ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 350, 2017-01-31 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 31 בינואר 2017, ד' בשבט תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא – אוטובוסים צהובים במועצות הציבוריות.

יעקב מרגי: הדיון הזה הוא המשך לדיון שהיה ביום ההצדעה להתיישבות, נכון?

איתן ברושי: כן.

איתן ברושי: להתיישבות ולחקלאות.

יעקב מרגי: ועלתה סוגיה לש כל מערך ההסעות של מסגרות החינוך בהתיישבות, בקיבוצים והבטחנו דיון.

יעקב מרגי: הנה הגיע הזמן.

יעקב מרגי: תרשו לי רבותי, אני הוכיתי הבוקר בתדהמה כשבישרו לי על פטירתו של חברינו שמוליק ריפמן.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר גם לכם וגם לפרוטוקול מספר דברים.

יעקב מרגי: תרשו לי חברי, בשמי, בשמכם ובשם כל החברה בישראל להיפרד משמוליק ריפמן כאן בוועדה, איש ההתיישבות שהלך לעולמו ועזב אותנו בשנתו ה-67-68.

יעקב מרגי: שמוליק, שהיה ראש המועצה האזורית רמת נגב ויו"ר המועצות האזוריות בארץ.

יעקב מרגי: שמוליק נולד ב-30 באוקטובר 1949.

יעקב מרגי: תתפלאו או לא, שמוליק נולד בבני ברק דאז.

יעקב מרגי: הוא גדל כילד חוץ בקיבוץ רביבים.

יעקב מרגי: שירת כחייל וקצין בנח"ל ובשנת 1991 שימש כראש מועצה אזורית רמת נגב.

יעקב מרגי: כאיש הנגב, כאיש באר שבע ובעשייה ציבורית משנות ה-90, יישובה של רמת נגב ויישובים חדשים היה חלום מבחינתי ומבחינת כל מי שהיה בנגב.

יעקב מרגי: זה חלום שהסתיים מבחינתנו עד אז, עד ששמוליק הגיע במשאבי שדה ושדה בוקר ובקיבוץ רביבים.

יעקב מרגי: רק אדם כשמוליק יכול היה לחשוב על התיישבות במדבר הקרוב ובמדבר הרחוק.

יעקב מרגי: בתקופה שהוויכוח בחברה הישראלית הוא מתלהם, מתייג ומאד כיתתי, מצאתי בשמוליק, כראש מועצה דתית בבאר שבע דאז וגם בתקופת כהונתי כשר הדתות, פרטנר וחבר.

יעקב מרגי: הכרתי איש ציבור שהאמין שחייבים לאפשר לכל אדם להאמין במה שהוא מאמין ולחשוב כפי שהוא חושב ותמיד הוא אמר שיש בגלובוס הענק הזה מקום לכולם ואף אחד לא בא על חשבון האחר.

יעקב מרגי: צליל הקול שלו מהדהד באמירה הזאת.

יעקב מרגי: שמוליק, אני רוצה לומר כאן לכל החברים, דעו שהנגב של היום לא היה נראה כפי שהוא נראה היום ללא שמוליק ריפמן.

יעקב מרגי: בכל יש לך טביעת אצבע.

יעקב מרגי: בעיר הבה"דים, ברמת נגב, בנאות חובב, בהתיישבות הכפרית.

יעקב מרגי: הוא הגשים את חלומו של בן גוריון.

יעקב מרגי: זכיתי בהרבה צמתים לשתף איתו פעולה.

יעקב מרגי: אני מודה לרב ישראל מאיר לאו, בטלפון הראשון שהוא חייג אלי כרב ראשי לישראל ואמר לי יעקב, יש יהודי – האמת שמוליק הוא הראשון שזיהה גם את התיירות הכפרית.

יעקב מרגי: הוא התחיל.

יעקב מרגי: והוא אומר לי, תשמע, יש יהודי טוב לידך בנגב, רוצה לעשות עשייה ואנחנו מפריעים לו.

יעקב מרגי: כך אמר לי הרב לאו.

יעקב מרגי: אמרתי לו למה מפריעים לו?

יעקב מרגי: הוא אמר לי הוא רוצה לתת שם שירותי כשרות בהארחה, במלוניות שהוא הקים שם ובכל זה ואין לו שירותי דת.

יעקב מרגי: אני מבקש אותך לתת לו שירותי דת מבאר שבע.

יעקב מרגי: אמרתי לו, אתה יודע שאסור לי לצאת מהתחום המוניציפאלי.

יעקב מרגי: הוא אמר לי אני קורא לך, אני אוציא לך פנייה בכתב.

יעקב מרגי: הוא אמר ששיתוף הפעולה יהיה גדול.

יעקב מרגי: תוך זמן קצר הוא הבין שהוא צריך להיות עצמאי.

יעקב מרגי: הוא בחר לו רב אזורי, הוא קרא לי לתקצב בתי כנסת ביישובים שרצו בתי כנסת.

יעקב מרגי: הוא ביקש ממני לתקצב מקוואות ביישובים ברמת נגב שרצו מקוואות.

יעקב מרגי: עירובים.

יעקב מרגי: שיתוף הפעולה היה כזה מכיל, מחבק, מכיל את כולם.

יעקב מרגי: היה כייף לעבוד בסביבה של שמוליק וזה לא הפריע לו גם לומר את דעותיו הנחרצות כשהוא היה צריך לומר אותן, אבל יהודי שידע להכיל את כל החברה בישראל ולתת מקום לכל אחד.

יעקב מרגי: אני אומר לך שמוליק – לך ותנוח לקץ הימים.

יעקב מרגי: תהיה נשמתך צרורה בצרור החיים.

יעקב מרגי: תחסר לנו מאד, בנגב ובחברה בכלל.

יעקב מרגי: רבותי, נעבור מהקודש אל הקודש.

יעקב מרגי: מקודש לחול.

יעקב מרגי: לחולי.

יעקב מרגי: לא לחול.

יעקב מרגי: כולנו מכירים את מערך האוטובוסים הצהובים.

יעקב מרגי: ההתיישבות פזורה, היישובים רחוקים.

יעקב מרגי: בתי הספר האזוריים של ההתיישבות מרכזים בתוכם תלמידים מיישובים רבים, במרחקי נסיעה גדולים מאד.

יעקב מרגי: לכן המדינה בזמנו, יחד עם ההתיישבות מצאה איזה פתרון ואני חושב שזה נכון.

יעקב מרגי: אנחנו חולמים.

יעקב מרגי: תמיד אנחנו אומרים כאן בדיונים, לאמץ את המנהג שרווח גם בארצות הברית, גם במדינות באירופה, של האוטובוס של בתי הספר.

יעקב מרגי: אז בהתיישבות זה קיים, האוטובוס הכתום.

יעקב מרגי: אז לנו יש את הצהובים ואני חושב שזה דבר נכון, דבר חשוב.

יעקב מרגי: אני חושב שהוא גם חוסך, מי שמכיר את סוגית ההיסעים גם ברשויות המקומיות סביב החינוך המיוחד, במועצות האזוריות סביב החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: בטיפול הפרטני המדינה משקיעה הון עתק.

יעקב מרגי: אז אני קודם כל בדיון הזה רוצה ללמוד איך זה עובד.

יעקב מרגי: אם יש תקינה, מה התקינה, כמה אוטובוסים לכל כך וכך, כל כמה שנים, מי המממן, אחוזים, מצ'ינגים, התחדשות.

יעקב מרגי: זו מהות הדיון, כדי לראות איך אנחנו יכולים לסייע ולשפר את המצב.

יעקב מרגי: מי רוצה לפתוח?

יעקב מרגי: איתן, אתה רוצה לומר כמה מילים או לתת קודם לאנשי המקצוע?

איתן ברושי: אני אגיד שני משפטים כי אני חייב לצאת למקום אחר.

איתן ברושי: קודם כל אדוני יושב הראש, אני מודה לך על הדברים שאמרת לזכרו של חברנו שמוליק ריפמן, שייקבר ביום רביעי באדמת רביבים.

איתן ברושי: הייתי אצלו לפני כמה ימים, נפרדתי ממנו.

איתן ברושי: מצבו כבר היה קשה מאד.

איתן ברושי: בשבילנו הוא גם חבר וגם שותף לדרך וגם ראש מועצה שעבדנו ביחד וגם בתפקידים אחרים שמלאתי, היינו בקשר הדוק.

יעקב מרגי: אתה יודע שבמאי 2016 הוא הוציא מכתב לכחלון על האוטובוסים הצהובים?

איתן ברושי: כן, יש פה מכתב בחתימתו.

איתן ברושי: הוא היה כל השנים איש עשייה, גם דאג מאד לחינוך ומכאן אני מגיע לנושא.

איתן ברושי: אני חושב שאנחנו רואים את זה בכנסת בהרבה מאד נושאים ויושב ראש הוועדה מרגי הופיע גם בכנס של החינוך של התנועה הקיבוצית בצובה לפני שבוע.

איתן ברושי: אני חושב, חברי מראשי המועצות שנמצאים פה והמנכ"ל ישראל ואתה מרגי בקואליציה יכול לעזור, שהולכת ומעמיקה אי הבנה בין החברה הישראלית והנציגות בכנסת להתיישבות וגם לחקלאות.

איתן ברושי: ראינו את זה בוויכוח אתמול על המים, איזו התקפה רבתי הייתה.

איתן ברושי: לא ראויה.

איתן ברושי: אני חושב שניסינו, גם בעזרתך, ששר החינוך יאמץ את הבקשה להפוך את החינוך ההתיישבותי לחוק.

איתן ברושי: הדיון הזה בהחלט מראה כמה אין פה מחויבות עד הסוף באשר לחינוך ההתיישבותי, שהוא מחוז נפרד.

איתן ברושי: אין הבנה למורכבות של מועצה אזורית, בוודאי מפוזרת כמו המועצה שריפמן עמד בראשה, אבל גם במועצות אחרות.

איתן ברושי: והמרכיב של ההוצאות.

איתן ברושי: אני טענתי תמיד שהסעות במועצה האזורית זה כמו מום מלידה.

איתן ברושי: זה מין נכות כזאת שאתה לא משתחרר ממנה כל החיים.

איתן ברושי: אתה כל הזמן כרוך בהסעות גם לפעילות החברתית והתרבותית וגם לחינוכית וכמעט הייתי אומר כל הזמן נעים על גלגלים, גם לפעילות פרטית וחוגים וימי הולדת, ומרכיב ההסעות הוא מרכיב גם של בעיית בטיחות וגם בעיה כספית.

איתן ברושי: עכשיו בודקים.

איתן ברושי: האוטובוס שהתהפך ביהודה ושומרון היה אוטובוס ממוגן.

איתן ברושי: כמה שנים האוטובוס הזה נוסע מעבר לנורמה הנדרשת.

איתן ברושי: זה גם שיא בפני עצמו.

איתן ברושי: אני אומר לכם, אדוני יושב הראש וחברים, אם רוצים לעשות משהו, יש כאן מקום נרחב לפעילות.

איתן ברושי: יפרטו, יש פה אנשי מקצוע וראשי מועצות שעוסקים בזה, אבל חלק מהוויכוח הזה עם האוצר – התפרסמה עכשיו סדרת כתבות בגלובס על פקידי האוצר.

איתן ברושי: אני חותם על מה שכתוב.

איתן ברושי: הייתי מחריף את ההתבטאות – של פקידים חסרי יכולת וניסיון, צעירים שלא ניהלו בחיים שום דבר מנהלים מיליארדים בשגיאות שהם לא משלמים עליהן גם.

איתן ברושי: וכאן בנושא האוטובוסים, ההתעסקות הזאת עם כמה אוטובוסים וכמה זמן, זה דבר לא יאמן.

איתן ברושי: ועלות ההסעות, יותר ויותר הרשויות משלמות את ההסעות האלה ואין מועצה אזורית, אלא אוסף יישובים כפריים, פרושים על הארץ כולה.

איתן ברושי: לכן אני חושב שהטענה הזאת, הבעיה בהבנת הטענה זה לתפוס את העיקרון.

איתן ברושי: אם העיקרון לא מובן ופקידי האוצר ומשרד החינוך לא מבינים את העניין הזה ומעמידים את זה מול דברים אחרים, יהיה קשה מאד להגיע לנוסחה.

איתן ברושי: אז לכן הבעיה פה היא הרבה יותר רחבה.

איתן ברושי: אני לא יודע אם בפורום הזה אפשר לפתור אותה.

איתן ברושי: דבר אחד ברור.

איתן ברושי: החינוך ההתיישבותי הוא תנאי לקיומה של ההתיישבות.

איתן ברושי: אם רוצים בישראל התיישבות בכל רחבי המדינה עכשיו, זה לא יקרה בלי החינוך ההתיישבותי.

איתן ברושי: לכן צריך להפסיק לשים על זה סימני שאלה.

איתן ברושי: תודה.

יעקב מרגי: אני אתן למוני אלימלך מיד, אבל לפני כן.

יעקב מרגי: בכלל, כל סוגית ההתיישבות והשינויים באוכלוסייה, התהליך שקורה בהתיישבות, אני רואה את זה.

יעקב מרגי: אני חי במושב שהיה כמעט בדעיכה והיום הוא אחד מהמושבים המשגשגים והפורחים.

יעקב מרגי: היינו רק קשישים והיו רק הסעות למועדוני הקשישים מהמושב.

יעקב מרגי: היום אתה רואה בשעות הבוקר לפחות מערך של שישה או שבעה אוטובוסים שנכנסים ומסיעים תלמידים.

יעקב מרגי: בשעות אחר הצהריים אתה רואה נשים עם עגלות.

יעקב מרגי: מרכיב האוכלוסייה בהתיישבות השתנה והצורך הוא גדול.

יעקב מרגי: בתי הספר מלאים, מערכי ההסעות מלאים ומתרבים.

יעקב מרגי: אין ספק שצריך לעשות חשיבה, אבל אין יותר טוב ממי שיציג לנו את זה, מוני אלימלך, מרכז מועצות אזוריות וראש מועצת גן רווה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מוני אלימלך: תודה לך אדוני יושב הראש.

<מוני אלימלך: ביקשת בתחילת דבריך לקבל קצת נתונים וקצת אינפורמציה על מנת להכיר את הנושא וללמוד את הנושא.

<מוני אלימלך: אז אני אנסה לפרוט את הנתונים ככל הניתן ובקיצור.

<מוני אלימלך: אני אתחיל בזה שבעבר הרחוק מאד, בכל יישוב היו בתי ספר.

<מוני אלימלך: בבתי הספר האלה למדו מספר מאד מצומצם של תלמידים.

<מוני אלימלך: אני יליד כפר הנגיד, למדתי כיתה א' וכיתה ב' ביחד, באותה כיתה, כי לא היו תלמידים ומשרד החינוך היה צריך לממן מורים וסגל לכל בית ספר ובית ספר והוא הגיע למסקנה או להחלטה שהוא הולך לקראת בתי ספר אזוריים.

<מוני אלימלך: בבתי ספר אזוריים המשמעות היא שצריך לבוא ולהסיע את התלמידים, ואז נולד הרעיון של האוטובוס הצהוב, שמסיעים את הילדים עם אוטובוסים צהובים.

<מוני אלימלך: לפני כ-30 שנה או קצת יותר, הוחלט שנושא האוטובוסים הצהובים במועצות אזוריות יתקיים לפרק זמן של 15 שנים.

<מוני אלימלך: זאת אומרת שכל אוטובוס שנקנה היום נמכר אחרי 15 שנים ולנושא של ההחלפה הקצו משרד האוצר ומשרד החינוך 30 אוטובוסים פר שנה.

<מוני אלימלך: הדבר הזה אולי היה נכון לתחילת שנות ה-90, עת התחלתי לכהן בתפקידי כראש מועצה.

<מוני אלימלך: כשהתחלתי לכהן כראש מועצה, באחד מבתי הספר שלי – אני זוכר את המספרים בעל פה – למדו 224 תלמידים.

<מוני אלימלך: היום באותו בית ספר לומדים 780 תלמידים.

<מוני אלימלך: המספר 30 נשאר אותו מספר.

<מוני אלימלך: הכמות של ה תלמידים גדלה מאד.

<מוני אלימלך: כל היישובים או רוב היישובים עברו תכנית הרחבה של קליטת בנים וקליטת משפחות חדשות.

<מוני אלימלך: יישובים הכפילו את עצמם, נוספו יישובים נוספים לתוך המערך.

<מוני אלימלך: המספר של 30 נשאר קבוע.

<מוני אלימלך: המספר הזה הוא מספר קטן מאד.

<מוני אלימלך: אנחנו מאד מאד מתקשים לעמוד במספר הזה.

<מוני אלימלך: אנחנו לא מסוגלים לעמוד במספר הזה, אנחנו מבקשים לבוא ולהגדיל את מספר האוטובוסים שמוקצים לנו מדי שנה בשנה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ישראל נדיבי, בבקשה.

<ישראל נדיבי: אני רוצה להגיד משהו כללי על כל נושא ההסעות ואתה מכיר את זה וגם אמרת.

<ישראל נדיבי: אחת הבעיות שלנו, שמשרדי הממשלה, כולל משרד החינוך, לא מבין שהא'-ב' של התנהלות במועצות האזוריות זה הסעות.

<ישראל נדיבי: אחד המשפטים – וכמה שזה קשה לי היום לדבר – שמוליק אמר כל פעם שהוא דיבר על ההסעות – השיעור הראשון אצלנו מתחיל באוטובוס.

<ישראל נדיבי: הילדים עולים לאוטובוס, משם מתחיל השיעור הראשון.

<ישראל נדיבי: אז זה איך להתנהג, תפילת הדרך, כל הדברים האלה.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת כל ילד במועצות האזוריות עולה לאוטובוס, נוסע חצי שעה, שעה, 20 דקות, 50 דקות ובלי הסעות אין.

<ישראל נדיבי: צריך להבין שכשיש בתי ספר שצריך לנסוע אליהם, במועצות האזוריות זה לא שעולים על אוטובוס קו 4 או 5 ומשלמים כרטיס.

<ישראל נדיבי: אני אתן דוגמא לא מהנושא הזה עד כמה שמשרד החינוך לא מבין.

<ישראל נדיבי: לפני 4-5 שנים התחילו פרויקט של הקיץ – קייטנות קיץ - - -

יעקב מרגי: בית הספר של הקיץ.

<ישראל נדיבי: והחליטו בפרויקט הזה שמממנים יחסית פר תלמיד.

<ישראל נדיבי: אם המורה לימד שעות, אז המורה ממשיך לקבל את אותו כסף עבור השעות.

<ישראל נדיבי: וכשאני מסביר להם תראו, על האוטובוס של הילדים מהמושב שלך עולים ילדי היסודי, האוטובוס לוקח 50 ילדים, כי עולים א' עד ו'.

<ישראל נדיבי: אבל כשעולים רק א' עד ב', אז עולים רק שליש מהילדים, אבל ההסעה עולה אותו דבר.

<ישראל נדיבי: אתה לא יכול לתת לי את זה.

<ישראל נדיבי: אז מרחו אותי ואני אומר לך וזה נרשם – אני מתאר לי – בפרוטוקול, אנחנו בודקים את האפשרות - - -

יעקב מרגי: אני אגלה לך סוד, זה גם מוקלט.

<ישראל נדיבי: גם מוקלט.

יעקב מרגי: וגם משודר לציבור.

<ישראל נדיבי: אנחנו בהחלט בודקים את האפשרות שאם לא יתחשבו לנו שההסעות זה חלק מהמחיר, אז אנחנו לא נעשה את זה.

<ישראל נדיבי: נושא שני, אני מדבר על דברים שלא קשורים ישירות לזה.

<ישראל נדיבי: בשנת 2002 החליט משרד האוצר על הקפאת מחירים.

<ישראל נדיבי: מחירי הדלק נעצרו, מחירי השכר נעצרו - - -

יעקב מרגי: איפה?

יעקב מרגי: בסינגפור?

<ישראל נדיבי: לא, בהסעות.

יעקב מרגי: בתקצוב.

<ישראל נדיבי: הדלק של מנכ"ל האוצר ומנכ"לית החינוך משולם במלואו.

<ישראל נדיבי: כל 5-6-7 שנים יש עדכון חלקי.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת אנחנו מראש נדפקים, כמו שאמר חבר הכנסת ברושי, אני משתדל לא להגיע איתן פה.

איתן ברושי: אתה יכול להגיד.

<ישראל נדיבי: זה נכות שאנחנו חיים איתה ברצון.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת אין לנו בעיה עם זה.

<ישראל נדיבי: אני רוצה להסביר משהו.

<ישראל נדיבי: היום כשליש, אולי פחות, מהאוטובוסים שמסיעים ילדים זה אוטובוסים צהובים.

<ישראל נדיבי: וישאל מי שישאל, אז מה אכפת לכם?

<ישראל נדיבי: תסיעו באוטובוסים שכורים.

<ישראל נדיבי: אנחנו מסיעים באוטובוסים שכורים מחוסר ברירה וגם בהתחשבות בתקציבים.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת זה לא שחור ולבן.

<ישראל נדיבי: מחר תגידו לנו תיקחו את כל האוטובוסים – 1,500 אוטובוסים שמסיעים – לא נוכל ולא נרצה לעשות את זה.

<ישראל נדיבי: היתרון הגדול של האוטובוסים הצהובים זה בטיחות.

<ישראל נדיבי: כל תלמיד שתשאל על איזה אוטובוס הוא רוצה לעלות – על האוטובוס הצהוב, שיושב שם נהג מהמושב או מהקיבוץ, שמכיר את הילדים ויודע את כל הבעיות ויודע לעזור לילד, או נהג שכיר, שהיום הוא מסיע פה ומחר הוא מסיע במקום אחר.

<ישראל נדיבי: לא ישווה לזה.

<ישראל נדיבי: לא ישווה לעסק הזה.

<ישראל נדיבי: מה שאנחנו מבקשים – ואתה יודע, זה הרי סכומים מצחיקים ומגוחכים.

<ישראל נדיבי: עלות האוטובוס – אוטובוס עולה כמיליון שקלים, מיליון ומאה אלף שקלים, שמתוכו 80% - - -

יעקב מרגי: 80-20.

<ישראל נדיבי: 80-20, בערך, זה המחירים.

<ישראל נדיבי: דרך אגב, מחירי האוטובוסים לא עולים, מחירי האוטובוסים נשארים אותו דבר.

<ישראל נדיבי: אנחנו מקבלים אותו כסף אם הילד נוסע באוטובוס השכור או באוטובוס הצהוב.

<ישראל נדיבי: באוטובוס הצהוב זה עולה לנו טיפה יותר, אבל הצר שווה בנזק.

<ישראל נדיבי: מה שאנחנו רוצים, אני אדבר במונחי כסף.

<ישראל נדיבי: הרי בסופו של דבר מה שקובע כאן זה הכסף.

<ישראל נדיבי: במונחי כסף אנחנו מבקשים במקום 30 אוטובוסים שקבעו בשנת 1996, כשהיה אותו הסכם שמוני דיבר עליו, באותו זמן למדו X תלמידים.

<ישראל נדיבי: היום לומדים 70% יותר במועצות האזוריות - - -

<מוני אלימלך: הרבה יותר מ-70%, ישראל.

<ישראל נדיבי: יכול להיות.

<ישראל נדיבי: אני לוקח את נתוני משרד החינוך.

יעקב מרגי: זה שקלול כללי.

<ישראל נדיבי: כן.

<ישראל נדיבי: 70%, 80%.

<ישראל נדיבי: אנחנו חושבים שצריך היום לתקצב 50 אוטובוסים כל שנה, שבכסף זה תוספת של 20 מיליון שקלים, שמתוכם אנחנו נושאים ב-20% מזה.

<מוני אלימלך: ב-30%.

<מוני אלימלך: אנחנו גם משלמים את הגרט, שזה 70,000 שקלים.

<ישראל נדיבי: נכון, נכון.

<ישראל נדיבי: מוני הזכיר כאן, כשאוטובוס נמכר, אנחנו משלמים.

<ישראל נדיבי: בתחילת השנה הגיעה שנתו, לא חשוב שהוא מסיע עד סוף ספטמבר או שהוא יכול לנסוע עד דצמבר, בינואר משרד החינוך מוריד 70,000 שקלים.

<ישראל נדיבי: את האוטובוס מוכרים ב-10,000, 20,000 שקלים.

<ישראל נדיבי: זה גם הפסד.

<ישראל נדיבי: אני לא רוצה להיכנס כאן לקטנות, כי זה דיון בפני עצמו ויכול להיות שמה שאני אבקש באמת, שאתה תעזור לנו בזה יחד עם המנכ"לית, כי אני מעריך שבסופו של דבר לא ייצא כאן שיק.

<ישראל נדיבי: אבל מה שאנחנו מבקשים - - -

יעקב מרגי: אל תהיה בטוח.

יעקב מרגי: למה אתה פוסל?

<ישראל נדיבי: אוקיי, הלוואי.

<ישראל נדיבי: מה שאנחנו מבקשים – שמשרד החינוך ומשרד האוצר – ואת החשבונות שיעשו ביניהם.

<ישראל נדיבי: היום התקציב הזה הוא בעצם כולו מהאוצר, של האוטובוסים, אבל גם משרד החינוך יכול להכניס לכיס שלו 5 מיליון, כשאנחנו מוציאים הרבה הרבה הרבה יותר כסף.

יעקב מרגי: בפרקטיקה – מהרגע שאתה רוכש אוטובוס צהוב ויש לך הסעה שכורה מחברה פרטית, התשלום לילד מתבצע אותו דבר?

<ישראל נדיבי: אותו דבר.

<ישראל נדיבי: משרד החינוך סופר כמה ילדים אתה מסיע באופן כללי.

<ישראל נדיבי: זה לא מדובר במקומות שיש אוטובוסים ממוגנים והיום לא קיימים.

<ישראל נדיבי: שם יש פטנט אחר.

<ישראל נדיבי: סופרים את הילדים.

<ישראל נדיבי: יש במועצה האזורית מרחבים 5,000 ילדים מוסעים.

<ישראל נדיבי: עשו פעם איזה שהוא חשבון - שהוא נשחק קצת, אבל לא חשוב - שכל ילד עושה 20 שקלים, אתה מקבל 5,000 X 20 ליום, לא משנה במה אתה מסיע אותו.

<ישראל נדיבי: זהו.

יעקב מרגי: תסתדר עם זה.

<ישראל נדיבי: אנחנו צריכים לעשות כמה שיותר.

<ישראל נדיבי: אנחנו צריכים לדעת להסתדר עם זה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

יעקב מרגי: יש כוונה להגדיל?

יעקב מרגי: ביקשתם תקציב מהאוצר?

יעקב מרגי: מתי נחתם ההסכם של 30 אוטובוסים, בשנת 1996?

<ישראל נדיבי: 1996.

יעקב מרגי: אנחנו בשנת 2017.

<ישראל נדיבי: 21 שנה, כן.

<שמעון אבני: ישנו הסכם חתום.

<שמעון אבני: אני קודם רוצה להגיד - - -

יעקב מרגי: רק תציג את עצמך לפרוטוקול.

<שמעון אבני: שמעון אבני, מנהל אגף הסעות במשרד התחבורה.

<שמעון אבני: אני רוצה להגיד בפתח דברי שקודם כל הילדים נוסעים, בסדר?

<שמעון אבני: זה שחסרים ורוצים עוד 50-60-70 אוטובוסים, זה אחלה.

<שמעון אבני: הילדים נוסעים.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: תודה.

<שמעון אבני: הילדים נוסעים.

<שמעון אבני: לא, רגע - - -

איתן ברושי: לא, מאה אחוז, ככה הם פועלים.

איתן ברושי: אנחנו אחראים, לא נזרוק אותם בכביש.

איתן ברושי: כמו עם הזקנים.

איתן ברושי: אתה רואה, מטפלים בהם.

איתן ברושי: המדינה התנערה מאחריות.

איתן ברושי: מי שלקח - - -

יעקב מרגי: איתן, איתן.

איתן ברושי: תשמע, אתה עובד מדינה.

איתן ברושי: אתה לא יכול לדבר ככה.

איתן ברושי: מי שלח אותך להגיד את זה?

איתן ברושי: בטח שהם נוסעים.

יעקב מרגי: איתן, איתן.

איתן ברושי: לא, אבל זה לא יכול להיות.

איתן ברושי: אני לא סובל את זה.

איתן ברושי: שמעתי אותם 20 שנה.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

איתן ברושי: אני לא יכול לסבול את זה.

יעקב מרגי: בוא, בוא.

יעקב מרגי: אם לא הייתי מכיר את שמעון, הייתי מתפרץ כמוך, אבל חכה רגע.

איתן ברושי: לא, זה חוצפה.

יעקב מרגי: בוא, לא צריך לצעוק על הפקידים.

יעקב מרגי: צריך קצת להעיר להם על הסגנון, אבל בוא תקשיב.

יעקב מרגי: אתה יודע, לפי הנחת העבודה שאמרת - - -

<שמעון אבני: לא, אני - - -

יעקב מרגי: לא אתה, שמעון, עזוב.

יעקב מרגי: אני יודע שאתה לוקח את הדברים בחזרה, חכה.

יעקב מרגי: אבל תן לנו קצת הומור, אתה יודע - - -

<שמעון אבני: לא.

<שמעון אבני: למה, בגלל שהוא צעק אז אני צריך - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אני, אני.

יעקב מרגי: אחר כך טענה.

יעקב מרגי: בוא תקשיב, לא בגלל שהוא צעק.

יעקב מרגי: לפי הנחת העבודה שלך, בוא נסגור את הבסטה, את הכנסת - - -

<שמעון אבני: לא, זה לא - - -

יעקב מרגי: רגע, תן לי רגע.

<שמעון אבני: אני רק התחלתי.

<שמעון אבני: אני עוד לא התחלתי לדבר.

יעקב מרגי: אני נותן לך, מה אכפת לך?

יעקב מרגי: אני לא יכול להתאפק לבדיחה, בסדר?

יעקב מרגי: בוא נסגור את הבסטה.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: אתה יודע מה, כל הדיונים שאנחנו מברברים לכולם במוח, ועדת חוץ וביטחון, ביקורת, כספים, רווחה, בריאות, חינוך – המדינה עובדת, קיימת.

יעקב מרגי: על אותו משקל.

יעקב מרגי: ודאי, אמר לך ישראל נדיבי.

יעקב מרגי: מה הוא אמר לך?

יעקב מרגי: הוא אמר לך שזו נכות מרצון שנגזרה עלינו.

יעקב מרגי: אנחנו לוקחים אותה.

יעקב מרגי: אנחנו כאן כדי לראות איך אנחנו מצליחים לתת להם לעשות את זה ביותר קלות, כי בסוף בסוף אם קשה להם, אז או שרוכשים אוטובוסים אחרי הרבה שנים, או שהתנאים הם לא תנאים, או שהם מוותרים.

יעקב מרגי: משקיעים מעצמם ומוותרים על שירות אחר.

יעקב מרגי: אנחנו אכן צריכים לוודא, אם יש הסכם בשנת 1996, התפקיד שלך היום אלף להציג לי איך זה עובד ובשלב הזה להוכיח לי שאין הצדקה לשנות שום דבר מהסכם שנעשה לפני 21 שנה.

יעקב מרגי: כי דברים השתנו.

יעקב מרגי: 21 שנה – ההתיישבות של אז וההתיישבות של היום היא לא דומה.

יעקב מרגי: אני אומר לך - - -

<שמעון אבני: אתה מנסה לשכנע אותי במשהו שאני משוכנע.

<שמעון אבני: אז בוא תן לי לדבר.

יעקב מרגי: אני נותן לך ואל תפריעו לשמעון, גם אם הוא יאמר לנו דברים ש - - -

<שמעון אבני: אני קודם כל מתחיל בנושא הזה שילדים נוסעים ומגיעים לבית הספר, בסדר?

<שמעון אבני: אין ילדים שמחכים בתחנות או לא מגיעים לבית הספר.

<שמעון אבני: זה קודם כל.

<שמעון אבני: זה הכי חשוב.

<שמעון אבני: שבבוקר קם ילד, יש אוטובוס שבא לאסוף אותו.

<שמעון אבני: תיכף אנחנו נדבר על השיטה ועל כמה ואיך.

<שמעון אבני: אגב, אנחנו לא נגד לתת את האוטובוסים ולהגדיל את הצי הקיים של האוטובוסים.

יעקב מרגי: אם לא תבקשו לא יהיה.

<שמעון אבני: ביקשנו.

יעקב מרגי: עזוב, בוא תתאר לנו.

<שמעון אבני: בסדר.

<שמעון אבני: במשך כל שנה, אגב יש ועדת אוטובוסים שמתכנסת אצלנו במשרד החינוך, שהיא דנה, הם שותפים בוועדה הזאת, הם מגיעים, מציגים וכו'.

<שמעון אבני: בכל שנה, לצורך העניין, רוכשים 30 אוטובוסים במסגרת איזה שהוא מכרז והמשרד משתתף ב-80% ו-20% זה הרשויות המקומיות.

<שמעון אבני: בבדיקה שאנחנו ערכנו, ואגב, מרכז המועצות האזוריות נפגש עם השר.

<שמעון אבני: השר הנחה אותנו, את המטה שלו, לבדוק אפשרות להגדיל את כמות האוטובוסים הנכנסת מ-30, עד כמה שניתן.

<שמעון אבני: בסוף זה כסף.

<שמעון אבני: בסוף כמו כל דבר זה עניין של תקציב, של כמה שיש תקציב.

<שמעון אבני: ישנו תקציב מול האוצר שהוא סגור, שרוכשים כל שנה 30 אוטובוסים.

יעקב מרגי: מה ההיגיון של 30 אוטובוסים?

<שמעון אבני: אין הגיון.

יעקב מרגי: חייב להיות היגיון.

<שמעון אבני: אין היגיון.

<שמעון אבני: היום אין היגיון בזה.

<שמעון אבני: אגב, אם היה 40 – הייתה אותה שאלה.

<שמעון אבני: 50 – אותה שאלה.

יעקב מרגי: לא, לא.

<שמעון אבני: זה ההיגיון שהיה לפני - - -

יעקב מרגי: לא, רגע, שמעון.

איתן ברושי: אבל יש גידול באוכלוסייה.

יעקב מרגי: רגע סליחה, שמעון, איתן.

יעקב מרגי: יכול להיות, אני איש מספרים.

יעקב מרגי: כמה סך הכל אוטובוסים מסיעים היום - בין פרטיים, בין צהובים - במועצות האזוריות?

יעקב מרגי: הערכה.

<ישראל נדיבי: הערכה, בערך 1,500 פלוס.

יעקב מרגי: כמה צהובים יש?

<ישראל נדיבי: 400.

<ישראל נדיבי: 420.

יעקב מרגי: 400 לחלק ל-15.

<ישראל נדיבי: ל-15 שנה?

יעקב מרגי: 15 שנה.

<ישראל נדיבי: אז אמרתי 420, שכשנחלק ל-15 זה ייצא בדיוק 30.

יעקב מרגי: אתה מבין, יש היגיון.

יעקב מרגי: זה לא נטול היגיון למה קבעו 30.

<ישראל נדיבי: לא, קבעו - - -

יעקב מרגי: אם אתה קובע שחיי אוטובוס במדף הם 15 שנים ויש מלאי, אם אני הייתי יושב עכשיו מול המועצות האזוריות ואני האוצר, הייתי מנסה להגיע לרציונל.

<ישראל נדיבי: כשקבעו את זה, סליחה, אני רוצה לענות ליושב ראש הוועדה.

<ישראל נדיבי: כשקבעו, מספר האוטובוסים הצהובים היה חצי מהאוטובוסים השכורים.

<ישראל נדיבי: אז הסיעו בערך, בסביבות 900 אוטובוסים, שמתוכם 420-450 אוטובוסים - - -

יעקב מרגי: נשאר ה-400 הזה.

<ישראל נדיבי: ה-450 נשאר והסכומים גדלו, אתם מבינים?

<ישראל נדיבי: את התלמידים צריך להסיע.

<שמעון אבני: אני מניח שכשדיברו אז, כשבדקו את ה-30 אוטובוסים, זה נבע ממספר התלמידים ה - - -

יעקב מרגי: היה היגיון מסוים, יפה.

יעקב מרגי: לא, הוא אומר לך שהיו 900 אוטובוסים, מתוכם רק 400 - - -

<שמעון אבני: אז אני אומר, בבדיקת נתונים משנת 2000 עד שנת 2017, במהלך 17 השנים האחרונות, גדל מספר התלמידים המוסעים במועצות האזוריות ב-53%, שזו עלייה מאד משמעותית.

<שמעון אבני: כל שנה - - -

<ישראל נדיבי: 69%.

<ישראל נדיבי: שמעון, טעית.

<שמעון אבני: אני לא יודע.

<שמעון אבני: הנתונים שלי - - -

יעקב מרגי: די, לא משנה, אנחנו לא נריב על זה.

<שמעון אבני: אתה יודע מה, 60%, בסדר.

<שמעון אבני: לא משנה.

<שמעון אבני: אני ידעתי על 53%.

<שמעון אבני: 60%.

<שמעון אבני: זה הרי לא מה שעושה את ההבדל.

<שמעון אבני: ולכן כל שנה רוכשים את ה-30 אוטובוסים האלה.

<שמעון אבני: כל אוטובוס שמגיע לגיל 15 שנה, האוטובוס הזה יוצא.

<שמעון אבני: אגב, זה גם הסכמים עם האוצר.

<שמעון אבני: אתה מבין שלא אנחנו מובילים את הקבוצה הזאת.

יעקב מרגי: אני רק שומע עכשיו ממך כרגע.

<שמעון אבני: אז אני אומר, כל אוטובוס שמגיע לגיל 15 שנה נגרט, הוא יוצא החוצה מהמערך.

<שמעון אבני: עלות הגרט היא 70,000 שקלים.

<שמעון אבני: 70,000 השקלים נכנסים לקופה שעם הקופה הזאת בסוף רוכשים את ה-30 הבאים.

<שמעון אבני: כמובן שזה לא מספיק.

<שמעון אבני: האוצר משלים.

<שמעון אבני: אחרי שגרטנו את כל האוטובוסים הישנים, האוצר משלים לתוך הקופה את העלות של ה-30 אוטובוסים.

<שמעון אבני: אני אומר באופן חד משמעי שהאוטובוסים הצהובים נותנים שירות מעולה.

<שמעון אבני: אני קובע את זה, שהאוטובוסים הצהובים נותנים בהיבט הביטחותי, בהיבט השירותי, בהיבט של הגמישות שאתה צריך, בהיבט של חירום, שאם יש עכשיו אירוע חירום – לרשות יש את האפשרות לבוא, בטח באזורים שהם עוטף עזה, אין ויכוח.

<שמעון אבני: אני שם את הדברים כמו שהם.

<שמעון אבני: אנחנו רוצים את האוטובוסים הצהובים האלה.

<שמעון אבני: אנחנו חושבים שצריך לתת אותם יותר.

<שמעון אבני: אבל בסוף אנחנו פועלים בתוך אותו סד של לחצים ואילוצים.

<שמעון אבני: כשיש X כסף עושים איתו מה - - -

יעקב מרגי: אתה יכול לומר מתי התכנסה הוועדה?

<שמעון אבני: הוועדה מתכנסת לפחות אחת לשנה.

יעקב מרגי: אתה יודע להגיד לי אם המשרד ביקש מהאוצר להגדיל את מספר האוטובוסים או לשנות את ההסכם?

<שמעון אבני: אני יודע שיש.

<שמעון אבני: לא ביקשו?

<שאול קירשנבאום: לא.

<שאול קירשנבאום: הנושא לא עלה בדיוני התקציב.

יעקב מרגי: תציג את עצמך ותאמר.

<שאול קירשנבאום: שאול קרישנבוים, רפרנט חינוך באוצר.

<שאול קירשנבאום: הנושא הזה לא עלה בדיוני התקציב.

<שאול קירשנבאום: זה לא בקשה שיצאה מהמשרד, זה בקשה שהגיעה ממרכז המועצות המקומיות.

יעקב מרגי: והייתה התייחסות?

<שאול קירשנבאום: אני לא יודע מה ההתייחסות של השר.

<שאול קירשנבאום: לא הייתה לנו בזמנו התייחסות.

<שאול קירשנבאום: להתייחס כבר להכל, אם כבר?

יעקב מרגי: כן, כן.

<שאול קירשנבאום: אוקיי.

<שאול קירשנבאום: אז ככה.

<שאול קירשנבאום: קודם כל בעניין הנסיעות, משרד החינוך מתקצב את כל התלמידים בשיעורים לפי המועצות המקומיות, המועצות האזוריות.

<שאול קירשנבאום: כל התלמידים מוסעים ומתוקצבים על ידי המשרד.

יעקב מרגי: אלה שזכאים להסעה.

<שאול קירשנבאום: כן, כל מי שזכאי במועצות האזוריות ספציפית.

יעקב מרגי: לא, כי אתה אומר מקומיות ואזוריות.

<שאול קירשנבאום: ודאי, ודאי, כן.

<שאול קירשנבאום: כל מי שזכאי לפי התקנון מתוקצב ומוסע.

<שאול קירשנבאום: אני לא חושב ותקנו אותי אם אני טועה, אבל מספר התלמידים במועצות המקומיות והאזוריות דווקא מעיד כמה תלמידים צריכים לקבל, מכיוון שזה רק תלמידים אמורים להיות מוסעים לפי-.

<שאול קירשנבאום: אם מספר התלמידים גדל, אבל יש להם ביישוב בית ספר, זה לא המספר.

יעקב מרגי: עליהם אנחנו לא מדברים.

יעקב מרגי: בוא אני אגלה לך סוד.

<שאול קירשנבאום: אני רק מציין - - -

יעקב מרגי: בוא אני אגלה לך סוד.

יעקב מרגי: רוב בתי הספר בהתיישבות הם בתי ספר אזוריים שנמצאים בקרנות חינוך.

יעקב מרגי: זה לא מה שהיה פעם.

<שאול קירשנבאום: אני מכיר.

<קריאה: רוב בתי הספר שלנו גם לא נמצאים בתוך יישוב מסוים.

יעקב מרגי: מיד יתנו לך לדבר.

<שאול קירשנבאום: כמו שציינתי וגם כמו ששמעון ציין, מדובר פה בנושא של שירות טוב יותר.

<שאול קירשנבאום: יש פה שירות טוב יותר באוטובוסים הצהובים לעומת ההסעות הרגילות.

<שאול קירשנבאום: כמו כל נושא אחר במשרד וכמו כל נושא בחינוך, אנחנו בוחנים לשפר שירות - - -

יעקב מרגי: אתם בוחנים יעילות, לא את טיב השירות.

<שאול קירשנבאום: בוחנים יעילות.

יעקב מרגי: השאלה היא אם בחשבון טיב השירות ובוא אני אספר לך דוגמא, תקשיב.

יעקב מרגי: מחזה שהוא יום יומי.

יעקב מרגי: אצלי לדוגמא במושב, כל ההסעות יוצאות כבר מלאות מהמושב.

יעקב מרגי: בשדה צבי.

יעקב מרגי: כבר שאתה בא אתה יודע שאתה ממלא אוטובוס – שזו כמות מבורכת – כמות הילדים והם לא חרדים, הם חילוניים.

יעקב מרגי: ממלכתי מה שנקרא.

יעקב מרגי: זה מראה טוב.

יעקב מרגי: מראה משובב נפש לראות את זה בבוקר, ממושב שכמעט נכחד, לראות את זה ככה.

יעקב מרגי: אבל מה אני בא ואומר?

יעקב מרגי: אני רואה אותם, כשאומרים לך הסעה ליסודי שבע וחצי, זה שבע וחצי.

יעקב מרגי: הוא מחכה אפילו, הנהג.

יעקב מרגי: הנהגים מגיעים לכניסה של המושב, מחכים, מגיעה השעה.

יעקב מרגי: לעומת זאת האוטובוס הסגול שהוא בהזמנה, אתה רואה אותו איך הוא נכנס בדקה ה-90 כי הוא בא ממשימה אחרת.

יעקב מרגי: יכול להיות שהוא הסיע פועלים או הסיע משהו אחר.

יעקב מרגי: אין ספק שטיב השירות והרציונל, ואם הפערים הם לא כל כך גדולים, אנחנו כמדינה יכולים לחשוב.

<שאול קירשנבאום: אין גבול לכמה אתה יכול לשפר את השירות.

יעקב מרגי: לא, השאלה אם הפערים גדולים או לא.

<שאול קירשנבאום: הפערים קודם כל מתווספים, כי זו תוספת נוספת.

<שאול קירשנבאום: זה לא במקום הקיים.

<שאול קירשנבאום: אני ביקשתי ממשרד החינוך לבדוק האם אפשר לדוגמא להוסיף אוטובוסים ולהוריד את התקצוב הקיים ולחסוך כסף או באותו כסף - - -

יעקב מרגי: זה לא חוסך, כי - - -

<שאול קירשנבאום: לא, או באותו כסף או בתוספת.

<שאול קירשנבאום: ואני יכול לשפר את השירות של כל מערך ההסעות.

<שאול קירשנבאום: מערך ההסעות היום עולה 1.2 מיליארד שקלים בשנה.

<שאול קירשנבאום: אני יכול לשפר את השירות בלפחות עוד 1 מיליארד שקלים.

יעקב מרגי: כמה המדינה מתקצבת את ה-30 בשנה?

יעקב מרגי: בסעיף התקציבי של האוטובוסים הצהובים, כמה יש בתקנה התקציבית?

<שאול קירשנבאום: זה בערך 30 מיליון שקלים בשנה.

<שאול קירשנבאום: אני צריך לבדוק בדיוק את התקנה.

<מוני אלימלך: זה פחות מ-30 מיליון.

יעקב מרגי: הוא לא עודכן משנת 1996.

<ישראל נדיבי: אוטובוס עולה מיליון פלוס.

<שאול קירשנבאום: כמו שאמרתי, זה קצת פחות מ-30 מיליון שקלים.

<ישראל נדיבי: 208,000 שקלים אנחנו משלמים בקנייה.

<ישראל נדיבי: עוד 70,000 שקלים לוקחים על האוטובוס הישן שנמכר.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת תעשה את החשבון ממיליון ומשהו שקלים, 270.

<ישראל נדיבי: זה בסביבות 25%.

<ישראל נדיבי: יפה.

<ישראל נדיבי: אז זה מה שאתם משלמים.

<מוני אלימלך: אני רק רוצה להוסיף פה עוד מילה.

יעקב מרגי: רק תן לו לסיים.

<שאול קירשנבאום: כפי שאמרתי, שיפור השירות יכול להיעשות בכל התחומים.

<שאול קירשנבאום: גם אם מדובר פה בעוד 20 מיליון שקלים, זה 20 מיליון שיבואו לשפר את השירות של תלמידים בהסעות, שאני לא חושב שזה צורך לא חשוב, אבל מצד שני ה-20 מיליון יכולים האלה יכולים ללכת לחינוך המיוחד ויכולים ללכת לתוספת של שעות בחינוך.

<שאול קירשנבאום: התלמידים האלה היום מוסעים ומוצאים בצורה סבירה והם מוצאים עם ההסעות.

<שאול קירשנבאום: אם יש לכם בעיה עם ספק, אם הוא לא נותן שירות טוב, צריך להחליף את הספק הזה.

<שאול קירשנבאום: אני חושב שזה מקובל.

<שאול קירשנבאום: לגבי ההתייחסות למחירים, כל כמה שנים הבאנו להם תוספת התייקרויות.

<שאול קירשנבאום: אין שם בעיה והם פנו אלינו אפילו לאחרונה ואנחנו יושבים איתם בנושא הזה שוב פעם.

<ישראל נדיבי: מי זה יושבים?

<ישראל נדיבי: עם מי אתם יושבים?

<שאול קירשנבאום: עם מנכ"ל השלטון המקומי.

<שאול קירשנבאום: הוא פנה אלינו בנושא.

<ישראל נדיבי: על מה?

<שאול קירשנבאום: על ההתייקרויות של ההסעות.

יעקב מרגי: לא על הצהובים.

<שאול קירשנבאום: על מה שהעליתם, שאתם לא משופים היום.

<שאול קירשנבאום: אם יש בעיה עם השירות - - -

יעקב מרגי: כרגע אתה אומר לי במפורש שזה לא על השולחן וזה בכלל לא בדיון?

<שאול קירשנבאום: היום זה לא בדיון.

<שאול קירשנבאום: משרד החינוך לא העלה את זה.

<שאול קירשנבאום: משרד החינוך הוא לא ביקש מאתנו.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

<מוני אלימלך: בנושא של המחירים של האוטובוסים, אני רוצה להוסיף עוד נתון קטן.

<מוני אלימלך: המחירים שאנחנו מדברים זה מחירים שכוללים מע"מ והמע"מ כמובן חוזר לאוצר בחזרה.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אתה יודע, גם הדלק שאתה משלם, הבלו - - -

<מוני אלימלך: הבלו ועוד כל מיני פטנטים.

<מוני אלימלך: הכל בסדר, אבל אנחנו מדברים כרגע על קניית אוטובוסים, אז - - -

יעקב מרגי: ואחר כך אנחנו מתפארים שהתל"ג עלה.

<מוני אלימלך: כן, כן.

יעקב מרגי: בסדר, אנחנו שותפים.

יעקב מרגי: רוצים להיות שותפים לאוצר ולעודד את הצריכה האישית.

יעקב מרגי: הכל בסדר.

יעקב מרגי: אין בעיה.

<מוני אלימלך: אז לשאלתך, כל הסיפור של האוצר בנושא של האוטובוסים, זה 20% או 25% פחות מ-30 מיליון שקלים.

יעקב מרגי: טוב, את זה הבנו.

יעקב מרגי: משרד התחבורה, אתה רוצה לשפוך לנו קצת אור מהזווית שלכם, או שאתם לא - - -

<דרור גנון: אנחנו לא קשורים לנושא.

יעקב מרגי: מה, אין לכם אני מאמין בקטע הזה?

<דרור גנון: יש אני מאמין אחר.

<דרור גנון: אמרתי לך אותו בפעם הקודמת.

<דרור גנון: אנחנו קצת מתקשים להתקדם אותו.

יעקב מרגי: תזכיר לי אותו.

<דרור גנון: לעשות מערך הסעת תלמידים ארצית.

<דרור גנון: להוריד את כל הנושא.

<דרור גנון: היום מדינת ישראל וההורים משקיעים קרוב ל-3 מיליארד שקלים בשנה על הסעות.

יעקב מרגי: המדינה וההורים ביחד.

<דרור גנון: כן.

<דרור גנון: והרשויות.

יעקב מרגי: ואתה אומר לי שבשלושה - - -

<דרור גנון: ואפשר בפחות, ב-40% מזה להסיע את כל התלמידים במדינת ישראל, לכל מקום, כולל חוגים, כולל טיולים ולחסוך הרבה כסף.

יעקב מרגי: רגע, יש מסמך עבודה?

<קריאה: תלמד אותנו איך עושים את זה.

<קריאה: זה כמו המנורה של - - - אור.

<קריאה: זה רעיון טוב.

<דרור גנון: אנחנו התחלנו.

<דרור גנון: אני אסביר למה אני נכנס לנושא - - -

יעקב מרגי: אתה זוכר אותה?

<שמעון אבני: אגב, אני קונה את זה בשתי ידיים.

יעקב מרגי: לא, לא, השאלה אם יש נייר עבודה.

<דרור גנון: מה זה, מרגי, בדיונים אצלכם אנשים לא שומרים על תרבות דיבור.

<דרור גנון: זו בעיה קצת.

יעקב מרגי: לא, אצלי דווקא כן, אלא שהיום, בגלל הפורום המצומצם אני מאפשר את זה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דרור גנון: מה שקורה זה שאנחנו כמשרד התחבורה, בעל כורחנו, נותנים קווי תלמידים בערים הגדולות ובכלל, שמסיעים במסגרת תחבורה ציבורית ונפל הפור אצלנו גם, אחרי פניות של אחת הוועדות כאן, של הוועדה לשלום הילד וגם אור ירוק ואחרים, לגבי רמת הבטיחות בנסיעה באוטובוס עירוני של תלמידים.

<דרור גנון: אחרי חוות דעת משפטית שעברה יועץ משפטי, גם לממשלה, חל עלינו איסור החל מהשנה הבאה לעשות קווי תלמידים כאלה בתחבורה הציבורית.

<דרור גנון: זה יבוא לפתחם של משרד החינוך.

<דרור גנון: הם עוד לא יודעים את זה.

יעקב מרגי: מה זה אומר?

יעקב מרגי: מה אומרת ההחלטה הזאת?

<דרור גנון: אנחנו מסיעים תחבורה ציבורית.

<דרור גנון: אני מעלה מישהו בכסף, אני חייב להסיע כל אחד.

<דרור גנון: אני נוסע ברישיון קו, האוטובוס צריך לנסוע כל יום.

יעקב מרגי: יעלה ילד עם יקלוט על הגב - - -

<דרור גנון: אין שום בעיה, אבל אנחנו לא יכולים לעשות קווים - - -

יעקב מרגי: משהו מאורגן.

<דרור גנון: נכון.

<דרור גנון: היום יש קווים שהם תחת כסות תחבורה ציבורית - - -

יעקב מרגי: עם מספר.

יעקב מרגי: ייעודי לבית ספר.

<דרור גנון: בדיוק וכשיש חופש האוטובוס לא נוסע.

<דרור גנון: זה לא תחבורה ציבורית.

יעקב מרגי: מי שלא מכיר את זה, זה לרוב בחרדי.

<דרור גנון: לא.

<דרור גנון: תתפלא.

יעקב מרגי: למה לא?

<דרור גנון: שם דווקא צמצמנו אחרי החלטה מעניינת של גפני שהייתה, שזה צריך להיות עם חגורות ואז הצטמצם יחסית הרבה בעירוני.

<דרור גנון: היה הרבה בירושלים דווקא והיום זה קיים בהרבה מקומות אחרים.

<דרור גנון: אבל מאחר שזה תחת כסות של תחבורה ו - - -

יעקב מרגי: כמה ילדים נוסעים במסגרות האלה?

<דרור גנון: הרבה.

יעקב מרגי: מה זה הרבה?

<שמעון אבני: הרבה נוסעים.

<שמעון אבני: הם הפסיקו את זה לא עכשיו.

<דרור גנון: אנחנו עצרנו את זה - - -

<שמעון אבני: - - - חוות דעת של הייעוץ המשפטי - - -

<דרור גנון: לא, אבל חוות הדעת - - -

<שמעון אבני: אנחנו רואים בזה תקלה סופר חמורה שהפסיקו את זה.

<דרור גנון: זה לא תקלה.

<דרור גנון: זה לא אחריות על משרד התחבורה בכלל להסיע תלמידים.

<שמעון אבני: אבל אתה יודע, כל אחד בנוחות שלו.

יעקב מרגי: שמעון, אתה לא אהבת שהפריעו לך, נכון?

<דרור גנון: שמעון, אני לא חלילה - - -

<שמעון אבני: לא, אני אומר את דעתי.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: אני אתן לך לומר.

יעקב מרגי: אם תרצה אחר כך תרים יד.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: זה חשוב לי להסתכלות הכללית על סוגית ההיסעים.

<דרור גנון: אני סתם אמרתי את זה כפתיח ברמה של - - -

<שמעון אבני: לא, זה לא רלבנטי למועצות האזוריות.

<שמעון אבני: הם לא נוסעים - - -

יעקב מרגי: רגע, אז מה?

יעקב מרגי: שמעון.

<דרור גנון: זה לא קשור למועצות אזוריות.

<דרור גנון: אני לא דיברתי על זה בכלל.

<דרור גנון: אני דיברתי באופן כללי.

יעקב מרגי: אני צריך להסתכל הסתכלות כללית.

<דרור גנון: אני סתם אומר את זה כקוריוז, כי אנחנו עושים עבודה מהצד של התחבורה הציבורית נטו.

יעקב מרגי: מר גנון, רק שאלה בהקשר הזה.

יעקב מרגי: אתה יודע לומר לי פחות או יותר כמה עדיין נוסעים במסגרות האלה שציינת?

<דרור גנון: אני יכול לבדוק ולהעביר לך את הנתון.

<דרור גנון: אני לא רוצה להגיד נתון שהוא לא מדויק.

יעקב מרגי: אם תוכל להעביר לי, אני אשמח.

<דרור גנון: בשמחה.

<דרור גנון: לגבי מחירי האוטובוסים, אנחנו מממנים גם אוטובוסים למפעילי תחבורה ציבורית, הגדולים בהם זה אגד ודן, אתם מכירים אותם והם מסיעים גם בנסיעות של אוטובוסים בין עירוניים, שזה באותו סטנדרט של - - -

יעקב מרגי: הם נשארו גדולים כי אפשרתם את הרפורמה – את דן בדרום ואת אגד תעבורה ואגד זה, וזה נשאר בסוף דן ואגד.

יעקב מרגי: אותו דבר מאותו דבר.

<דרור גנון: זה לא נכון.

<דרור גנון: הם קטנו הרבה ואם אתה בעניינים של התקשורת - - -

יעקב מרגי: עזוב אותך.

<דרור גנון: עם כל המאבקים שקורים עכשיו בעניינים האלה, אתה בטח יודע שאנחנו לא בדיוק - - -

יעקב מרגי: חברות בת ונכדות.

יעקב מרגי: חשבתי שבנים ונכדים יש רק בזואולוגיה.

יעקב מרגי: אני רואה שיש גם באוטובוסים ובחברות התחבורה.

<דרור גנון: לא, לא.

<דרור גנון: היום אגד מהווה 38% מכלל שוק התחבורה הציבורית במדינת ישראל, בסדר?

<דרור גנון: אז רק לסבר לך את האוזן.

יעקב מרגי: הוא קטן, הוא קטן.

<דרור גנון: הוא קטן והוא גם יקטן יותר ויהיה יעיל יותר וטוב.

<דרור גנון: לא שהוא לא טוב היום, הוא יהיה גם טוב בעתיד.

יעקב מרגי: הוא זול יותר, אין ספק, אבל זה אותן חברות ששותפות והקימו כל מיני.

<דרור גנון: לא ניכנס לזה.

יעקב מרגי: בסדר, זה לא הדיון.

<דרור גנון: זה לא הדיון.

<דרור גנון: אבל מה שאני רוצה להגיד זה שהמחירים שאנחנו מכירים בתחבורה הציבורית של אוטובוסים בין עירוניים, שהיום יש גם כניסה של חברות סיניות לשוק.

<דרור גנון: זה 660,000 שקלים, 670,000 שקלים לאוטובוס, כולל מע"מ.

<דרור גנון: אם הם מדברים על 1.1 מיליון לאוטובוס, זה כבר 30% יותר.

<דרור גנון: זאת אומרת אתה יכול ב-30% האלה לקנות יותר אוטובוסים.

יעקב מרגי: מי ממכרז את רכישת האוטובוסים?

<שמעון אבני: יש מכרז.

יעקב מרגי: של המשרד?

יעקב מרגי: של המועצות האזוריות?

<שמעון אבני: לא, של - - -

<מוני אלימלך: זה של החברה למשק וכלכלה בדרך כלל, משכ"ל.

<ישראל נדיבי: משכ"ל עושה את המכרז.

<ישראל נדיבי: סליחה, אני יכול שנייה לומר משהו על האוטובוסים הצהובים?

יעקב מרגי: כן, כן, אתה יכול.

<ישראל נדיבי: אני רוצה להגיד משהו.

<ישראל נדיבי: אני אומר לך ואני אומר לכולם, האוטובוסים הסינים האלה זה חארטה.

<שמעון אבני: לא דובר על הסינים.

<ישראל נדיבי: לא, לא, לא.

<ישראל נדיבי: אני יודע.

<ישראל נדיבי: כי הם לקחו כסף - - -

יעקב מרגי: ישראל, ישראל, הפרוטוקול לא יודע מה זה חארטה.

<ישראל נדיבי: אוקיי.

<ישראל נדיבי: אוטובוס סיני שייסע יותר משש שנים, הוא יהיה קוסם.

<ישראל נדיבי: אנחנו, כשאנחנו קונים אוטובוסים וזאת הבעיה, מתחייבים ל-15 שנה.

<ישראל נדיבי: כל הניסיונות, אני מכיר את הסיפור של האוטובוסים - - -

יעקב מרגי: ישראל, בוא תקשיב, תן לי רגע.

יעקב מרגי: אתה יודע, כשהייתי צעיר עדיין, תמיד אהבתי לרכוש רכב ישר מהחברה כשהגעתי ליכולת.

יעקב מרגי: הראשון שלי היה פורד פיאסטה.

יעקב מרגי: השני, איך שיצא היונדאי לנטרה הגדולות.

יעקב מרגי: יונדאי רק יצאה לשוק.

יעקב מרגי: אמרו לי תגיד לי, מה אתה שם את הכסף שלך על קרן הצבי.

יעקב מרגי: מה אתן שפן ניסיונות של חברות?

יעקב מרגי: אלה חברות לא מוכרות, ייעלמו.

יעקב מרגי: אתה יודע כמה אנשים הלכו ואני כשר דתות וכיושב ראש העברתי אותן בבתי העלמין והיונדאי נשארה והמיציבושי משגשגת ואני זוכר איך קלטנו אותן.

יעקב מרגי: אני רוצה להאמין שגם זה.

יעקב מרגי: מטבע הדברים אנחנו חוששים מדברים חדשים.

<ישראל נדיבי: אנחנו בדקנו את זה, את הנושא של האוטובוסים הצהובים.

<ישראל נדיבי: אין ויכוח בין בעלי המקצוע, שאוטובוס צהוב לא יוכל להחזיק 15 שנה להסיע תלמידים.

יעקב מרגי: למה?

<ישראל נדיבי: כי הוא לא בנוי לזה.

<ישראל נדיבי: אני שאלתי מנהל חברת הסעות ביהודה ושומרון שלנו, שקנה אוטובוס אחד.

<ישראל נדיבי: אני אומר לו תגיד לי, איך קנית, מה החשבון?

<ישראל נדיבי: הוא אומר לי תשמע, אני אחרי 5 שנים זורק אותו, לא אכפת לי.

<ישראל נדיבי: אתה אוטובוס צהוב לא יכול.

<ישראל נדיבי: אני מוכן אגב גם לעשות הסכם כתוב כאן – נקנה אוטובוסים צהובים במחירים האלה, אבל יתחייבו לנו שאם אחרי X שנים שהן פחות מ-15, מומחים יגידו שהאוטובוסים האלה לא טובים, כל שיטת ההתחשבנות שלנו תשתנה.

<ישראל נדיבי: אין בעיה.

יעקב מרגי: אני מבין אותך.

<ישראל נדיבי: גם אנחנו רוצים לחסוך כסף, לא רק האוצר.

<ישראל נדיבי: בסוף זה על חשבוננו.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: מועצת התלמידים והנוער הארצית, מי רוצה לפתוח ראשון?

<יובל פלג: יובל.

<יובל פלג: בוקר טוב.

<יובל פלג: אני יובל, תושב כבר ביל"ו במועצה האזורית גזר, מכהן כיושב ראש מועצת התלמידים והנוער במחוז ההתיישבותי ובמרחב הכפרי.

יעקב מרגי: במועצה של ראש המועצה?

<קריאה: פטר.

<קריאה: הוא מכיר אותו.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: תנו לו.

<יובל פלג: פטר, כן.

<יובל פלג: הוא מאד עוזר לנו.

יעקב מרגי: אתם יודעים, אני מכיר את המועצה האזורית הזאת רק בגלל שהם מארחים שם איזו יחידה מובחרת, לא מעבר לזה.

יעקב מרגי: כל השאר לא אכפת לי.

<קריאה: נכון.

<קריאה: יש הרבה יין שם.

יעקב מרגי: חוץ מהיין.

יעקב מרגי: יין יש היום בכל מקום.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יובל פלג: אנחנו רוצים להגיד כמה דגשים.

<יובל פלג: אחד, שמעבר להסעות לבית הספר כל החיים שלנו היום במרחב הכפרי מושתתים על הסעות, שזאת אומרת שגם אם יש אוטובוסים בבוקר, זה אותו הילד בן ה-10 שצריך להגיע בשעה שבע בערב בחושך הביתה, מחוג במתנ"ס האזורי.

<יובל פלג: בתור ילד שכזה, כשהייתי ככה, כשאנחנו מגיעים באוטובוס צהוב אז אנחנו יודעים שיש תחושה יותר נוחה, יותר נעימה.

<יובל פלג: זה יותר בטיחות.

<יובל פלג: השליטה של המועצה האזורית, של הרשות המקומית על זה, היא הרבה יותר גדולה.

יעקב מרגי: מה אכפת לך, אם אתה מקבל מהאוטובוסים החדשים של החברות, אתה יודע, אלה הפנאומטים האלה, עם ה - - -

<יובל פלג: שמים לב להבדל.

יעקב מרגי: הם לא צהובים.

יעקב מרגי: אלה וולוו, מרכבים.

<יובל פלג: השירות וההתייחסות.

<יובל פלג: שמים לב להבדל בתוך, בגישה ובאופן כללי במועצות האזוריות אתה לא תמיד חי על אותו-.

<יובל פלג: בית הספר שלי עובד עם חברות חיצוניות וגם עם אוטובוסים צהובים, כי אין אין סוף אוטובוסים צהובים.

יעקב מרגי: וההעדפה היא לצהובים?

<יובל פלג: ההעדפה לצהובים, כמובן.

<יובל פלג: לצורך העניין היה אמור להיות מסע ישראלי אחרי עיצומי המורים של רן אז.

<יובל פלג: זה התבטל.

<יובל פלג: לא הגיעו לנו אוטובוסים ונשארנו עד השעה 5 בערך בבית הספר, בגלל שהחברות הפרטיות לא יכלו להקפיץ אותם באותו רגע.

<יובל פלג: זה לא משהו שעומד לרשות המועצה האזורית וזה משהו שכן עלה על הקשקש במקרים שכאלה.

<יובל פלג: זה דבר ראשון.

<יובל פלג: דבר שני שאנחנו רוצים להעלות, זה שבתוך בתי הספר ההתיישבותיים לומדים גם עם מועצות מקומיות, לא רק מועצות אזוריות, שלהן אין את התמיכה הזו בכלל לעומת התמיכה במועצות האזוריות, שהיא גם הולכת ונחלשת.

<יובל פלג: זה משהו שהעלו פה ביום החקלאות בכנסת.

<יובל פלג: עיריית מטולה ביקשה לדבר עליו.

<יובל פלג: זהו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ראשד, תציג את עצמך.

<ראשד פתחי: שלום לכולם.

<ראשד פתחי: אני ראשד פתחי מהצפון, ראש פינה, טובא זנגריה ליד ראש פינה.

<ראשד פתחי: לפני שנתיים הייתי יו"ר מועצת התלמידים והנוער של המגזר הבדואי בצפון והיו לנו שתי רשויות אזוריות שהן עכשיו בהתיישבותי, אבל ככה הייתה הבעיה: אחד מההורים התקשר אלי פעם בלילה ואמר לי – אתה יושב ראש מועצת התלמידים?

<ראשד פתחי: אמרתי כן, אמר לי תשמע, אני לא שולח את הבת שלי באוטובוס הזה.

<ראשד פתחי: פשוט ברשות הזאת, שאני לא רוצה להגיד את השם שלה, ביום השני כל הילדים לא עלו לאוטובוסים.

<ראשד פתחי: לא מדובר באוטובוסים הצהובים אלא באוטובוסים של חברות פרטיות.

<ראשד פתחי: למה?

<ראשד פתחי: כי כל יום נהג אחר.

<ראשד פתחי: יש נהגים שהם זקנים, שהם בקושי מכירים את בית הספר.

<ראשד פתחי: הם מגיעים לבית הספר לפעמים בשמונה וחצי, לפעמים בתשע.

<ראשד פתחי: האבא משלם משהו כמו 21 שקלים כל יום ויש לו שלוש בנות, אז זה משהו כמו 100 שקלים כל יום רק לאוטובוסים – הלוך חזור.

<ראשד פתחי: האוטובוס לא תמיד מגיע בזמן.

<ראשד פתחי: כשהילדים נכנסים לאוטובוס יש ריח של עישון, למה?

<ראשד פתחי: כי האוטובוס גם הוביל את מי שהולך למפעל וכולם מעשנים באוטובוס, אז פשוט יש ריח של עישון.

<ראשד פתחי: לא נוח.

<ראשד פתחי: ממש לא נוח.

<ראשד פתחי: ברשות הזאת ההורים קנו אוטובוס והתחילו לשלם לאוטובוס הזה, שזה אוטובוס רק לתלמידים.

<ראשד פתחי: וזו הבקשה שלנו.

<ראשד פתחי: עד 25 בפברואר 2015 למשרד החינוך לא היה שום פיקוח ושום ביקורת על האוטובוסים הפרטיים והוא אמר שכל האחריות הזאת היא רק על הרשות האזוריות.

<ראשד פתחי: וברשויות האזוריות ובמועצות האזוריות ובכל הרשויות, לא תמיד מי ששווה לוקח את המכרז ואת האוטובוסים והוא מסיע את הילדים.

<ראשד פתחי: לא תמיד.

<ראשד פתחי: למה?

<ראשד פתחי: אם בן דודה שלי יש לו חברת אוטובוסים ואני יושב ראש רשות, אז הוא ייקח את זה.

<ראשד פתחי: יש רשות שש שנים אותו בן אדם לוקח את האוטובוסים ואף אחד מההורים לא רוצה אותו.

יעקב מרגי: ברור, ברור.

יעקב מרגי: הנה, אפילו אתם המבוגרים והמנוסים לא חשבתם על נימוק כזה.

יעקב מרגי: הנה, אתה רואה.

יעקב מרגי: עוד נימוק.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: בוא, אנחנו חולמים על סקול-בס.

יעקב מרגי: אנחנו חולמים.

יעקב מרגי: רוצים את זה.

יעקב מרגי: רוצים שהילדים יהיו מוגנים.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: יש מישהו שרוצה להוסיף לפני שאני מסכם?

יעקב מרגי: בבקשה אדוני.

<מאיר אסרף: עורך הדין מאיר אסרף מהסתדרות המורים.

<מאיר אסרף: תחילה, הזכות לגשת לחינוך היא חלק מהזכות החוקתית לחינוך ולכן חשוב מאד שכל השיבושים שנגרמים כתוצאה מכך ששוכרים חברות פרטיות שלא מתאימות, שלא מותאמות, אני קורא למשרד החינוך לטפל בהן.

<מאיר אסרף: אני מבין שזה משהו שקשור גם למשרד האוצר, אבל חשוב מאד לטפל בזה.

<שאול קירשנבאום: אין אף שיבוש ידוע היום.

<מאיר אסרף: תראה, התלמידים תיארו כאן שיבושים רבים, בין היתר שיבושים בטיחותיים, שיבושים של מפגעים של ריח, אוטובוסים שאני לא בטוח שהם מותאמים לתלמידים ולקטינים.

<מאיר אסרף: אני לא יודע מי הנהגים שהחברות האלה שוכרות.

<מאיר אסרף: האם הם עברו בדיקות התאמה, כי הם באים במגע עם קטינים.

<מאיר אסרף: זו גם נקודה שמאד חשוב לשים לב אליה.

<מאיר אסרף: כל אדם, כל עובד חינוך למשל שבא במגע עם קטינים, מחויבים לבדוק אותו.

<מאיר אסרף: הוא חייב להביא אישור שהוא יכול לעבוד עם קטנים.

<מאיר אסרף: צריך לשאול שאלה האם אותם עובדי קבלן, אותם קבלני הסעות - - -

<קריאה: אתה צודק במאת האחוזים.

יעקב מרגי: תנו לו לסיים.

<מאיר אסרף: זה עובדי קבלן.

<מאיר אסרף: זו העסקה עקיפה.

<מאיר אסרף: המועצות מעסיקות באופן ישיר.

<מאיר אסרף: כשאתה לוקח ומסת

<מאיר אסרף: מך, כשמשרד האוצר מסתמך על ההעסקה עקיפה, אנחנו לא יודעים מי הם הנהגים שלוקחים את הקטינים ואני מודאג מזה.

<מאיר אסרף: אני מודאג מזה ששולחים ילדים עם נהג שאנחנו לא יודעים מי הוא.

<מאיר אסרף: לא יודעים אם הוא יכול לבוא במגע עם קטינים בכלל.

<מאיר אסרף: לכן אני כן קורא לעדכן את ההסכמים, לעדכן את השווי של ההסכמים שנחתמו לפני עשרות שנים, כדי שגם משרד החינוך וגם המועצות – בכלל השלטון המקומי – יוכל לנהל את המערך הזה.

<מאיר אסרף: עוד נקודה לגבי משרד התחבורה.

<מאיר אסרף: אני פעם ראשונה שומע שיש איזו שהיא בעיה צפויה שאנחנו עלולים להיתקל בה מבחינת ה - - -

יעקב מרגי: אתה שומע פעם ראשונה.

<מאיר אסרף: אני מבטיח לעקוב אחרי זה, כי זה משהו שהוא מדאיג.

<מאיר אסרף: אם נציג משרד התחבורה העיר את תשומת ליבנו לנקודה כזאת, אנחנו גם נעקוב אחרי הנושא הזה.

יעקב מרגי: בבקשה, ישראל.

<ישראל נדיבי: אני רוצה להוסיף ולהתייחס למה שהוא אומר, כדי שהדברים יהיו ברורים.

<ישראל נדיבי: המועצה האזורית אחראית על חתימת ההסכמים עם הנהגים השכורים.

<ישראל נדיבי: זאת אומרת אם משהו לא בסדר, זה נופל על אחריותנו ואנחנו יודעים שלעולם זה לא יכול להיות מאה אחוז ואנחנו יודעים – ואת זה אני אומר לאיש האוצר – אי אפשר להשיג את הטוב ביותר.

<ישראל נדיבי: אנחנו לא נוכל להגיד למצב שיש 200 אוטובוסים צהובים, אבל אנחנו יכולים להקטין את החשש שניסע באוטובוסים פחות טובים.

<ישראל נדיבי: ואני אומר לך, אני לא יודע את שמך - - -

<שאול קירשנבאום: שאול.

<ישראל נדיבי: כשמדובר על 15 מיליון שקלים בשנה – הרי אני לא יודע כמה זה מבחינתכם.

<ישראל נדיבי: אנחנו לא מבקשים שכולם יהיו אוטובוסים צהובים, כי זה מבחינתנו גם כולל העסקת נהגים וכו'.

<ישראל נדיבי: זה מסובך.

<ישראל נדיבי: אנחנו מבקשים – ואתה אמרת את זה יפה – האם אחרי 20 שנה לא הגיע הזמן לעדכן משהו, מה קרה?

<ישראל נדיבי: אני מבקש גם ממך, גם מהחינוך ובמיוחד ממך, צריך לקבוע ישיבה מסודרת, עם מנכ"לית משרד החינוך, שר האוצר שקיבל את המכתב משמוליק ידידנו, ב-3 במאי 2016, כ"ה בניסן תשע"ו.

<ישראל נדיבי: עדיין לא עניתם לנו תשובה.

<ישראל נדיבי: עדיין לא קיבלנו תשובה.

<ישראל נדיבי: מורחים אותנו.

<ישראל נדיבי: אני מבקש ממך, אדוני יושב הראש, באמת קודם כל תודה על הדיון שעשית ועל היחס, אבל ננסה לעשות עם זה משהו מעשי.

<ישראל נדיבי: תודה.

יעקב מרגי: מישהו רוצה להוסיף עוד משהו?

יעקב מרגי: בבקשה, לפני שאני מסכם.

<רחלי הכהן: רחלי הכהן מהמועצה לשלום הילד.

<רחלי הכהן: אני רק רוצה להצטרף לכל הדברים שנאמרו כאן קודם.

<רחלי הכהן: אני העליתי את זה כבר בדיונים קודמים ולכן אני לא רואה שום סיבה לחזור ולהגיד את זה שוב.

<רחלי הכהן: אני רק אגיד עוד פעם אחת שאין ספק שהבטיחות בהסעות תלמידים – בטח ככל שמדובר בקטינים שיש הרבה בעיות ייחודיות – זה צריך להיות מעל הכל ושום שיקול תקציבי לצערי לא יכול לבוא על חשבון הבטיחות של ילדים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מסכם: הוועדה קודם כל מודה לכל מי שהשתתף בדיון.

יעקב מרגי: הוועדה פתחה בדברי זיכרון ופרידה משמוליק ריפמן, זיכרונו לברכה, שהלך לעולמו.

יעקב מרגי: לסיכום יצורפו דברי הפתיחה שלנו.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה מנציגי משרד החינוך, האוצר והתחבורה סקירה נרחבת על מערך ההסעות במועצות האזוריות בפרט ובארץ בכלל.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על יתרונות מערך ההיסעים של האוטובוסים הצהובים.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לרענן את החוזה נחתם בשנת 1996 עם האוצר ועם מרכז המועצות האזוריות.

יעקב מרגי: הוועדה קובעת באופן חד משמעי שחוזה שנחתם לפני יותר מ-20 שנה, בזמן שההתיישבות הקהילתית הייתה כמעט בהקפאה לעומת תהליך הקליטה המואץ שמתרחש בעשור האחרון בהתיישבות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשר החינוך להגיש מסמך מקצועי על הצורך בשינוי שיטת התקצוב לרכישת אוטובוסים, שיהווה בסיס לדרישה מהאוצר לתקצוב נוסף בתקנה הזו.

יעקב מרגי: הוועדה תעקוב אחרי ההתפתחות.

יעקב מרגי: אני אישית מתכונן לדבר גם עם שר החינוך בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול לשנה.

יעקב מרגי: אפשר להוסיף סכום מסוים שיהיה בתהליך הדרגתי.

יעקב מרגי: ודאי לא 50 אוטובוסים בקפיצה.

יעקב מרגי: אם לא נתחיל בקפיצה של 4-5, 10 כל שנה, לא נגיע לרציונל שאנחנו מבקשים.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול.

יעקב מרגי: כמובן אני אעקוב אחרי זה, כפי שאמרתי, יחד עם שיחה עם שר החינוך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.