: היא אומרת לי אורי, מתי שאתה צריך, באיזו שעה, אתה מתקשר פשוט ושואל.

<אורי יקיר: אני לא צריך להסביר לכם ואני מקווה שלא תבינו, אבל ילדה אונקולוגית זו ילדה שלפעמים בלילה צריך להתייעץ ולפעמים בשבתות צריך להתייעץ.

<אורי יקיר: אני גם לא אשכח איך אשתי סיפרה לי למחרת בבוקר, שבע בבוקר, פרופסור מיקי – ואני רוצה לקרוא לו פרופסור מיקי, למרות שכולם קוראים לו מיקי – ניגש אלי בבוקר ואומר נעים מאד, אני מיקי.

<אורי יקיר: אנחנו נדאג לילדה שלכם.

<אורי יקיר: מה אפשר לעזור לכם.

<אורי יקיר: שבת בבוקר היינו שם.

<אורי יקיר: 10 בבוקר מיקי מגיע, מה נשמע, מה חסר לכם?

<אורי יקיר: אני מסתכל עליו, אני אומר לו אתה מנהל המחלקה או ש-?

<אורי יקיר: מה אתה עושה פה עכשיו?

<אורי יקיר: שבת אחר כך עוד פעם.

<אורי יקיר: כבר ביום הראשון שעדי הייתה שם מירה דאגה לתת לה מתנה ממנה.

<אורי יקיר: לקחת אותה לחדר שלה ולהראות לה את אוסף הבובות.

<אורי יקיר: ילדה בת 3 ועשרה חודשים שנכנסת לחדר ורואה את אוסף הבובות היא לא מדברת איתה על המחלה בכלל.

<אורי יקיר: ומפה התחלנו את הטיפול.

<אורי יקיר: עדי היא החמישית שלנו מתוך החמישה.

<אורי יקיר: כל הילדים שלנו נולדו בהדסה.

<אורי יקיר: הדסה יקרה לליבנו.

<אורי יקיר: מצד שני אנחנו באים ואומרים דבר מאד מאד פשוט ואולי אני משמש פה להערכתי כשופר לכל ההורים, אנחנו מאמינים בצוות הרפואי הזה בלבד.

<אורי יקיר: הדגש על בלבד ואנחנו לא נהיה מוכנים לקבל שוב מצב שהילדים שלנו, שנמצאים כרגע בטיפול, מישהו יסתכל עליהם – אם זה שר הבריאות שעד עכשיו דחה אותנו מכל הכיוונים מפגישה כדי להשמיע את דברו.

<אורי יקיר: למה?

<אורי יקיר: יהיה בסדר.

<אורי יקיר: לא רוצה להזכיר לכם מה רבין עליו השלום אמר על יהיה בסדר.

<אורי יקיר: יהיה בסדר.

<אורי יקיר: אל תדאגו.

<אורי יקיר: נמצא פתרון.

<אורי יקיר: מי בכלל מעז להסתכל על ילדה בת 3 ועשרה חודשים שאומרת ושואלת – מה יהיה מחר בבוקר?

<אורי יקיר: מי יטפל בי?

<אורי יקיר: אני לא מדבר אתכם לא על ילד בן 11 ולא על ילד בן 15.

<אורי יקיר: על ילדה בת שלוש ועשרה חודשים, שאומרת מה יקרה אם מירה לא תהיה.

<אורי יקיר: היחידה שהיא נותנת בה אמון זה ד"ר מירה.

<אורי יקיר: ואני לא רוצה להסביר לכם בכלל, אני לא מאחל לאף אחד שיחווה מה המשמעות של ילדה, שיש לה בחילות, שיש לה כאבים נוראים, שהיא צריכה לנסוע כל יום לטיפול בהדסה, שכל דקה ברכב זה סיוט מבחינתה ומה מצפים עכשיו?

<אורי יקיר: שנגיד לה לא, מחר אנחנו נוסעים לשניידר?

<אורי יקיר: שמחר אנחנו נוסעים לאיכילוב?

<אורי יקיר: שמחר אנחנו נוסעים לתל השומר?

<אורי יקיר: למה?

<אורי יקיר: בגלל שלרופאים לא נותנים להמשיך לעבוד?

<אורי יקיר: אני לא רוצה לנקוט עמדה בכלל, לא בעד שערי צדק ולא בעד הדסה, זה לא מעניין אותי כרגע.

<אורי יקיר: אני אומר לך, כבוד יושב ראש הוועדה, אותי מעניין דבר אחד.

<אורי יקיר: מצידי תפתח לי בקופת חולים מאוחדת, בסניף פסגת זאב קומה, שכל המלאכים האלה ישבו שם ויטפלו, אני מקבל את זה.

<אורי יקיר: אבל אנחנו לא נהיה מוכנים בשום תנאי, בשום מצב, שאותם המלאכים שהתחילו את הטיפול והם אלה שהאמון נבנה בינם לבין הבת שלנו וכל הילדים, יגידו להם אתם לא יכולים להמשיך לטפל בהם.

<אורי יקיר: איך אמרתם?

<אורי יקיר: במדינת ישראל יש את המהלכים משלה?

<אורי יקיר: אנחנו מתנערים מהאמירה הזאת, סליחה.

<אורי יקיר: לא מעניין אותנו.

<אורי יקיר: אני אומר את זה.

<אורי יקיר: ואם צריך להוציא את הילדים, אנחנו גם נוציא את הילדים.

<אורי יקיר: ואם צריך לשבת מתחת לבית של השר ליצמן כדי שאנחנו נקבל פגישה עם השר ליצמן, שיפתור את הבעיה הזאת, אנחנו גם נעשה את זה.

<אורי יקיר: אבל אנחנו לא רוצים להגיע לזה ואנחנו ממש ממש מבקשים מכם, תבינו שהפתרון היחיד מבחינתנו, אם זה יהיה בהדסה זה יהיה מצוין.

<אורי יקיר: אם זה יהיה בשערי צדק זה יהיה מצוין.

<אורי יקיר: אם זה יהיה בפסגת זאב, בסניף מאוחדת, זה מצוין.

<אורי יקיר: אנחנו מסתכלים על השישה אנשים האלה.

<אורי יקיר: אנחנו מכירים אותם באופן אישי, כל אחד ואחד.

<אורי יקיר: אני אומר לכם, עליהם אנחנו לא מוותרים.

<אורי יקיר: ועד היום אני גם לא מכיר הורה אחד שבא ואמר חברה, אנחנו מוותרים על הרופאים האלה.

אלי אלאלוף: תודה אורי, תודה.

אלי אלאלוף: אני רק מבקש אישור מיוחד מרועי בן דוד שנמצא פה, אם הוא רוצה לדבר.

אלי אלאלוף: הוא נרשם.

אלי אלאלוף: אני רואה את מצבך כרגע, אתה תחליט עכשיו או מתי שאתה רוצה.

אלי אלאלוף: תחליט מה שאתה רוצה.

אלי אלאלוף: עכשיו אתה תחליט?

אלי אלאלוף: עוד כמה דקות.

אלי אלאלוף: תודה רועי.

אלי אלאלוף: משה בניטה, בבקשה.

<משה בניטה: אני משה בניטה.

<משה בניטה: אני אבא של נועם, זיכרונו לברכה.

<משה בניטה: נועם נפטר לפני עוד מעט שנתיים.

<משה בניטה: שנתיים לפני כן הוא היה מאושפז במחלקה ההמטו-אונקולוגית, תחת טיפולו הישיר של פרופסור מיקי וינטראוב.

<משה בניטה: נועם עבר שם גיהינום.

<משה בניטה: גיהינום ממש.

<משה בניטה: עוד בתקופתו הוא הוגדר שם על ידי הצוות כילד שסבל שם הכי הרבה.

<משה בניטה: הוא פיתח שם תופעות לוואי, תופעות קשות, הגיע לטיפול נמרץ, התדרדר, חזר.

<משה בניטה: סיבוכים מפה עד מחר בבוקר.

<משה בניטה: עד היום אני משוכנע שהדבר היחיד שהציל אותו, שכל התקופה הזאת, גם כשמצבו היה קשה מאד, מה שהחזיק אותו בחיים, זה שהוא היה בהשגחה של רופא ילדים.

<משה בניטה: לא איזה אונקולוג ממבוגרים, שמסתכל עליו כמה דקות ביום, אלא רופא ילדים מומחה, 24/7, כמו שאמר פרופסור וינטראוב.

<משה בניטה: זה מה שהחזיק את הבן שלי בחיים.

<משה בניטה: מעבר לזה, הוזכר פה הנושא של הטיפול הנפשי.

<משה בניטה: אתם הסתובבתם במחלקת אונקולוגיה מבוגרים או ילדים?

<משה בניטה: ראיתם פעם את ההבדל?

<משה בניטה: תלכו לאונקולוגיה מבוגרים.

<משה בניטה: זה מקום של דיכאון.

<משה בניטה: לשים שם ילד זה לגזור עליו גזירת דין מוות.

<משה בניטה: אין לזה מילה אחרת.

<משה בניטה: אצל ילדים יש עמותות, יש מתנדבים, יש אווירה טובה, יש צחוקים, יש משחקים, יש אפילו בית ספר.

<משה בניטה: איך אפשר לעשות דבר כזה?

<משה בניטה: ילד יתחיל טיפול אצל מיקי וינטראוב, כזה או אחר, באמצע הוא יצטרך השתלה, יתזזו אותו לבניין השני מעבר לחצר לעבור השתלה ואחרי כמה שבועות פתאום יחזירו אותו?

<משה בניטה: איזה מין דבר זה?

<משה בניטה: איזו מין פגיעה נפשית זה עושה לילד.

<משה בניטה: כל הסיפורים שהיו פה – משרד הבריאות כן מאשר, לא מאשר, תסלחו לי, אבל אני קצת מכיר את הנושא גם מבפנים.

<משה בניטה: לפני כמה שנים עברה המחלה הגסטרולוגית מהדסה, אם אני לא טועה, כמעט בשלמותה מהדסה לשערי צדק.

<משה בניטה: מחלקת אף אוזן גרון עם פרופסור פישר, עברה מהדסה לשערי צדק בשלמותה.

<משה בניטה: משרד הבריאות אישר לפני מספר חודשים לשערי צדק לפתוח סטרוק סנטר, למרות שיש בהדסה.

<משה בניטה: לאחרונה הורשה להם גם לפתוח נוירו כירורגיה בשערי צדק.

<משה בניטה: אין פה עניין של מלחמות בין בתי חולים.

<משה בניטה: בית חולים רוצה להתפתח וזו זכותו.

<משה בניטה: עכשיו בית החולים שערי צדק רוצה גם לפתוח אונקולוגיה ילדים.

<משה בניטה: גם בגלל המשבר, אבל גם בגלל המחסור מיטות ילדים בירושלים.

<משה בניטה: מיקי וינטראוב פה יכול לספר לכם.

<משה בניטה: בתקופת האשפוזים, כשלפעמים לא היה מספיק מקום במחלקה והוא רצה לשים את הבן שלי במחלקת ילדים, אמרתי לו מחלקת ילדים אני לוקח אותו הביתה.

<משה בניטה: לא רוצה.

<משה בניטה: יש מחסור במיטות בירושלים, למה משרד הבריאות לא פותר את הבעיה הזאת?

<משה בניטה: למה השר ליצמן כל כך נגרר אחרי פרופסור רוטשטיין ושומע לו.

<משה בניטה: אנחנו שומעים פה מפה לפה, מקיר לקיר, תמיכה בלתי מתפשרת במחלקה ההמטו-אונקולוגית ילדים, גם מההורים, גם מעיתונאים, גם מרופאים.

<משה בניטה: לא שמעתי רופא אחד של הדסה שמדבר בעד פרופסור רוטשטיין.

<משה בניטה: לא שמעתי רופא אחד משיבא שמגן על פרופסור רוטשטיין.

<משה בניטה: למה?

<משה בניטה: למה כולם מדברים על פרופסור וינטראוב - - -

איציק שמולי: לא, לא, בניטה - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, משה, עזוב.

איילת נחמיאס ורבין: זו לא המלחמה שאתה צריך לנהל.

אלי אלאלוף: יש גבול.

אלי אלאלוף: זה לא.

אלי אלאלוף: חברה, זה לא הפך לדיון כזה.

איילת נחמיאס ורבין: זה ממש לא וזה גם לא נכון.

אלי אלאלוף: סליחה, תני לי לנהל את הישיבה.

אלי אלאלוף: אני מבקש.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת מירב בן ארי ואחריה אורלי לוי.

מירב בן ארי: תודה רבה אדוני יושב הראש.

מירב בן ארי: אני אקצר, כי אני יודעת את לוחות הזמנים.

מירב בן ארי: אני פשוט לא מצליחה להבין דבר בסיסי בכל הדיון הזה כבר מתחילתו, כבר כמעט שעה וחצי.

מירב בן ארי: יש משבר כזה עמוק.

מירב בן ארי: עומדים מצד אחד רופאים, מצד שני מנהל בית חולים, מי הנציג של משרד הבריאות פה?

מירב בן ארי: שבו עם הצדדים, תעשו גישור או הליך - - -

אלי אלאלוף: ד"ר ורד עזרא.

<קריאה: משרד הבריאות לא מוכן להתערב.

מירב בן ארי: רגע, סליחה אדוני, אני הקשבתי לכולם, תאמין לי, אפילו בקשב רב.

מירב בן ארי: גם לפרופסור.

מירב בן ארי: משבר כזה עמוק, בעיה כזו עמוקה, יושבים פה אנשים, חלק בוכים, חלק באמת סובלים פיזית.

מירב בן ארי: אני לא יודעת כבר כמה זמן אתם בעניין הזה.

מירב בן ארי: אתם הרגולטור.

מירב בן ארי: מה אתם עושים?

מירב בן ארי: יושבים ואומרים להם אחלה, בואו תסתדרו?

מירב בן ארי: אתם הרגולטור.

ישראל אייכלר: אולי את לא יודעת, השר כבר - - -

מירב בן ארי: סליחה רגע, חבר הכנסת אייכלר.

ישראל אייכלר: אני עונה לך למה שאת אומרת.

מירב בן ארי: מה אתה עכשיו, הנציג של משרד הבריאות?

ישראל אייכלר: אני עונה לך למה שאת אומרת.

ישראל אייכלר: - - - אמסלם - - -

<קריאה: אייכלר, כבר לא נותן על מה לגשר.

<קריאה: אין על מה לגשר.

ישראל אייכלר: רבותי, אני רק מביא עובדה.

ישראל אייכלר: יש לי הרבה מה להגיד ואני אגיד, אבל עכשיו אני רק - - -

מירב בן ארי: סליחה, סליחה.

איציק שמולי: תכנית ההבראה ש - - -

ישראל אייכלר: יש הצעה של שר הבריאות לגשר, בסך הכל.

מירב בן ארי: אדוני, יש לי עוד שתי דקות.

מירב בן ארי: למה אתה מפריע לי? סליחה.

אלי אלאלוף: חברים, חברים, חברי הכנסת, אני מבקש.

מירב בן ארי: עם כל הכבוד, יש לי שתי דקות - - -

ישראל אייכלר: הפרעתי לך לתזה.

ישראל אייכלר: את רוצה לדבר, דברי.

מירב בן ארי: אדוני, יש לי שתי דקות, אני רוצה לשמור על זכות הדיבור שלי.

אלי אלאלוף: סליחה הרב אייכלר.

אלי אלאלוף: יש לי בקשה מכל חברי הכנסת.

מירב בן ארי: מה זה?

מירב בן ארי: אני לא הפרעתי לאף אחד.

אלי אלאלוף: הדיון הספציפי הזה - - -

ישראל אייכלר: כן, כן, יש לי הרבה מה לומר ושתקתי.

מירב בן ארי: אז תדבר בזכות הדיבור שלך.

מירב בן ארי: אל תיכנס לי לדברים.

ישראל אייכלר: אבל - - -

מירב בן ארי: אדוני, זכותי לומר מה שאני חושבת.

ישראל אייכלר: וזכותי לענות לך.

מירב בן ארי: אבל בזמן שלך, אל תפריע לי.

מירב בן ארי: על מה אתה רב איתי?

מירב בן ארי: על מה?

<אורי יקיר: סליחה, אבל שר הבריאות מסונדל.

<אורי יקיר: הוא מינה את פרופסור רוטשטיין והוא לא מסוגל להגיד לו לא.

אלי אלאלוף: זה לא, אדוני.

אלי אלאלוף: אורי היקר.

מירב בן ארי: לא, לא, אדוני.

מירב בן ארי: זה לא נגד שר האוצר.

אלי אלאלוף: שמענו, שמענו .

אלי אלאלוף: בררנו גם.

אלי אלאלוף: יש לי גם מסר מהשר ליצמן שעבר אלי ב-10 דקות האחרונות.

אלי אלאלוף: אני מתאפק.

אלי אלאלוף: אני אמסור את זה.

אלי אלאלוף: אמרת דברים מספיק קשים כדי שנתייחס לכל דבר שאמרת.

מירב בן ארי: אני גם רוצה לומר משהו, שלא יהיו טעויות.

מירב בן ארי: אני לא אמרתי השר, לא הוזכר ליצמן.

מירב בן ארי: אמרתי יש רגולטור, זה משרד הבריאות.

מירב בן ארי: הוא יודע להתערב איפה שצריך במשברים.

מירב בן ארי: תאמין לי, אני חברה בוועדה הזאת כבר תקופה ארוכה.

מירב בן ארי: אנחנו יודעים, נכון, שהוא מתערב גם בבעיות, סליחה, יותר קטנות.

מירב בן ארי: ופה יש בעיה עמוקה של משבר אמון גדול בין שני צדדים, שמוביל להתפטרות, שמוביל למצב שרופאים פה אומרים אנחנו לא חוזרים.

מירב בן ארי: אז עם כל הכבוד, לא הוזכר השר, הוזכר המשרד.

מירב בן ארי: אני רוצה לדעת למה אתם לא יושבים להליך גישור ובוררות עם שני הצדדים.

מירב בן ארי: דרך אגב, ההורים שמעורבים פה בצורה רגשית נפשית בכלל לא צריכים להיות פה צד לעניין.

מירב בן ארי: המנהל צריך מול הרופאים ואתם כרגולטור, לבוא ולפתור ולחזור להורים עם תשובות.

מירב בן ארי: זה מה שאתם צריכים לעשות.

מירב בן ארי: אני אומרת לכם, אני כבר שעה וחצי אפילו לא מתערבת.

מירב בן ארי: רציתי כל פעם לשאול רגע, איפה משרד הבריאות?

מירב בן ארי: איפה משרד הבריאות?

מירב בן ארי: אבל כל פעם אמרתי טוב, תחכי לזמן שלך.

מירב בן ארי: אז הנה, אני אומרת לכם במשפט אחד, שוב פעם, לא משהו אישי – משרד, רגולטור, מפקח, משבר עמוק.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד עוד משהו.

מירב בן ארי: אדוני, אני לא זוכרת מתי היה משבר כזה גדול במדינת ישראל בין רופאים למנהל בית החולים.

מירב בן ארי: לדעתי במצב כזה חמור במדינת ישראל, דבר ראשון הייתם צריכים לבוא ולהגיד עצרו הכל, עצרו תקשורת, עצרו, אנחנו מושיבים את שני הצדדים ומנסים למצוא פתרון.

מירב בן ארי: אני מצטערת, אני חברה הרבה זמן בוועדה הזאת.

מירב בן ארי: ראינו משברים, לא זוכרת משבר כזה ולא זוכרת משבר בו הרגולטור ישב מהצד ואמר אוקיי, בואו נראה איך זה מסתדר, או חלילה שהצוות הזה ילך הביתה.

אלי אלאלוף: ברור, תודה.

מירב בן ארי: זהו.

מירב בן ארי: בדיוק שתי דקות.

אלי אלאלוף: תודה מירב.

אלי אלאלוף: יש לך זכות יתר על כולם.

אלי אלאלוף: כשאתה תרצה אתה מדבר.

אלי אלאלוף: אתה רוצה עכשיו?

<רועי בן דוד: כן.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: סליחה אורלי.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, זה בסדר.

<רועי בן דוד: אני כבר משהו כמו - - -

אלי אלאלוף: יש פרוטוקול פה, אז תגיד בבקשה את שמך.

<רועי בן דוד: רועי בן דוד.

<רועי בן דוד: בחצי שנה עכשיו סיימתי את הטיפולים בהדסה אצל טל ואצל מיקי.

אלי אלאלוף: בן כמה אתה, רועי?

<רועי בן דוד: אמרתי, 14.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, לא שמענו.

אלי אלאלוף: אנחנו מתרגשים כל כך.

אלי אלאלוף: קשה לנו.

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו גם.

<רועי בן דוד: אז טל לקחה ביום, זה היה יום שבת בצהריים.

<רועי בן דוד: התאשפזתי בהדסה בכלל לדברים אחרים לגמרי.

<רועי בן דוד: דיבר איתה בלי בכלל שידעתי המנתח ובאותו רגע טל באה, בשבת בצהריים.

<רועי בן דוד: היא דיברה איתי, אמרה שיש חשד אולי שזה המחלה.

<רועי בן דוד: תוך שבועיים אחרי זה לא טל זימנה אותנו, מיקי זימן אותנו אליו לשיחה, שלא הבנתי מי זה מיקי, לאן אני הולך.

<רועי בן דוד: שמעתי עליו ממישהו שחלה, שהוא בן אדם מדהים וכולם מתים עליו, אבל לא הבנתי.

<רועי בן דוד: ישבתי מולו, לא הבנתי מה מחכה לי בטיפולים.

אלי אלאלוף: זה בסדר.

אלי אלאלוף: אתה אבא שלו?

אלי אלאלוף: הוא שומר עלינו בכנסת.

מירב בן ארי: מתי שהוא ירגיש שהוא יכול לדבר.

אלי אלאלוף: תירגע רועי.

אלי אלאלוף: יש לך זמן לחזור.

אלי אלאלוף: אתה מסכים שאורלי תדבר?

אלי אלאלוף: תקשיב לה, היא תמיד מדברת יפה.

אלי אלאלוף: אורלי, בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני יושב הראש, אני חושבת שגם ככה קשה לשאת דברים בדיון כזה ובעיקר אחרי שראינו את רועי מתקשה כל כך להציג את הצד של הילדים, וזה כדי לנער אותנו, שנבין למה אנחנו נמצאים פה.

אורלי לוי אבקסיס: זה בשביל הילדים האלה ואני באמת מודה, אדוני יושב הראש.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע, אני ישבתי פה בסבלנות, גם כאשר בחלק מהמקרים רציתי לקפוץ ולהעיר הערות ביניים ולשאול שאלות שהתבקשו ואין ספק שהדברים שנאמרו פה על ידי חברי הכנסת הם אמת וזה משהו שאנחנו חשים בו.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה משבר אמון אמיתי.

אורלי לוי אבקסיס: אמיתי.

אורלי לוי אבקסיס: מעבר לכל השאלות המקצועיות.

אורלי לוי אבקסיס: התחושה היא שאי אפשר לחזור אחורנית ביחסי העבודה פה.

אורלי לוי אבקסיס: אני באמת רוצה לפנות אליך מיקי, בלי לרגע להוריד מהאשם התורם של ההנהלה בהדסה ואני חושבת שבדיוק כמו שיש תורה בנוגע לטיפול בילדים, על המעטפת, על אותה הרשת, על אותה התייחסות ספציפית מותאמת לילדים, בעיקר כאשר אנחנו מדברים על טיפולים מצילי חיים או במטרה להציל חיים.

אורלי לוי אבקסיס: כמה ההתגייסות הפנימית של אותו ילד לפעמים, בעולם הדימויים שהוא מגייס לעצמו על מנת למצוא את כוחות העל הפנימיים שלו וכפי שאנחנו מבינים פה מהדברים המחלקה הזאת הצליחה לתת לילדים את המעטפת הזו ולמצוא בהם את השייכות.

אורלי לוי אבקסיס: קוראים לכולם בשמות הפרטיים.

אורלי לוי אבקסיס: כולם נמצאים באיזה סוג של שבט, משפחה כזו.

אורלי לוי אבקסיס: באמת מיקי, אני באה ופונה אליך, כי אני אומר לך מה יקרה.

אורלי לוי אבקסיס: בדיוק כפי שיש תורה לטיפול בילדים, יש תורות שונות, להבדיל אלף הבדלות, בתורת הניהול.

אורלי לוי אבקסיס: ואני מסכימה איתך שההנהלה עשתה שגיאה קשה.

אורלי לוי אבקסיס: ההנהלה צריכה עכשיו להתמודד על איך מבריאים את הדסה וזה התפקיד הניהולי שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: והתפקיד הניהולי יכול להיות, כאשר בא מישהו להציל מערכת, הוא צריך להראות שיש לו לא רק חזון ואמירה ותכנית ואסטרטגיה, הוא גם יודע להיות בעל הבית והוא זה שיכתיב והוא שיכוון והוא זה שינווט.

אורלי לוי אבקסיס: רק שבדרך נפלה פה טעות שיצרה מין כדור שלג מטורף, שאם אנחנו באים ומנסים להבין – לא הייתה פה התייעצות עם הגורמים המקצועיים של המחלקה.

אורלי לוי אבקסיס: לא יכלו להביא לידי ההנהלה את התורה הזו של הטיפול בילדים ומה צריך להביא לה וכמה היא חשובה.

אורלי לוי אבקסיס: ובמבחן הזה, אני מסכימה איתך מיקי, הייתם צריכים להיות שומרי הסף של הילדים האלה, אבל לאיזו תוצאה אתה תגיע?

אורלי לוי אבקסיס: אתה תגיע למצב שאם תפרק את המחלקה, אתם, שאם תיקחו אתכם כיחידה, יחידת עילית, תעבירו אותה פשוט מיקום גיאוגרפי – טיפה ימינה, טיפה שמאלה – מה שאתם תיצרו זה דבר אחד.

אורלי לוי אבקסיס: הם יגייסו אנשים חדשים, אבל התורה הניהולית שלהם תנצח.

אורלי לוי אבקסיס: למה?

אורלי לוי אבקסיס: כי האנשים החדשים שיגיעו לא ילחמו כמותכם.

אורלי לוי אבקסיס: הם יקבלו עליהם את הדין של ההנהלה וזה אומר שתיפתח מחלקה של תרומות או השתלות אצל המבוגרים לאותם ילדים, ואתה את המלחמה שלך אתה תאבד.

אורלי לוי אבקסיס: אז אולי אתה תצליח להקים יחידת עילית סמוכה בבית חולים אחר, אבל המדיניות שלהם היא שתנצח.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה אפשרות לעצור לרגע ולהגיד אנחנו עושים ארגון מחדש.

אורלי לוי אבקסיס: יכול מאד להיות שדווקא בגלל המצב שהגענו אליו פה היום, הניצחון הגדול שלכם יהיה בכך שיתחייבו בהדסה שלא יעשו השתלות לילדים במחלקה של מבוגרים.

אורלי לוי אבקסיס: זה הניצחון, לשם אתה רצית להוביל.

אורלי לוי אבקסיס: ניצחון נוסף הוא שלא יקבלו החלטות מקצועיות שיש להן השלכה על הילדים, בלי לקחת בחשבון את הרופאים הרלבנטיים.

אורלי לוי אבקסיס: אני מתפלאת על ההנהלה שרצו לשים כונן שהוא בהחלט לא כונן מוסמך, כי הוא אפילו בניגוד לחוזר מנכ"ל של משרד הבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: בניגוד להוראות.

אורלי לוי אבקסיס: מי שאינו מומחה בתחום, ייתן שירות למשהו שהוא לא מכיר בו.

איילת נחמיאס ורבין: מדהים.

אורלי לוי אבקסיס: זה פשוט מדהים.

אורלי לוי אבקסיס: אני בתור אמא מזדעזעת מעצם המחשבה.

אורלי לוי אבקסיס: או שבהנהלה בנו על זה שאתם תהיו כונני המשנה.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת שאותו כונן יתקשר אליכם כל רגע לקבל.

אורלי לוי אבקסיס: רק שלכם אחד לא סופר את זה ואתם לא תהיו, אבל אתם מלאכים כאלה שאפשר להעמיס עליכם על הגב.

אורלי לוי אבקסיס: אני באמת פונה למשרד הבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: תראה, גם הנושא של משרד הבריאות זה בעיני סוג של חישוק.

אורלי לוי אבקסיס: כי משרד הבריאות נמצא פה לא במצב של ניגוד עניינים, במצב באמת לא פשוט.

אורלי לוי אבקסיס: לאשר למחלקה שלמה לעבור כמו שהיא לבית חולים מתחרה, שכבר קרה שם עם מחלקות אחרות.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שזה גם מה שפתח לך את ה - - -

אלי אלאלוף: זה גם לא פתרון מהיום למחר.

אורלי לוי אבקסיס: זה גם לא פתרון.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא פתרון.

אורלי לוי אבקסיס: ומי שיגויס, יגויס לאג'נדה החדשה.

אורלי לוי אבקסיס: מיקי, אתה יכול לנצח פה בכל החזיתות.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יכול לשמור על המחלקה כעצמאית, אתה יכול להשיג את מה שרצית מלכתחילה להשיג.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יכול - - -

איילת נחמיאס ורבין: אורלי, תראי את הראש של מירה.

אורלי לוי אבקסיס: אני רואה את מירה.

אורלי לוי אבקסיס: משבר האמון הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אז אם זה נגיע לנקודת האל חזור, אנחנו צריכים קודם שמשרד הבריאות יצטרך לתת פה החלטה וכדאי שזו תהיה החלטה כמה שיותר מהירה לכאן או לכאן.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני באמת פונה אליכם.

אלי אלאלוף: תרשי לי - - -

<מיכאל וינטראוב: אני לא יודע אם להגיב.

<מיכאל וינטראוב: אני עונה עכשיו?

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: עוד שנייה.

אורלי לוי אבקסיס: הדברים נהיו יותר מדי אישיים.

איילת נחמיאס ורבין: כן.

אלי אלאלוף: בראבו אורלי.

אלי אלאלוף: אנחנו באים ממשפחות גדולות, גם אורלי וגם אני.

אורלי לוי אבקסיס: מודה.

איילת נחמיאס ורבין: שיהיו בריאים.

אורלי לוי אבקסיס: אמן.

אלי אלאלוף: אנחנו מספר 9.

אלי אלאלוף: אני חייב לספר לכם את זה.

אלי אלאלוף: כשהיו משברים בבית, אז אימי עם האחים הגדולים, כי אבא נפטר, אמרה זה לא שיחות לילדים.

אלי אלאלוף: הייתה מכנסת בתוך חדר את שלושת הגדולים והייתה שומרת עלינו, לא עליה.

אלי אלאלוף: אני לא מבין איך דיון כזה לא התקיים.

אלי אלאלוף: איך רמת דיון כזאת, אחריות כזאת, לא התבטאה.

אלי אלאלוף: תסגרו את עצמכם בתוך חדר.

מירב בן ארי: נכון, זה מה שאמרתי.

אלי אלאלוף: כל אחד ימלא את תפקידו המקצועי הצורתי.

אלי אלאלוף: חברים, יש א-סימטריה.

אלי אלאלוף: שיהיה ברור.

אלי אלאלוף: פרופסור רוטשטיין בא עם אחריות מאד גדולה, לא רק על המחלקה שלכם.

אלי אלאלוף: על בית חולים שלם.

אלי אלאלוף: על שני בתי חולים שלמים.

אלי אלאלוף: על אלפי מטופלים.

אלי אלאלוף: תחשבו עליו.

אלי אלאלוף: הוא חייב לחשוב גם עליכם.

אלי אלאלוף: על כל אחד מהילדים אמא חשבה.

אלי אלאלוף: אבל לא תמיד הפתרון הוא אופטימאלי לאחד הילדים, כי בחלקו הוא גם על חשבון האחים הגדולים.

אלי אלאלוף: הוא גם על חשבון המחלקות האחרות.

אלי אלאלוף: אי אפשר.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד לכם ויש לי בשורה.

אלי אלאלוף: אם זו בשורה.

אלי אלאלוף: בעיני רק הודעה.

אלי אלאלוף: ליצמן ייפגש עם כולם, כולל המשפחות, אישית.

אלי אלאלוף: יבקר במחלקות אישית.

אלי אלאלוף: ייפגש – דבר שהוא ודאי עושה ואני יודע שהוא עושה יותר מפעם בשבוע – עם פרופסור רוטשטיין, כי המשבר בהדסה הוא ענק.

אלי אלאלוף: זה שפרופסור רוטשטיין הצליח בשיטות הניהול שלו, הלא קונבנציונאליות, ואני אומר לכם את זה, ידוע, אבל עובדה, הקונבנציונאליות לא הצילו את הדסה.

אלי אלאלוף: ולמרות זאת הוא חייב להמשיך.

אלי אלאלוף: אף אחד מאיתנו לא יעז להגיד לו לך הביתה.

אלי אלאלוף: הוא היה רוצה.

אלי אלאלוף: ושמעתי את זה.

אלי אלאלוף: לא יעז.

אלי אלאלוף: מצד שני אף אחד לא יעיז לבקש מכם תלכו גם אתם לאכסניה אחרת יפה יותר.

אלי אלאלוף: אין לכם ברירה.

אלי אלאלוף: ביחד.

אלי אלאלוף: אין סוף זמן שיידרש, רק אתם ביניכם תמצאו את הפתרון.

אלי אלאלוף: ואני חוזר למילים הראשונות שלי – רק לטובת הילדים של היום ולצערי של מחר.

אלי אלאלוף: שיהיה ברור – הראשון שיתקפל וילך לצד, הוא האיש החלש.

אלי אלאלוף: המערכת החלשה.

אלי אלאלוף: תמשיכו ביחד.

אלי אלאלוף: אין ברירה.

אלי אלאלוף: גם תנקו את כל המצב הרע הזה שנמצא ביניכם.

איילת נחמיאס ורבין: המשקעים.

אלי אלאלוף: זה משקעים שאולי הזמן, אבל מיידית אתם חייבים לפתור.

אלי אלאלוף: רועי, סליחה שאני לא נותן לך את רשות הדיבור, אבל אני מעז להגיד שאני מבין אותך קצת, אז אני גם מדבר בשמך פה.

אלי אלאלוף: תחשבו על זה.

אלי אלאלוף: אי אפשר להמשיך, פרופסור רוטשטיין ופרופסור וינטראוב.

אלי אלאלוף: אי אפשר להמשיך להגיד תשמע, לפי הניהול זה לא מתאים, הוא היה צריך לדבר איתי מראש, הוא היה צריך להכין אותי, הוא לא יכול לקבוע סטאטוס קוו ולא סטאטוס קוו.

אלי אלאלוף: כל זה, סליחה על הביטוי, זה לא למקום הזה.

אלי אלאלוף: אתם נמצאים במצב שכרגע אתם חייבים לטפל בצורה הכי אופטימאלית בילדים שבאחריותכם.

אלי אלאלוף: אי אפשר אחרת.

אלי אלאלוף: אבל תתחשבו.

אלי אלאלוף: כל אחד יתחשב במצב של השני.

אלי אלאלוף: אתם חושבים שפרופסור רוטשטיין, שאוהבים לפגוע בו, אני חייב להגיד.

אלי אלאלוף: אני מכיר את מערכת הבריאות.

אלי אלאלוף: יש לי איזה 50 שנות ותק בתחום.

אלי אלאלוף: אתם חושבים שזה קל לו להיות במצב הזה?

אלי אלאלוף: זה קל לכם להיות במצב הזה?

אלי אלאלוף: אני בטוח שכולכם סובלים, אבל הפתרון הוא אך ורק בידיכם.

אלי אלאלוף: יבוא משרד הבריאות, יגיד עוד כסף.

אלי אלאלוף: זה לא זה.

אלי אלאלוף: כרגע זה מערכת האמון ביניכם.

אלי אלאלוף: אם לא תחדשו אותה ותיקחו את הפסיכולוגים שיודעים לעשות את זה, אבל לדעתי זה רק בעיה ביניכם.

אלי אלאלוף: שניכם, אישית.

אלי אלאלוף: למרות שכולם מעורבים, זה הפך לפרשה כלל ארצית.

אלי אלאלוף: כולם מדברים על זה.

אלי אלאלוף: תארו לכם את ההשפעה שיש לכם על בתי חולים אחרים.

אלי אלאלוף: תארו לכם את ההשפעה על הורים אחרים, שיש להם ילדים שזקוקים לטיפול של צוותים כמוך.

אלי אלאלוף: תחשבו על זה.

<קריאה: אבל יושב הראש, למה זה היה צריך להגיע לפה.

אלי אלאלוף: זה הגיע לפה.

אלי אלאלוף: יכולתי להתחמק.

אלי אלאלוף: הציעו לי כבר הרבה אנשים, אמרו מה פתאום אתה מקיים דיון?

אלי אלאלוף: אתה תחטוף.

אלי אלאלוף: אני מוכן לשים את עתידי הפוליטי.

אלי אלאלוף: אני בא לעשות את זה מסיבה אחת, שהמשבר הזה אין לו מנצחים.

אלי אלאלוף: אף אחד לא ינצח פה.

נורית קורן: אף אחד לא מנצח.

אלי אלאלוף: אף אחד לא ינצח.

אלי אלאלוף: וכשרוצים לא לנצח, אז כשאין ניצחון אז יש כל הזמן הידברות בין הצדדים.

אלי אלאלוף: חברים, תגיעו לזה.

אלי אלאלוף: עוד ארגומנט מצד אחד או מצד שני זה לא יפתור את הבעיה.

אלי אלאלוף: תשבו ותתמודדו.

אלי אלאלוף: אולי תיקחו יועץ ארגוני, לא יודע מה.

אלי אלאלוף: השר ליצמן מינה מתווך.

אלי אלאלוף: אני מיד אתן את רשות הדיבור גם לפרופסור רוטשטיין.

אלי אלאלוף: אני מודיע, יש כבר מתווך.

אלי אלאלוף: אמרתי את זה בתחילת הדברים, הישיבה לא הייתה פה - חבר הכנסת אייכלר – אבל אני הודעתי שיש מתווך.

אלי אלאלוף: ההודעה הרשמית המסודרת הייתה אמורה לצאת אחרי שאתם תתנו, הצוות של הדסה ייתן את התשובה.

<מיכאל וינטראוב: ההודעה יצאה כבר.

<מיכאל וינטראוב: אני קיבלתי פנייה הבוקר ממנכ"ל משרד הבריאות על הגישור שעליו אתה מדבר.

<מיכאל וינטראוב: אמרתי לו את עמדת הצוות הנחרצת שאנחנו לא מעוניינים בגישור ושעה אחרי זה יצאה הודעה לתקשורת - - -

נורית קורן: אדוני יושב הראש, רק שורה אחת, אני רוצה לצאת.

אלי אלאלוף: אני שאלתי - - -

מירב בן ארי: רגע, אבל למה אתם לא מעוניינים בהידברות?

אלי אלאלוף: סליחה, תרשו לי להוביל את הישיבה הזאת, גם אם זה דורש - - -

<קריאה: אפשר להציע הצעה?

אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, אני ביקשתי ממך.

אלי אלאלוף: שאני אבין, מה ההצעה הקונקרטית שלך להיום בשעה שלוש?

אלי אלאלוף: בבקשה, מירה.

<מירה חריט: טוב, אז אני רוצה להסכים איתך לגמרי ואני איש חלש ולא לוחמת ולא התכוונתי בחיים ואם זה היה מתאים לי הייתי הולכת למקום אחר.

<מירה חריט: ואני לא רוצה להיות בכנסת ולא בהסתדרות ולא במשרד הבריאות ולא בבית הנשיא ולא בשום מקום, ואני לא רוצה לדעת איך קוראים למנכ"ל בבית החולים שאני עובדת ואני לא רוצה לדעת איך הוא נראה.

<מירה חריט: עד השנה האחרונה הסתדרתי עם זה יפה מאד ואני לא רוצה להמשיך בסגנון הזה.

<מירה חריט: באמת.

<מירה חריט: חלש.

<מירה חריט: די.

<מירה חריט: עזבו אותי.

<מירה חריט: לא רוצה כלום יותר.

<מירה חריט: כלום.

<מירה חריט: זה דבר אחד.

<מירה חריט: דבר שני, לגבי שיטות לא קונבנציונאליות.

<מירה חריט: נכון.

<מירה חריט: אז אני רוצה להגיד שהשיטה הזאת שבואו נרחיב, נציל, נעשה, אחר כך נטפל בבירוקרטיות ואחר כך נתאים את התשתיות ואחר כך יהיה טוב.

<מירה חריט: אז זה נורא טוב ברפואת שדה.

<מירה חריט: אנחנו לא בחדר טראומה ואנחנו לא במלחמה ואנחנו מטפלים במשהו שהוא לא זה.

<מירה חריט: לכל הגישה הזאת יש מחיר לא קטן בבטיחות ואני מעדיפה אחד נודניק ואובססיבי כמו מיקי, שעם הנהלים האלה שובר את הראש לכולם וכל דבר נבדק 10 פעמים ואני לא רוצה לעגל פינות.

איציק שמולי: ד"ר מירה, אנחנו לא מבקשים מכם לקבל מראש את התוצאה הסופית.

איציק שמולי: אנחנו יורדים פה על הברכיים ומבקשים מכם רק דבר אחד, הידברות.

איציק שמולי: פרופסור וינטראוב, דווקא בגלל שאנחנו מזדהים עם כל מילה שאמרתם, אנחנו יורדים פה על הברכיים ומבקשים, מבקשים כחברי כנסת, תנו צ'אנס להידברות, אל תתחייבו לשום תוצאה.

איציק שמולי: אל תתחייבו.

איציק שמולי: אל תעבדו בסטנדרטים שלא תסכימו לעבוד בהם.

עליזה לביא: אבל המשוואה פה לא מאוזנת.

אלי אלאלוף: אוקיי, יש לי בקשה מחברי הכנסת.

אלי אלאלוף: אבא של רועי רוצה לדבר.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<דודו בן דוד: צהריים טובים.

<דודו בן דוד: דודו בן דוד, אבא של רועי.

<דודו בן דוד: אנחנו ב-28 באוקטובר, אני אספר לכם ככה בנקודות ותוך כדי גם תבינו מה זה המחלקה הזאת.

<דודו בן דוד: ב-28 באוקטובר נכנסו לניתוח.

<דודו בן דוד: על פניו הוצאת נוזלים, משהו פשוט, 40 דקות, תודה רבה.

<דודו בן דוד: דודו, תאמר לרועי, לריקי, לכו הביתה.

<דודו בן דוד: הניתוח התארך.

<דודו בן דוד: יצא גידול סרטני.

<דודו בן דוד: יש פה הורים שמבינים, חברה, אין אדמה.

<דודו בן דוד: האדמה נשמטת.

<דודו בן דוד: אחרי שעתיים רופא יוצא ומסביר לנו.

<דודו בן דוד: אנחנו תוך כדי כך, אתם יודעים, בין הטיפות מבינים על מה מדבר הרופא.

<דודו בן דוד: אין עדיין הודעה רשמית.

<דודו בן דוד: אין אדמה.

<דודו בן דוד: אתה מרגיש שאתה לא יכול לאחוז בכלום.

<דודו בן דוד: יום למחרת, שבת בבוקר, אני מתקן את רועי, ד"ר טל בן עמי, אם היא יכולה להרים יד.

<דודו בן דוד: תבינו, חברה, היא עזבה את הבית, יצאה מהמשפחה אני מאמין ובאה אלינו עם החיוך.

<דודו בן דוד: טל, אני מאד מקווה שאת מחייכת, שתבינו איזה חיוך.

<דודו בן דוד: היא באה, קיבלה אותנו בחיוך ביום שבת, להסביר לנו מה המצב ושאנחנו איתה.

<דודו בן דוד: וזה לא מובן מאליו.

<דודו בן דוד: אני לא מכיר עוד – אני מקווה שאני טועה - שהרבה רופאים עוזבים את הכל, יום שבת, אומרים ביי ילדים, אני הולך רגע להסביר משהו.

<דודו בן דוד: לא.

<דודו בן דוד: לא נראה אני.

<דודו בן דוד: אני בן 39, יש לי טיפה ניסיון.

<דודו בן דוד: ואחרי זה, אחרי כמה שבועות מיקי.

<דודו בן דוד: תבינו את האבסורד.

<דודו בן דוד: אני בא להוציא לו אישור ואני אומר מיקי, אומרים אין מיקי.

<דודו בן דוד: בראש שלי מיקי והשם הפרטי זה מיכאל.

<דודו בן דוד: אתם ניגשים אליו בבית החולים אומרים לו פרופסור מיכאל, הוא עוצר אתכם, מיקי.

<דודו בן דוד: חברה, אני מיקי, לא פרופסור.

<דודו בן דוד: אני לא מיכאל.

<דודו בן דוד: אני אחד כמוכם.

<דודו בן דוד: היה לנו סלע בלב.

<דודו בן דוד: אין סלע בלב.

<דודו בן דוד: הכל ירד.

<דודו בן דוד: הכל מתגמד.

<דודו בן דוד: הכל אנחנו מרגישים שאלוהים מכוון את הכל.

<דודו בן דוד: באמת.

<דודו בן דוד: הוא הביא אותנו לאנשים, אני אומר את זה ברצינות, הם לא רופאים.

<דודו בן דוד: הם מלאכים.

<דודו בן דוד: כי כי למלאכים יש יותר כוח מלכל אחד אחר.

<דודו בן דוד: אין.

<דודו בן דוד: אתם לא מבינים.

<דודו בן דוד: אנחנו עברנו אשפוז שבוע אשפוז, מראשון עד שישי ואתה מסתכל על הרופאים והאחיות ואתה אומר בוא הנה, הם לא אוכלים?

<דודו בן דוד: הם לא שותים?

<דודו בן דוד: הם לא מתקשרים לילדים?

<דודו בן דוד: אין להם סידור?

<דודו בן דוד: יש פה חברי כנסת, אתם יודעים, יוצאים לסידור.

<דודו בן דוד: הם לא יוצאים לסידורים?

<דודו בן דוד: אין כלום?

<דודו בן דוד: הם מנותקים מהכל?

<דודו בן דוד: מה, זה לא הגיוני.

<דודו בן דוד: זה לא הגיוני.

<דודו בן דוד: אנחנו קיבלנו את עדי ואת אורי.

<דודו בן דוד: אנחנו כביכול היינו ותיקים.

<דודו בן דוד: חברה, אני רואה ילדה בת 4, פרח.

<דודו בן דוד: חברה, פרח.

<דודו בן דוד: נכנסת למחלקה, אתה מרגיש שמישהו מכניס לך סכין בלב ומסובב.

<דודו בן דוד: אני לא בא חס וחלילה להגיד כמה מסכנים, זה לא הכוונה שלי.

<דודו בן דוד: אתם תבינו מה הכוונה.

<דודו בן דוד: המסירות של האחיות, של הרופאים.

<דודו בן דוד: ילד בן 3, בן 4, שהוא מקיא ושהוא בוכה והכל ברוגע והכל בסבלנות.

<דודו בן דוד: תדמיינו לכם אחות שמטפלת במבוגרים ואני לא בא חס וחלילה לשפוט.

<דודו בן דוד: פתאום היא צריכה להתעסק עם ילד בן 3 שלא שולט על הצרכים.

<דודו בן דוד: חברה, היא לא יכולה לשנות את הפאזה ב-ככה.

<דודו בן דוד: היא לא יכולה.

<דודו בן דוד: היא לא יכולה לשנות את הפאזה ב-ככה.

<דודו בן דוד: וגם רופא.

<דודו בן דוד: תחשבו לכם ילד שנמצא במכון שרת, שיורד ובאמת הוא עם בידוד.

<דודו בן דוד: הכל טוב ויפה ולידו נמצא מישהו מבוגר בן 60, בן 70, שלצערנו הגוף יותר חלש ולא שרד והוא נפטר תוך כדי והוא שומע את הבכיות והוא שומע את הצעקות.

<דודו בן דוד: מה עובר לילד בן 5 בראש?

<דודו בן דוד: מה הוא צריך לחשוב?

<דודו בן דוד: מה גם, אני ככה אגמור?

<דודו בן דוד: גם אני ככה אסיים?

<דודו בן דוד: דוקטור טל אמרה בזמנו בשיחה, אני שמחה רועי שאתה שייך לקטגוריית הילד.

<דודו בן דוד: ואני מתקשר פה למה שפרופסור וינטראוב אמר – ילדים גדולים.

<דודו בן דוד: והוא בן 14.

<דודו בן דוד: אני שמחה.

<דודו בן דוד: חברה, היום אני מבין בדיוק למה היא התכוונה.

<דודו בן דוד: בחצי נחמה, אני מודה לאל שרועי בן 14 ולא עבר את הגיל שבאיזה שהוא מקום כיוונו אליו.

<דודו בן דוד: אתם צריכים להבין, אני מאד מקווה שאני הוזה ואני חולם את הדבר הזה, שהמחלקה הזאת לא תיסגר, אבל אם היא תיסגר ולא יהיה שערי צדק, איך אנחנו ניראה בתור עיר הבירה של ישראל, ירושלים - עיר הבירה של ישראל, שאין לנו מחלקה כזאת.

<דודו בן דוד: אנחנו נצטרך.

מירב בן ארי: לא יהיה הדסה.

<דודו בן דוד: ולא יהיה הדסה ושערי צדק לא יתנו.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אם משרד הבריאות לא יתנו אישור, אז לא יהיה - - -

אלי אלאלוף: תודה, תודה.

אלי אלאלוף: תרשו לי.

אלי אלאלוף: יש פה אנשים שאני מאד מעריך.

אלי אלאלוף: פרופסור רחמילביץ.

<דודו בן דוד: ברשותך, אני חושב ש - - -

אלי אלאלוף: לא, בוא נאפשר גם - - -

<דודו בן דוד: לא, ממש משפט.

<דודו בן דוד: הפתרון הוא פשוט להחזיר את השתלת מוח עצם, וזה באמת, זו הדעה שלי ואני יכול לדרוש את זה ומותר לי לדרוש את זה בתור אזרח במדינת ישראל, מותר לי לדרוש את זה ואני דורש את זה.

אלי אלאלוף: אנחנו נשמח להגיע להצעה שלך.

<דודו בן דוד: פשוט לשים את זה מאחורינו.

אלי אלאלוף: פרופסור רחמילביץ.

אלי אלאלוף: חברי הכנסת, אני מתנצל, זה יהיה על חשבונכם.

אלי אלאלוף: אחרי פרופסור רחמי

אלי אלאלוף: לביץ פרופסור רוטשטיין ייקח את הזמן לענות ואנחנו נאלץ לסיים את הישיבה עד השעה שתיים.

ישראל אייכלר: אני מוחא על זה שאני לא קיבלתי את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: לא נורא.

אלי אלאלוף: לא נורא.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<אליעזר רחמילביץ: תיכף תשמע קומפלימנטים.

ישראל אייכלר: ממש חוצפה.

ישראל אייכלר: לא היה חבר כנסת אחד שלא קיבל.

אלי אלאלוף: לא, לא, יש עוד אחד.

אורלי לוי אבקסיס: לא, גם אני לא קיבלתי.

אלי אלאלוף: היא גם לא קיבלה.

אלי אלאלוף: יש כאלה שקמו ולא קיבלו וזה על חשבון זה.

<אליעזר רחמילביץ: אני אהיה קצר.

אלי אלאלוף: אל תאיים, זה לא פייר.

ישראל אייכלר: אני לא מאיים - - - שום דבר - - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל תקשיב, הוא אומר שיש פתרון - - -

אלי אלאלוף: זה לא רמת היחסים בינינו, אתה יודע את זה.

אלי אלאלוף: פרופסור רחמילביץ.

אורלי לוי אבקסיס: לפרופסור רחמילביץ יש הצעה.

אורלי לוי אבקסיס: כדאי שנשמע.

ישראל אייכלר: אבל מה לעשות, זה נושא חשוב מדי, שאני לא אוכל לדבר על זה.

<אליעזר רחמילביץ: אני אהיה מאד קצר.

<אליעזר רחמילביץ: קודם כל רק משפט אחד.

<אליעזר רחמילביץ: אני מאד עצוב.

<אליעזר רחמילביץ: אני רופא 50 שנה.

<אליעזר רחמילביץ: חצי מחיי ביליתי בבית חולים הדסה, מהרגע שהייתי סטודנט ואחר כך מנהל, וכשאני שומע את כל זה, איך אומרים?

<אליעזר רחמילביץ: אפילו אני, בגילי, אני מאד עצוב.

<אליעזר רחמילביץ: אני ממש עצוב.

<אליעזר רחמילביץ: השתלות מוח עצם, דרך אגב, התחילו בפעם הראשונה בכלל בארץ בהדסה, על חולה שלי, טלוסמיה.

<אליעזר רחמילביץ: חבל שאייכלר הלך.

<אליעזר רחמילביץ: אפילו אז מנכ"ל משרד הבריאות ברוך מודן, ביקש חוץ מוועדת האתיקה של הדסה שתאשר את זה, ואבא שלי היה אז יושב הראש, ביקש את האישור של בית דין צדק של העדה החרדית וכולנו היינו שם.

<אליעזר רחמילביץ: הצגנו את המקרה וקיבלנו את האישור.

<אליעזר רחמילביץ: באותו זמן גם היה בארץ דון תואמס, האיש שהמציא את ההשתלות.

<אליעזר רחמילביץ: אז זה היסטוריה.

<אליעזר רחמילביץ: הקימו באמת.

<אליעזר רחמילביץ: יש השתלת מוח עצם מפוארת בארץ.

<אליעזר רחמילביץ: אצל רוטשטיין בתל השומר עבד ארנון אדלר, שהוא אחד המשתילים הגדולים היום בעולם.

<אליעזר רחמילביץ: וכולם דרך אגב יצאו מהדסה.

<אליעזר רחמילביץ: עכשיו, אני אומר מאד פשוט, רבותי, השתלות מוח עצם בילדים יכולות להתבצע אך ורק במחלקת ילדים, נקודה.

<אליעזר רחמילביץ: זה עניין מקצועי.

<אליעזר רחמילביץ: אני מדבר על זה מבחינה מקצועית.

<אליעזר רחמילביץ: זאת הדרך היחידה.

<אליעזר רחמילביץ: את הסיבות שמעתם מפה ועד להודעה חדשה.

<אליעזר רחמילביץ: אני לא אחזור על זה.

<אליעזר רחמילביץ: ומנהל השתלת מוח עצם ילדים צריך להיות רופא ילדים, כמו שמנהל השתלות מוח עצם מבוגרים צריך להיות מנהל בזה.

<אליעזר רחמילביץ: זה אופרה אחרת לגמרי.

<אליעזר רחמילביץ: זה צריך להיות ברור לכולם.

<אליעזר רחמילביץ: בכל משא ומתן, בכל גישור, בכל פישור, זה מספר אחת.

<אליעזר רחמילביץ: שתיים.

<אליעזר רחמילביץ: אחרי כל מה ששמעם פה לטובת הילדים ביניכם, המקום שבו השתלות מוח עצם ילדים צריך להתבצע על ידי האנשים הנהדרים האלה, ואני מאשר כל מילה שנאמרה עליהם.

<אליעזר רחמילביץ: חלק אני מכיר אישית, אבל חלק אני יודע.

<אליעזר רחמילביץ: מבחינה מקצועית 10 זה אפילו פחות מדי.

<אליעזר רחמילביץ: המקום שזה הכי טוב שזה צריך להתבצע מבחינה מעשית, זה בבית חולים הדסה.

<אליעזר רחמילביץ: לא בשום מקום אחר.

<אליעזר רחמילביץ: עכשיו, מה הבעיה?

<אליעזר רחמילביץ: הבעיה כמו שהסביר זאב רוטשטיין, ואני מאד מעריך ומכבד את השיקולים שלו.

<אליעזר רחמילביץ: הוא לא עשה את זה ככה סתם.

<אליעזר רחמילביץ: אתה אמר את זה יפה, אלאלוף.

<אליעזר רחמילביץ: היו לו את השיקולים שלו.

<אליעזר רחמילביץ: אז הוא אמר אני נורא מצטער - דיברתי איתו קודם - אין לי מספיק מיטות ועד שאני אבנה ועד שפה, ייקח לי המון זמן.

<אליעזר רחמילביץ: ידידי זאב, אתה בחור מספיק חכם ומספיק פיקח ויש לך יכולות בלתי רגילות.

<אליעזר רחמילביץ: אני לא מאמין שאתה, עם כל היכולות שלך, לא תוכל למצוא עוד 4-5-6 מיטות אפילו היום ותהפוך אותן למיטות השתלה ותכניס אותן שם באיזה מקום.

<אליעזר רחמילביץ: אני בטוח שאתה יכול לעשות את זה ובזה תיפתר הבעיה.

<אליעזר רחמילביץ: ולמיקי, אני מבין הכל.

<אליעזר רחמילביץ: אתה לא צריך להגיד יותר, אבל אני אומר לך את זה.

<אליעזר רחמילביץ: אחרי ששמעתי את כל הדיון הזה פה ואני מבין שאתה אומר לא רוצה, אבל אם אתה דואג לילדים, אני חושב שאם יש פתרון שייתן לך להמשיך את מה שאתה עושה בדרך שאתה רוצה, אני חושב שאתה צריך לחשוב על זה – כולכם – פעם נוספת.

<אליעזר רחמילביץ: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: פרופסור רוטשטיין, תודה.

אלי אלאלוף: ותודה על הסבלנות שלך.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שלא ידעתי, אמרו לי שלא תהיה עד כדי סבלני, אבל זה אומר שהמשבר הוא גדול.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<זאב רוטשטיין: תודה רבה.

<זאב רוטשטיין: זה כבוד גדול ליושב הראש ולוועדה על המאמצים.

<זאב רוטשטיין: אני רוצה להגיד משהו מאד בקצרה.

<זאב רוטשטיין: לא חשוב לי להיות צודק.

<זאב רוטשטיין: אני חושב שבעת הזאת אני רוצה להשיג שלום בית והיד שלי מושטת למיקי.

<זאב רוטשטיין: דיונים אין סופיים, יום ולילה, נהרוג אחד את השני, לא חשוב.

<זאב רוטשטיין: בוא ניתן להורים ולילדים את הזכות לחיות.

<זאב רוטשטיין: ניתן להם את הזכות לעבור טיפול.

<זאב רוטשטיין: נעשה את זה במשותף.

<זאב רוטשטיין: אין לי שום כוונה לקבל החלטות חד צדדיות.

<זאב רוטשטיין: אני חושב שיש הרבה אי הבנה בדברים שאתה אמרת, אבל אני לא רוצה להיות צודק.

<זאב רוטשטיין: בוא נעשה ביחד מה שאפשר לעשות.

<זאב רוטשטיין: נחזיר את המחלקה לראש הנושאים החשובים לשנינו ובוא נציל את הילדים.

איציק שמולי: מצוין.

אלי אלאלוף: תשמעו, אני חייב להגיד.

אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, אתה רוצה להגיד?

<מיכאל וינטראוב: אני מאד רוצה, כן.

<מיכאל וינטראוב: זה לא עניין אישי ביני לבין פרופסור רוטשטיין ואל תהפכו את זה לכזה.

<מיכאל וינטראוב: תכבדו את האנשים שיושבים פה.

<מיכאל וינטראוב: ארבעה חודשים אנחנו מתייסרים בהחלטה הזו.

<מיכאל וינטראוב: מתייסרים.

<מיכאל וינטראוב: אני לא חושב שמישהו מאיתנו יכול להבין את ההורים.

<מיכאל וינטראוב: לא מתיימר לרגע.

<מיכאל וינטראוב: ישבתי בחדר עם אלפי ילדים והורים כאלה ועד היום אני לא באמת חושב שאני מבין אותם.

<מיכאל וינטראוב: אני יכול להבין רק את הפן המקצועי שלי ואת האחריות שלי.

<מיכאל וינטראוב: אנחנו ישבנו במשרד הבריאות כבר פעמיים.

<מיכאל וינטראוב: בפעם הראשונה ב-15 בינואר השר ליצמן אמר לנו - לא חשוב מה תגידו, אני לא אתן לכם לעבור ואחרי זה נמלך בדעתו ואמר – טוב, אולי בכל אופן אני אשקול ואני אחזיר לכם תשובה על המעבר לשערי צדק ושכח אותנו.

<מיכאל וינטראוב: ב-19 בפברואר נתנו החלטה שלילית וקראו לנו שוב למשרד הבריאות ואמרתי שוב את מה שאמרתי כאן - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל מיקי, אני שמעתי עכשיו שמהבחינה המקצועית הולך להיות פה שינוי.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת יחזירו אותך למקום שבו – ושמעתי את זה משני הפרופסורים הנכבדים ואחד מהם הוא בעצם המנהל, שבא ואומר – אני נותן לך בחזרה את המקום שאותו רצית, שמהבחינה המקצועית אתה תמשיך לנהל בדרך שלך.

אורלי לוי אבקסיס: בדרך שלך.

אורלי לוי אבקסיס: השאלה היא כזו, אם אתה אומר – אני את המועדון אותי עוזב ולא מעניין אותי מה וזה חבל לכולנו, אבל אנחנו יכולים להוריד את האופציה מהשולחן, אם היא לא קיימת.

<מיכאל וינטראוב: אני חושב ש - - -

אלי אלאלוף: יש לי בקשה.

אלי אלאלוף: חברי, חברי הכנסת - - -

אורלי לוי אבקסיס: אם היא לא קיימת, אז היא לא קיימת.

אלי אלאלוף: חברים, זה סוג הדיונים שלא מסתיימים טכנית בשעה.

אלי אלאלוף: זה קשה.

אלי אלאלוף: אין לי ברירה להיות כזה, טכנאי של הישיבה, אבל תבינו דבר אחד ואני אומר לכם.

אלי אלאלוף: אני באמת מעריך ומעריץ את העמדה המקצועית ואת התרומה האדירה שלכם.

אלי אלאלוף: אני לא שמעתי נוהל שמבקר אתכם מבחינה מקצועית, הצוות של המחלקה.

אלי אלאלוף: המעורבות האישית והיכולות האישיות והטיפול המדהים שלכם.

אלי אלאלוף: מצד שני, אני שומע מה שאומר פרופסור רוטשטיין ואני מכיר אותו.

אלי אלאלוף: יש לי זכות להכיר והוא מציע לכם חזרה לשולחן ולהתמודדות ביחד במצב שנקלעתם, לטובת – אמרתי את זה ואני חוזר – לא שאני מאוהב בדברי – לטובת הילדים.

אלי אלאלוף: אז יש לי בקשה.

אלי אלאלוף: יש היום מעורבות, תהיה מעורבות מלאה גם חיצונית, אם זה חשוב לכם, של השר ליצמן, שהוא אחד השרים המדהימים שיש לנו במדינה.

אלי אלאלוף: תאמינו לי, יש לי ביקורת על הרבה מאד.

אלי אלאלוף: גם עליו יש לי, אבל לפחות הוא יהיה בתמונה באופן מלא, בהשתתפות מול ועם ההורים.

נורית קורן: אדוני יושב הראש, אני יכולה?

אלי אלאלוף: לא, לא, סליחה.

אלי אלאלוף: זה שלב סיכום.

נורית קורן: אני יודעת, אבל יש לי רק בקשה.

נורית קורן: המלצה לסדר.

אלי אלאלוף: לא, לא.

אלי אלאלוף: אז אני אסכם ואת תגידי מילה.

אלי אלאלוף: אני מבקש, אנחנו מבקשים, כל חברי הכנסת והוועדה ובשם הוועדה, ואחרי הדברים המאד חכמים ומקצועיים של פרופסור רחמילביץ, אני מבקש, ובשם ההורים – תרשו לי לבטא את הדברים שנאמרו – תחזרו לדיון, למשא ומתן כדי להחזיר את המצב לקדמותו, כדי ביחד, אם יש שינויים, או בעתיד יהיו ביחד.

אלי אלאלוף: ואנחנו כוועדה עומדים לרשותכם כל זמן שתמצאו לנכון.

<קריאה: סליחה, אני יכולה לשאול שאלה?

אלי אלאלוף: סליחה, אני מציע את זה.

אלי אלאלוף: באמת, אם תמצאו לנכון נכנס את הוועדה בשבועיים הקרובים ואם צריך גם בפגרה אני מוכן להיכנס לוועדה, כדי שהמשבר הזה – שיש לו השלכות על כל מערכת הבריאות – תדעו, אתם עכשיו מחזיקים שוט מאד אחראי עליכם, שמטיל אחריות גדולה עליכם – על פרופסור רוטשטיין ועל פרופסור וינטראוב.

אלי אלאלוף: חייבים לסיים את זה בהקדם האפשרי, באמצעות כל הכלים שהמערכת מעמידה לרשותכם.

אלי אלאלוף: אם תרצו, אני מעדיף – סליחה לתקשורת – אני מעדיף שזה יהיה בצורה אינטימית יותר.

אלי אלאלוף: תמצאו את הנוסחאות הנדרשות כדי שתחזירו את המצב לקדמותו.

אלי אלאלוף: כי הילדים זקוקים לכם, יהיה מה שיהיה.

אלי אלאלוף: כל ההחלטות המנהליות, הארגוניות, הניהוליות, בעיניהם זה לא חשוב.

אלי אלאלוף: זה לא הזמן שלהם להתעסק בזה.

אלי אלאלוף: אז אני מבקש שוב בשם כולם, כל חברי הכנסת – ולא תמיד מגיעים כל כך הרבה וגם אם אני אתנצל שפגעתי בחלק מחברי שלא קיבלו את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: תחזרו למשא ומתן.

אלי אלאלוף: באמת אני מבקש.

איציק שמולי: בלי להתחייב לשום תוצאה מראש.

איציק שמולי: רק תחזרו.

אלי אלאלוף: תחזרו לזה.

איציק שמולי: מיקי, רק בגלל שאנחנו מזדהים עם מה שאמרת.

איציק שמולי: אני לא רופא אבל המילה שאמרת על הכוננויות וההשתלות במחלקת מבוגרים, אנחנו מבינים היטב מה אתה אומר ואנחנו מעריכים היטב את זה שעמדתם על האמת המקצועית שלכם.

איציק שמולי: אבל ריבונו של עולם, אנחנו יורדים פה על הברכיים מבקשים מכם רק הידברות.

איציק שמולי: אם ההידברות לא תסתיים לשביעות רצונכם, אנחנו נהיה באותה עמדה ושום דבר לא ישתנה.

איציק שמולי: רק הידברות, לא התחייבות לתוצאה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נורית, רצית מילה?

נורית קורן: אדוני יושב הראש, כן.

נורית קורן: אני ממש רוצה רק לומר שאני בעד, אני ממש בצד של ההורים ובצד של הרופאים ובאמת צריך – מחלקה לילדים צריכה להיות מחלקה לילדים.

נורית קורן: אני רק מבקשת - - -

אלי אלאלוף: אני לא ממשיך את הדיון.

נורית קורן: לא, אני רק מבקשת הצעה לסדר.

נורית קורן: אדוני יושב הראש, אנחנו הגענו פה בשולחן הזה להרבה מאד משברים ואתה ידוע כבן אדם שיכול לגשר על המשברים.

נורית קורן: אני מבקשת אם אתה יכול להיות בתוך הסיפור הזה ושיישבו אצלך בחדר.

נורית קורן: אתה, בזכותך אפשר לעשות לגשר, כי אתה מבין את כל הצדדים, כדי להחזיר את האמון שהם יוכלו לעבוד ביחד.

אלי אלאלוף: נורית, תודה על האמון, אבל - - -

<מיכל קולקה: אני יכולה לשאול שאלה אחת בשם ההורים?

אלי אלאלוף: בבקשה גברת.

<מיכל קולקה: שמי מיכל, אני אם לילדה שבגיל שנתיים הייתה מטופלת במחלקה.

<מיכל קולקה: היום היא בת 10.

<מיכל קולקה: היו לי הרבה דברים להגיד, אני מבינה שאין זמן, אבל יש לי דבר אחד להגיד ודבר אחד לשאול.

<מיכל קולקה: אלף הצגתם את זה כמשהו סימטרי.

אלי אלאלוף: לא.

<מיכל קולקה: אני לא יכולה עכשיו לענות לכל ההכפשות שאני לקחתי באופן אישי על הרופאים האלה בתקשורת.

<מיכל קולקה: זה דבר אחד.

<מיכל קולקה: אי אפשר להעמיד את זה כרופאים סרבנים שלא מוכנים לדבר עם הנהלה, שהתגאתה שהיא - - -

איציק שמולי: זה לא שם.

<מיכל קולקה: רגע, רגע - - -

איציק שמולי: אנחנו פשוט מעדיפים להסתכל לעתיד, לא לעבר.

<מיכל קולקה: והשאלה שלי היא מה אתם מציעים, אם המשא ומתן הזה ייכשל.

<מיכל קולקה: בגלל שאתם לא הצעתם פה הצעה מה יקרה אם המשא ומתן ייכשל וההורים יישארו בלי מענה.

נורית קורן: אנחנו פה.

נורית קורן: אנחנו פה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אז יהיה מיצוי ההליכים, זאת אומרת שכל הניסיונות להגיע - - -

אלי אלאלוף: אנחנו מאמינים - - -

אורלי לוי אבקסיס: ואז בתום לב אפשר יהיה לפתוח את האופציות האחרות.

<מיכל קולקה: אבל כבר ארבעה חודשים - - -

אלי אלאלוף: חברים, חברים.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא חושבת שהציעו לו מה שהציעו עכשיו, כי אחרת לא היינו במשבר הזה.

אורלי לוי אבקסיס: פה אומרים אתה שומר לך את הפרקטיקה המקצועית שבה אתה בוחר.

אורלי לוי אבקסיס: ואם שמעתי נכון – לא יהיו גם השתלות במחלקה של המבוגרים.

אורלי לוי אבקסיס: זו התחייבות לפרוטוקול.

אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שאני לא מאמין שזה ייכשל.

אורלי לוי אבקסיס: ואם כן נחזור לאותה נקודה ונמצא את הפתרון.

נורית קורן: כן, זה יסתדר.

נורית קורן: תודה אדוני יושב הראש.

אלי אלאלוף: אורלי תודה.

אלי אלאלוף: ברשותכם, כל טוב, הישיבה נעולה.