ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 283, 2016-11-08 10:30

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה-8 בנובמבר 2016, ז' בחשוון תשע"ז, הבוקר התחלנו לומר, אתמול בערב, הבוקר, "ברך עלינו", התחלנו לבקש גשמים.

יעקב מרגי: להזכיר הזכרנו כבר משמיני עצרת, משמחת תורה, אבל מאתמול בלילה התחלנו לבקש את הגשמים.

<קריאה: אנחנו זקוקים לזה מאד.

יעקב מרגי: זהו, נקווה שיפתחו שם את האזניות ויקבלו את התפילות שלנו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – כפר הנוער בקדמה, הצגת - - -

חיים ילין: יש לי סיפור.

יעקב מרגי: אני רק אציג את הנושא - - -

חיים ילין: לפני ארבע שנים היה בצורת, אז לא ידעו מה לעשות, אני הייתי ראש מועצה אזורית אשכול אז אמרו בוא, ניקח בלון פורח מרוחמה.

חיים ילין: בחמש וחצי בבוקר עלינו עם הרב של נתיבות, עם הרב של אופקים, כל הרבנים, אני נמצא שם, מתפללים, אחרי יומיים היה גשם.

חיים ילין: אז אחד הרבנים אמר: "תקשיב, זה לא רק אלהים, אנחנו הסתכלנו על מזג האוויר ואמרו עוד 72 שעות גשם.

חיים ילין: אתה רואה, לא הכל נמצא אצלנו".

יעקב מרגי: אבל אני נהנה מהכדורים הפורחים של רוחמה, כי אני רואה אותם מהבית שלי.

יעקב מרגי: לעיתים לצערי זה בשבת, אבל אני גם רואה אותם.

יעקב מרגי: שומע גם את הרעש של הברנר.

יעקב מרגי: אז הנושא על סדר היום, כפר הנוער בקדמה, הצגת פועלו ושיקום תשתיותיו, שתיים, שילוב סיפור העלייה לקרקע של 11 הנקודות וסיורים בנקודות במסגרת תכנית החינוך לציון 70 שנה ל-11 הנקודות בנגב.

יעקב מרגי: ואני, בדברי הפתיחה שלי, לפני שאתייחס לכפרי הנוער וקדמה בכלל, אומר כמה מילים על הנגב, אם אפשר.

יעקב מרגי: כאיש הנגב, כמי שמחובר לנגב, מי שגדל בנגב.

יעקב מרגי: בן גוריון חלם, והוא אמר:

יעקב מרגי: מדינת ישראל אינה סובלת מציאות מדבר בתוכה.

יעקב מרגי: והוא אמר עוד משהו: אם המדינה לא תחסל את המדבר, המדבר עלול לחסל את המדינה.

יעקב מרגי: בן גוריון קרא להפרחת השממה בנגב ושימש דוגמא אישית כשהתפטר מהממשלה.

יעקב מרגי: ידוע שהוא עבר לגור כ- 14 חודשים ב - - - במסגרת פועלו להפרחת השממה, בן גוריון קרא לקליטת עלייה והתיישבות בנגב.

יעקב מרגי: כינס כנסים, ניסה לשכנע, אבל מה לעשות – העם לא שעה לבקשותיו.

יעקב מרגי: בנגב אז, ערב העלייה של 11 היישובים, ישבו מאות בודדות של מתיישבים יהודים ומספר מועט של קיבוצים בנגב הצפוני.

יעקב מרגי: לאחר פרסום הספר הלבן, כפי שידוע בשנת 1939, הגבירו המוסדות הציוניים רכישה של קרקעות בנגב, ואז ראשי היישוב החליטו ליצור מציאות פוליטית חדשה שתאלץ את הגורמים הבינלאומיים לשקול את מפת החלוקה מחדש.

יעקב מרגי: יש מי שיאמר ששום דבר לא השתנה, גם היום.

יעקב מרגי: לוי אשכול המנוח, ראש הממשלה, שמילא זמנית את תפקיד ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות בארץ, יזם את הקמת 11 היישובים, וכל זה קרה במוצאי יום הכיפורים בלילה שבין החמישי לשישי באוקטובר.

יעקב מרגי: וקצת אקטואליה – מי שירצה יכול לקחת את זה לאתמול בלילה, יכול לקחת את זה כללי.

יעקב מרגי: מכתב שכתב בן גוריון לאזרח, תלמיד דווקא אזרח ישראלי ערבי, מבית הספר התיכון באקה המערבית, אלגרביה, שמתפלא על צעדו של בן גוריון, על כך שהוא פרש ועבר לנגב.

יעקב מרגי: תראו מה בן גוריון אז עונה לאותו תלמיד: "לדעתי לא צריך איש אחד לנהל את המדינה כל כך הרבה שנים.

יעקב מרגי: הייתי יותר מחמש שנים ראש הממשלה, ויש לתת הזדמנות לאיש מוכשר אחר לעשות עבודה קשה זו".

יעקב מרגי: והוא עוד מוסיף – "אני שמח שיכולתי לשרת את כל תושבי ישראל, זו זכות גדולה, יהודים וערבים למעלה מחמש שנים, ואני רוצה עכשיו לשרת את המדינה כאזרח פשוט".

יעקב מרגי: הוא אומר: "הלכתי לנגב מפני שהוא נעזב, והאדמה נוצרה למען ספק צורכי בני אדם, ואין להניח מקום שומם.

יעקב מרגי: ואין דבר חשוב ויקר לאדם מאשר להפריח מקום שומם, ואפשר לעשות זאת בכוח הרצון".

יעקב מרגי: ומי שמכיר את ההתיישבות בנגב, בלי כח רצון לא היה קורה שם כלום.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם עכשיו בנימה אישית כאיש הנגב שמכיר כמעט כל פינה בנגב הפורח, וכן כמעט כל פינה נעזבת ושוממה בנגב השומם.

יעקב מרגי: אני לא יכול לתאר את הנגב של היום ללא מפעל ההתיישבות, הן של המצפים והן של 11 היישובים.

יעקב מרגי: אני, על כפר הנוער קדמה, אנחנו ודאי נראה את המצגת, אבל לפני כן אני רוצה להודות לחבר הכנסת חיים ילין שיזם את היום הזה, הדיון בוועדה זה רק חלק מתכנית עשירה ביום, ואני אתן לו את רשות הדיבור ולאחר מכן נצלול לסוגיית כפר הנוער והפנימייה.

יעקב מרגי: בבקשה, חיים.

חיים ילין: כבוד היושב ראש, תודה.

חיים ילין: תודה לכל מי שהגיע.

חיים ילין: הסיפור הפיקנטי של קדמה שלא כולם מכירים אותו, אגב, הוא שבעצם הוא היה חלק מ-11 הנקודות.

חיים ילין: אבל משהו השתבש שם, בקדמה.

חיים ילין: לוותיקי קדמה, שהיום אחד מהם יגיע לפה, שקוראים לו אבא ברמק, הוא בן 95 פחות או יותר.

חיים ילין: הם היו, דרך אגב, המבוגרים שבחבורה, וכשהחליטו שהנקודה הזאת חייבת להתפרק אז היה צריך לקלוט אותם, מי קולט אותם?

חיים ילין: מי שקלט אותם זה קיבוץ בארי, אבל עוד יותר, איפה קולטים אותם בקיבוץ בארי?

חיים ילין: ואז הוותיקים של בארי, שהיו צעירים מאנשי קדמה בין שנתיים לחמש שנים, אמרו: הרי אנחנו מקבלים את הדיור לפי ותק, אז אם הם הותיקים, אז מגיע להם את הדירות שלנו.

חיים ילין: והם פינו את הדירות שלהם וותיקי קדמה נכנסו לדירות החדשות ביותר שהיו בבארי.

חיים ילין: בוא, אנחנו לא מדברים על פנטהאוז של 250 מ"ר, כן?

חיים ילין: זה צריפים, מי שמכיר, זה היה צריף שוודי, זה מה שאנחנו מנסים גם לשמר ולהשאיר את זה לדורות הבאים, אבל זה הסיפור של קדמה ובארי, והיום בעצם בארי יקבלו שתי תעודות, גם של בארי כ-11 הנקודות, אבל גם של נציגי קדמה, שבעצם התיישבו בתוך בארי.

חיים ילין: הסיפור השני של קדמה זה מה שקרה ב- 79'.

חיים ילין: ואנחנו מכירים, אנשי הנגב במיוחד מכירים את זה, בגלל שחלק מהילדים שלנו, חלק מהבנים, את שנת השירות עושים בקדמה.

חיים ילין: דרך הנכדים של אותם מקימים אנחנו מכירים את הסיפורים הנפלאים שקורים שם בקדמה, ואנחנו ראינו לנכון ביום הזה שהוא גם בוועדת חינוך, גם בוועדת מדע וגם בוועדת פנים ואחרי זה באודיטוריום במליאה, בעצם לא רק לדון על קדמה כקדמה אלא גם להציף את הבעיות של כפרי הנוער, שאני חושב שזה אחד הפרויקטים, לדעתי, הנפלאים ביותר שיש במדינת ישראל, לטיפול בנוער בסיכון ולתת באמת הזדמנות לנוער הזה שלא זכה, פשוט לא זכה, הוא זכה להיות בפינות אבל לא זכה בתא המשפחתי להתפתח כמו שאנחנו רצינו.

חיים ילין: בתוך התפיסה שלי שחינוך וערכי החינוך הם הכלים האולטימטיביים שיכולים לסגור פערים, אני מאד שמח שאנחנו עושים את הדיון הזה כאן, שני תפקידים יש לדיון, קודם כל להכיר את קדמה ואת דרך קדמה, להבין מה המשמעות של פנימיות במדינת ישראל מצד אחד, מצד שני לקבוע ש-11 הנקודות, כל הפיתוח של התיירות, של צינור המים, של ההתיישבות, יהיה חלק מתכנית החינוך של משרד החינוך.

חיים ילין: אני חושב שכולנו יכולים להרוויח, כשאתם תסתכלו או מסתכלים על ההיסטוריה של מדינת ישראל, אין שום פרויקט מבצעי לוגיסטי כל כך מוחשי כמו 11 הנקודות, שבסופו של דבר גם נתנו את הנגב, והנגב הוא חלק ממדינת ישראל.

חיים ילין: והיום כשמוטי יוגב שומע את זה, חבר הכנסת שומע את זה במליאה ואני גם שומע, שיש פטריוטים יותר, יש ציוני על פטריוטים, אתם יודעים, יש פה סולם של פטריוטים, יש פה סולם למטה של בוגדים ושמאלנים, ויש בכלל המון דיבור שהוא לא ערכי, הוא לא מאחד, הוא פשוט מפצל את העם הזה.

מרדכי יוגב: מי מוביל אותו?

מרדכי יוגב: חבר הכנסת הרצוג, יו"ר האופוזיציה.

יעקב מרגי: עזוב, בוא לא נקלקל את הדיון.

חיים ילין: למה אתה מקלקל?

מרדכי יוגב: כי דיברת על בוגדים שמאלנים ואתה יודע שאני לא חושב ככה.

חיים ילין: לא, לא, עזוב, אני לא אמרתי, אל תכניס את זה.

חיים ילין: מה שאני מנסה להגיד שבעצם אותם ותיקים, שהיום בזכותם הנגב נמצא, לא בטוח שהיו יכולים לעשות את המפעל הזה היום.

חיים ילין: רק להשיג היתר בנייה צריך 70 שנה, אז בטח ובטח לא להרים 11 יישובים.

חיים ילין: זה הפתיח, אני קודם כל מודה לכולם.

חיים ילין: באחת עשרה אני כבר בדיון אחר, ואני תמיד ביום כזה מציג את הדיונים אז אני מתנצל מאד שבאחת עשרה, שתי דקות לאחת עשרה, אני צריך ללכת לוועדת מדע.

חיים ילין: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפני שאגש למצגת, אם תרצה, מוטי, לפני או אחרי, תכף, אני אומר כמה מילים.

יעקב מרגי: הזכרת את כפרי הנוער אני אתן לך מילה.

יעקב מרגי: בשבוע שעבר היה לנו יום החקלאות בכנסת, ובמסגרת הדיונים גם עמדנו מקרוב על סוגיית כפרי הנוער, חינוך התיישבותי.

יעקב מרגי: ואני אדם שלא מאמין במקריות, אתמול היה לנו לילה לבן כמעט בכנסת, אז מנקים שולחן.

יעקב מרגי: אחד הניירות שטיפלתי בהם בשעה מאוחרת זה מכתב שלי לשר החינוך על עדכון סל לאור ותקציב הפנימיות.

יעקב מרגי: הרשיתי לעצמי לחייג למנכ"לית משרד החינוך גם בשעות הלא שגרתיות האלה, ודנו בנושא והיא הבטיחה לי תשובה בסוגיה הזו, אז גם, עם זה - - - אין ואקום, יש המשכיות וממשיכים לטפל.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת מוטי יוגב, מייד ניגש למצגת.

מרדכי יוגב: אני אומר דברים מאד קצרים ברשות היושב ראש ובזכות חברי, חבר הכנסת חיים ילין שיזם את הדיון.

מרדכי יוגב: ראשית, יש לי קשר אישי, לא ל-11 הנקודות שעלו בנגב באותו מוצאי יום כיפור, אבל כן לקבוצת סעד שגם אמי, וגם דודי שעדיין חי שם, מוישה בן צבי, עלו לסעד, לא באותו לילה, בלילה אחר, יש תמונות איך הם עושים את הגדר.

מרדכי יוגב: הדבר השני, גם שם באמת, בסעד, יש גם כפר נוער קטן לבנות, וכל הגזרה.

מרדכי יוגב: ושלוש, בשביל להיות מאד מאד קצר ולהיות פרקטי, אני חושב, ודווקא בגלל התאריך שיש בו את מגוון האוכלוסייה, יכול להיות שהיינו יכולים לייצר איזשהו מסע של תנועות הנוער, או איזושהי פעילות שתניע.

מרדכי יוגב: יש פה נציגת משרד החינוך?

<אפרת זילבר: כן, אני.

מרדכי יוגב: משהו שיניע את הדברים או ייצר איזשהו - - - כמו שעושים את העלייה לנתיב הל"ה, החלו בזה בני עקיבא שנותר בגוש עציון, אבל רבדים הצטרפו, ואחרים, יכול להיות שניתן היה לייצר משהו משדרות, דרך החץ השחור, דרך נחל עוז, דרך בארי או גיחה כזו או אחרת.

מרדכי יוגב: אני הנעתי פעם את מסע הצנחנים של הלפיד בצורה הפוכה, פעם אחת, שנה אחת בשדרות.

מרדכי יוגב: מהחץ השחור לשדרות במקום מהאנדרטה בגבעת ברנר לרמת גן, בתקופות הקשות על ההפגזות עליהם, ניזכר באיזו שנה.

מרדכי יוגב: ולחבר למעשה הזה איזושהי פעולה שהיא יכולה להיות מחוברת לאזור סוכות, ולו בשנה אחת שהיא עגולה ולהתחיל מזה, נראה לי, משהו מאד פרקטי, כי דרכם אפשר גם קודם טיולי בית הספר, יש שם אתרים אינסופיים.

מרדכי יוגב: בחלון הזה של יד מרדכי, עוטף עזה, אתרים אינסופיים עד אנדרטת כרם שלום והמורשת קרב שלה לגבי אוגדת סיני וחלוצה.

מרדכי יוגב: אני חושב שצריך להכניס את זה לטיולי בית ספר, הנה נמצא פה העוזר שלי, אהרון בן חמו, לפני שנה וחצי הוא שאל אותי על טיול משפחתי, לאן הלכתם בסוף?

מרדכי יוגב: לאלה, חתכו שם את הנקודות.

יעקב מרגי: היית בא לשביל השובלים, צועד קצת, מה יש?

מרדכי יוגב: וצריך לייצר את זה למשהו פרקטי שהנוער עובר דרכו ומקבל את העוצמה הזאת ומשחזר אותו, ואולי גם יפיל את החומות של הקמת עוד יישובים, של אחיזה באזורי הספר.

יעקב מרגי: אם כבר התייחסו, אני כתלמיד, כבוגר מערכת החינוך אבל אני עוד זוכר את זה, ואני יליד 60', כאילו, תעשו, את השנים שלמדתי ביסודי, אני זוכר שלמדתי על 11 היישובים בתכנית הלימודים, לא יודע אם היום זה עדיין - - - אני מקווה שלא באותם ספרים.

יעקב מרגי: אוקיי, למצגת.

יעקב מרגי: מי מציגה את המצגת?

יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.

יעקב מרגי: מי מדברת בליווי?

<דנה אלוני יעקב: המצגת מחולקת בין דודו, מנהל הפנימייה, לביני.

יעקב מרגי: בסדר, שניכם מדברים בשלב ה - - - אז תציג את עצמך ותתחיל.

<דודו לג'עלם: טוב, אני דודו, מנהל הפנימייה בכפר הנוער קדמה - - -

מרדכי יוגב: רק עוד מילה קטנה.

מרדכי יוגב: לפני 35 שנה, אז הייתי בגדה של כפר עציון, חצי שנה, והסתכלנו על כפר קדמה, זה היה בתקופות הראשונות.

מרדכי יוגב: אפילו זאביק דרורי אחר כך, אני חושב מחצרים, הוא היה זה שהבין את חשיבות המקום.

חיים ילין: נכון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דודו לג'עלם: אז כמו שאמרתי, אני דודו, מנהל הפנימייה בקדמה, אני שנה שמינית בכפר.

<דודו לג'עלם: קודם כל אני מתרגש, רוצה להגיד תודה על הפורום הזה שככה באנו, ובאמת - - - חשוב לי להגיד שמנהל הכפר לא הגיע, כי אשתו ילדה אתמול בלילה.

יעקב מרגי: מזל טוב, עוסקים בבניין.

חיים ילין: עוד נקודה.

<דודו לג'עלם: כן.

<דודו לג'עלם: לפני המצגת אני אתחיל בזה שבשבילי לעבוד בכפר הנוער קדמה, אני עובד בחינוך הרבה שנים, וכמישהו שהתחנך פה, עשה עלייה, ונמצא במסגרת הפנימייתית מכיתה ה', והיום אני נמצא במקום כזה, אז בשבילי העבודה בקדמה היא להגשים את ירושלים שלי, זה מבחינתי החיבור.

יעקב מרגי: מה זה המסגרת הפנימייתית, איפה היית, בכפר נוער גם?

<דודו לג'עלם: כן.

<דודו לג'עלם: אז ככה, אני אתייחס אל התכנית האסטרטגית של קדמה, התפקיד של קדמה, מה שהמנהל מציע זה בתי ספר אזוריים, פנימיות חינוכיות ופנימיות טיפוליות.

<דודו לג'עלם: החזון שלנו, בעצם כפר נוער קדמה, סביבת חיים חינוכית, טיפולית, מקצועית.

<דודו לג'עלם: סביבת חיים זו מאפשרת לחניכי הכפר לצמוח ולהתפתח אל עבר תמונת עתיד טובה לכל נער ונערה.

<דודו לג'עלם: לכפר שפה כפרית משותפת יחד עם המשפחות והקהילה, אני אתייחס.

<דודו לג'עלם: סביבת חיים – כפר הנוער קדמה היא סביבה פתוחה, ירוקה, נעימה, מזמינה.

<דודו לג'עלם: בנוסף למקום, מה שעושה את המקום מיוחד זה בעצם האנשים המיוחדים שבאים לשם.

<דודו לג'עלם: באים עם מסירות, עם נתינה, עם אהבה אמיתית, ובעצם לאפשר לחניכים תמונת עתיד טובה לחיים, לתת להם כלים אמיתיים ומשמעותיים שבאמת יעזרו להם, ויהיו אזרחים תורמים, עושים, זה כמובן יחד עם המשפחות והקהילה.

<דודו לג'עלם: ברור לנו שהחניכים האלה שלנו בסופו של דבר הם חוזרים הביתה, להורים שלהם.

<דודו לג'עלם: אנחנו עובדים עם ההורים, עם הקהילה, ולא רק הם עובדים איתנו.

<דודו לג'עלם: זה משהו שאנחנו מאד שמים עליו דגש בכפר.

<דודו לג'עלם: קהל היעד שלנו – פוטנציאל תקין, חניכים עם יכולות, עם קשיים, אבל עם יכולות, שיכולים להצליח.

<דודו לג'עלם: כמובן עם מוטיבציה לעשות שינוי.

<דודו לג'עלם: מגיעים חניכים, חניך שבא עם מוטיבציה – קל לנו לעבוד איתו.

<דודו לג'עלם: יש כאלה שבאים עם פחות מוטיבציה, תוך כדי אנחנו מייצרים להם את המוטיבציה, דרך הצלחות קטנות.

<דודו לג'עלם: נערים שהעבריינות לא הוטבעה בהם.

יעקב מרגי: הניסוח הזה הוא בכוונה ככה, לא הוטבעה בהם?

יעקב מרגי: אבל יכול להיות מצב שנערים נפלו, ואתם גם קולטים אותם, אם אתם מזהים שזה - - -

<דודו לג'עלם: נכון.

<דודו לג'עלם: נערים שמשתמשים בחומרים אסורים, יש לנו חניכים שיש להם נגיעות, בחומרים פסיכו אקטיביים, אין לנו מכורים, אנחנו לא מתעסקים בחניכים שהם מכורים.

<דודו לג'עלם: נערים שנפגעים מינית, יש לנו חניכים, נערים ונערות, שנפגעו.

<דודו לג'עלם: אנחנו לא קולטים חניכים פוגעים מינית.

<דודו לג'עלם: כמובן, נערים עם קשיים רגשיים, שזה כל חניך, כל נער.

יעקב מרגי: אם היינו אתה ואני במסגרות אחרות, כל ההרצאה הזאת, כל העמוד הזה מישהו היה אומר לך 0.7, גומר את זה.

<דודו לג'עלם: זהו, וכמובן למטה, כתוב, הכל מאומת, ואנחנו מסתכלים - - -

יעקב מרגי: אני מעריך את זה, לומר את זה כ- 07, לזרוק את זה ככה בלי - - - ופה, עם הפירוט, זה מלמד משהו.

<דודו לג'עלם: ובעצם כל חניך שמגיע, יש לנו תהליך קליטה שאנחנו עושים בצורה מאד מדויקת, תהליך שכל חניך שמגיע, ומסתכלים על הילד – האם בסופו של דבר זה נער שאנחנו יכולים לקלוט אותו?

<דודו לג'עלם: הוא מגיע, נכנס אלינו לכפר, ואם אנחנו באמת יכולים לעזור לו, וזה תהליך שאנחנו מדייקים בו, ומחפשים לעשות את זה בצורה הכי טובה.

מאיר כהן: אם הילד היה במוסד חסות, והוא יצא ממוסד חסות, והוא טופל, ופונים אליכם אנשי המוסד, מוסד החסות ואומרים לכם: שמעו, הילד הזה נמצא בעשירון העליון אחרי טיפול רציני, אנחנו רוצים להוציא אותו לאוויר החופשי, רוצים להעביר אותו אליכם.

מאיר כהן: האם עברו עומד לו לרועץ, או אתם מקשיבים לאנשים עם הניסיונות ואומרים כן, אנחנו פותחים את ידינו?

מאיר כהן: כי ממה נפשנו?

מאיר כהן: אני כמנהל בית ספר כן קיבלתי ילדים שהיו בחסות, כי החסות מביא אותם למדרג מסוים, ואם אתם רוצים לפרוץ קדימה אתה מעביר אותם הלאה, וזה הכי אנושי והכי לגיטימי והכי טוב.

מאיר כהן: אז העמידה האיתנה הזו של "אנחנו לא מוסד חסות ואנחנו לא מקבלים".

<קריאה: לא, הוא לא מוסד חסות.

<דודו לג'עלם: אני יודע שאתם לא מוסד חסות, ואני שואל את השאלה, אני מנסה לחדד - - -

יעקב מרגי: אז לכן הוא שואל.

מאיר כהן: אני מחדד אותה כי, אם אתם תוסיפו לעניין הזה שלכם, באמת אתם תשלימו - - - זה שאתם טובים ומצוינים אין ספק, ואני מברך אתכם ובטח שמעתם את זה מכולם, אני לא צריך להוסיף.

מאיר כהן: אני רק אומר, שלעיתים ילדים בגיל מסוים מגיעים עד לעבריינות, מגיעים עד לאלף ואחת דברים איומים ונוראים, וברגע שאתה פותח להם צוהר במקום כזה- -

יעקב מרגי: אלה הנערים שלא הוטבעה בהם, באופיים העבריינות.

מאיר כהן: בדיוק - - - שהוא מחבק ואוהב, ואווירה אחרת, יש סיכוי להציל את הילדים, לזה אני מתכוון.

<דודו לג'עלם: קודם כל אנחנו פתוחים, כמו שאמרתי, כל חניך שמגיע, שרוצים להפנות אותו, אנחנו באמת יושבים ועושים חשיבה ואנחנו פתוחים.

<דודו לג'עלם: כפר הנוער קדמה, זה כפר שפתוח במהלך כל השנה, הוא פתוח, אנחנו קולטים כל השנה.

מרדכי יוגב: השאלה היא, יש לכם נערים בוגרי מוסד חסות, נערים ונערות, בוגרים?

מרדכי יוגב: שהיו בחסות ועברו אליכם?

<דודו לג'עלם: לא, אין לנו.

מאיר כהן: לא, אין להם.

מרדכי יוגב: אין סיבה שלא.

<קריאה: אבל יש ילדים ש - - - תיקים במשטרה כמעט אין - - -

מרדכי יוגב: בסדר, אני מרשה לעצמי להתערב ולהגיד למאיר מקום שהוא לא הספיק להגיע אליו.

יעקב מרגי: לצערנו הרב גם יש חברי כנסת עם תיקים.

מרדכי יוגב: כבוד היושב ראש, כבוד היושב ראש.

מרדכי יוגב: הוא שאל שאלה חשובה, ואני בשעתו רציתי להראות לו מקום נוסף.

מרדכי יוגב: מר יושב ראש.

מרדכי יוגב: מקום שאני מכיר היטב, אולפנת דולב, בדולב.

מרדכי יוגב: משרד החינוך מכיר.

מרדכי יוגב: איך קוראים לגברת ממשרד החינוך?

מרדכי יוגב: סליחה, או הרווחה, מי פה מהרווחה?

מרדכי יוגב: הנקודה, אולפנת דולב, בפירוש השאלה של מאיר היא שאלה חשובה.

מרדכי יוגב: כי אם יבוא מנהל במוסד חסות ויגיד, הנער או הנערה הזאת יכולה לצאת, לילד ונער, למוסד שלך, אז תעשו את ועדת הקליטה שלכם ואין סיבה שזה יהיה טאבו.

מרדכי יוגב: יש סיבה שזה יהיה לגופו של עניין, הלוואי.

מרדכי יוגב: השאלה שלו היא שאלה מאד חשובה, כי לצורך העניין, ובלי להשוות חס וחלילה, אבל באולפנת דולב יושב המנהל עם הצוות שלו ויקלוט כל בת של מוסד חסות.

מרדכי יוגב: יקלוט כל בת, איך זה נקרא, חליפת מאסר, שיכול - - -

יעקב מרגי: ובלבד שהוא הוכיח את עצמו.

יעקב מרגי: הוא לא היה יוצא ממוסד חסות אם הוא לא היה מוכיח והיו מגיעים למסקנה שהוא עונה - - - אני חושב, נער כזה, כמו שאמר חבר הכנסת מאיר כהן וגם מוטי יוגב, ברגע שהוא עבר את המסגרת של מוסד חסות והוועדה הוציאה אותו, מה שנקרא, הוא עונה להגדרות האלה שאתם מציגים כאן בקהל היעד.

יעקב מרגי: אבל, נמשיך.

יעקב מרגי: תמשיך את המצגת.

<גדי ירקוני: כבוד היושב ראש?

יעקב מרגי: מי אתה?

יעקב מרגי: אנחנו נפתח דיון, ברשותך.

<גדי ירקוני: אני אבל חייב ללכת.

<גדי ירקוני: ראש מועצה אזורית אשכול.

יעקב מרגי: ברוך הבא.

<גדי ירקוני: אני מתנצל, אני גם צריך להיות בדיון ה - - - אז אני רגע מבקש חצי דקה - - -

יעקב מרגי: עומדת לך הרשות.

<גדי ירקוני: גדי ירקוני, ראש מועצה אזורית אשכול.

<גדי ירקוני: חבר קיבוץ נירים שמ-11 הנקודות, גם חיים חבר קיבוץ בארי, בהווה, בעתיד, אני לא יודע, אבל, נעזוב את זה, ואני, שחבר קיבוץ נירים, אנחנו, זו המורשת שלנו, ואני חושב שחשוב מאד להעביר את המורשת הזו לכל עם ישראל.

<גדי ירקוני: מה שקרה בי"א הנקודות זה אירוע מכונן למדינת ישראל.

<גדי ירקוני: אם אנחנו נדע לחנך את דור העתיד שלנו, רק שהם ימשיכו וילמדו את זה, כמו שאמרת בהתחלת דבריך, היושב ראש, כבר השגנו משהו ביום הזה ואני מקווה שזה אחד הדברים שיהיו.

<גדי ירקוני: אז תודה רבה לכם בהחלט על היום, גם לחברי הכנסת גם לך, ואני ממש מתנצל שאני הולך לדאוג לגז שיגיע גם לאשכול.

יעקב מרגי: לכבוד הוא לנו, הכבוד הוא לנו שהגעת וכיבדת, ואנחנו ודאי מחויבים למסר הזה.

יעקב מרגי: אני משחרר אותך.

יעקב מרגי: טוב, משוחררים.

יעקב מרגי: נעשה כמו פקודה צבאית.

חיים ילין: זה תמיד יוצא טוב שהיושב ראש נותן את ההוראה ואני לא צריך - - -

<גדי ירקוני: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך שוב.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיך.

<דודו לג'עלם: מטרות – הכפר הוא בית חם ופתוח לחניכיו, שמאמין בהם ואוהב אותם.

<דודו לג'עלם: כמובן, הכפר הוא בית זמני לחניכים, באיזשהו שלב הם חוזרים הביתה, לקהילה, לתת להם בעצם תחושה של בית, קבלה- - -

יעקב מרגי: וחניכים שאין להם עורף משפחתי, יש לכם התייחסות לזה?

<דודו לג'עלם: כמובן, כמובן.

<דודו לג'עלם: רוב החניכים - - -

<שושנה מירוצ'ניק: כולם.

יעקב מרגי: לא, אם אתה אומר, חוזר הביתה, אז יש עורף משפחתי.

יעקב מרגי: אני מדבר שאחרי 18, אחרי 21, אין עורף משפחתי.

< שושנה מירוצ'ניק: הם לומדים להתמודד עם המצב הזה ולא לנתק את הקשר, אבל הם באים ממקום אחר.

יעקב מרגי: מלמדים אותם?

< שושנה מירוצ'ניק: ועובדים לאורך כל הזמן עם המשפחה, לפעמים זה חלק מהמשפחה.

< שושנה מירוצ'ניק: אנחנו עשינו "שאלון חניך" בקדמה, זה שאלון שבודק את כל המימדים, ואחד מהמקומות שרואים גם שיפור, זה בקשר עם האם.

< שושנה מירוצ'ניק: אחד מהמקומות שרואים שלא הייתה התפתחות זה בקשר עם האב, כי האב גם הוא במקום קשה, אבל הילדים רואים ביכולת שלהם לא להתרחק מהמשפחה, לקבל את המשפחה ולהיות במקום אחר, אחד מהיעדים של הכפר.

יעקב מרגי: כן, אבל אני שואל על מקרים יותר קיצוניים.

<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים שקיימים בקדמה זה בעצם גם מדור בוגרים, שהוא מדור מאד מרכזי בכפר, שהדמויות שבעצם אמורות להיות המענה של החניכים שסיימו את תהליך החינוך שלהם, אני חושבת שאחד הדברים שחשוב לדעת שתהליך חינוכי לא מסתיים בגיל 18, ואנחנו רואים את עצמנו מלווים אותם עד גיל 25, עד שהם מסתדרים בחיים.

<דנה אלוני יעקב: לצורך העניין יש מספר דברים שנעשו בקדמה, אחד זה בית בוגרים.

<דנה אלוני יעקב: יש בית בוגרים שיכול לקבל SOS כל ילד וכל ילדה שסיימו את קדמה ומסיבה כזו או אחרת לא הסתדרו בחוץ וחוזרים לתקופה של שהות, עד שהם עומדים חזרה על הרגליים.

<דנה אלוני יעקב: מדובר, בין אם ילדים, שאחד הדברים שאנחנו עושים בקדמה זה דואגים ש-100% מהילדים יתגייסו לצבא, כמובן הילדים שהצבא מסכים לגייס אותם.

<דנה אלוני יעקב: ואנחנו מעודדים אותם ללכת למכינות קדם צבאיות, כי אנחנו יודעים שכשהם מסיימים את י"ב הם עדיין לא בשלים להתגייס לצבא וכמות הנשירה מהצבא היא מאד מאד גדולה.

<דנה אלוני יעקב: לכן, אנחנו כבר בכתה י"ב נכנסים לפעולה במדור בוגרים, בתוך החבר'ה האלה, ומכוונים אותם ליעדים שלהם ולמטרות שלהם.

<דודו לג'עלם: כמו שאמרתי אני אתייחס למילה, שאנחנו מאמינים בהם, כל חניך שמגיע אנחנו מאמינים בו שהוא יכול בהתאם ליכולות שלו, בהתאם למסוגלות שלו, וכמובן אוהבים אותם.

<דודו לג'עלם: האסטרטגיה שלנו היא כן ממקום של אהבה.

<דודו לג'עלם: כל נער ונערה יסיים עם כלים לחיים שיאפשרו לו להשתלב בחברה בצורה מיטבית.

<דודו לג'עלם: הם מאפשרים לו גם מצד אחד לצאת עם תעודות בגרות, בחינות, ומצד שני עם תעודות מקצוע.

<דודו לג'עלם: לאנשי הצוות בכפר עמדה פנימית משותפת.

מאיר כהן: על זה אתה מוכן, אפשר, אדוני?

יעקב מרגי: בבקשה, בבקשה.

מאיר כהן: להרחיב בכל זאת, אולי ילמדו מכם במשרד החינוך.

<קריאה: בהמשך דנה, מנהלת בית הספר, תציג את הדברים האלה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך כי פעם שעברה לא הצגת.

<דנה אלוני יעקב: אוקיי, אני דנה אלוני יעקב, אני מנהלת בית הספר, בכפר 11 שנה, זה שנה חמישית מנהלת בית הספר.

מאיר כהן: כמה ילדים יש בבית הספר?

<דנה אלוני יעקב: בבית הספר יש 117 ילדים, זה לא ה capacity האידיאלי, יש לנו תלמידי פנימייה ויש לנו 40 ילדים אקסטרניים שמגיעים משדרות, יש לנו פרויקט, אם תרצו אחר כך אני ארחיב נהדר, הם משדרות שמגיעים אלינו עם מחנך שלהם וחוזרים חזרה לקהילה, ילדים מקרית גת - - -

מאיר כהן: שהם רשומים בבית ספר בשדרות?

<דנה אלוני יעקב: הם רשומים אצלנו.

<דנה אלוני יעקב: הם לא מצאו שום מסגרת בשדרות, בעצם לא נמצא להם מענה, והם מגיעים עם בן שדרות, שנמצאים בתוך מרכז תכלית שנותן להם את פנימיית היום אחר הצהריים, וכאן יש קשרים מאד הדוקים, זה כמו, לצורך העניין, כמו הפנימייה בקדמה שתומכת בבית ספר ובילדים, יש לנו גוף כזה בשדרות שאיתם יש לנו קשרי גומלין מאד מאד - - -

יעקב מרגי: אגב, הוא מגיע עם חונך, מה זה?

יעקב מרגי: עם בן שדרות?

<דנה אלוני יעקב: הוא מגיע, עם בן שדרות - - -

יעקב מרגי: כל תלמיד משדרות בא עם ה - - -

<דנה אלוני יעקב: לא, מגיע איש שדרות אחד שהוא שימש בתחילת הפרויקט לפני כחמש שנים כמחנך, לאט לאט הוא הפך למנהל הפרויקט, והוא הגוף שמקשר בין בית ספר לבין תכלית לבין "גוונים בעיר" ובעצם אנחנו יוצרים איזשהו מכלול הוליסטי שלם לילד בין בית ספר לבין שדרות, ככה שהחינוך ממשיך גם אחר הצהרים כשהוא מגיע לשדרות.

מאיר כהן: זה מעניין, זה מעניין.

מאיר כהן: אז לכן אני שואל אותך.

מאיר כהן: הילד רשום אצלכם, בשדרות?

<דנה אלוני יעקב: הילד רשום בבית ספר אצלנו.

מאיר כהן: בהחלט.

מאיר כהן: הוא כל בוקר מגיע אליכם, אבל את הקבוצה מלווה נציג מהקהילה בשדרות.

מאיר כהן: מה תפקידו של הנציג הזה?

<דנה אלוני יעקב: יש מספר תפקידים, זאת אומרת הנציג של שדרות הוא בעצם איש הקשר בין ארגון "גוונים בעיר" לבין בית הספר.

<דנה אלוני יעקב: אני אתן שתי דוגמאות.

<דנה אלוני יעקב: למשל ילד שקרה הדבר והוא הושעה מבית ספר, זה לא ילד שנשאר בבית.

<דנה אלוני יעקב: זה ילד שבבוקר הוא הולך למרכז תכלית והוא ממשיך את הלימודים שם.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, אין לו נתק מהמערכת החינוכית, הוא לא נשאר בבית, אנחנו יודעים מה קורה איתו, אנחנו יודעים שהוא נמצא באיזושהי מסגרת ועושה דברים, פשוט כרגע אנחנו היינו צריכים איזשהו פסק זמן בבית ספר, גם בשביל הילד ויכול להיות שגם בשביל הסביבה.

<דנה אלוני יעקב: הדוגמא השנייה היא, למשל, זימון הורים לשיחה.

<דנה אלוני יעקב: יש הורים משדרות שלא מסוגלים להגיע לקדמה.

<דנה אלוני יעקב: לא מבחינת תחבורה ולא מבחינת תעסוקה וגם לא מבחינת רצון לפעמים, ולכן קורה מצב שהשיחה לא מתנהלת בקדמה, היא מתנהלת בשדרות.

<דנה אלוני יעקב: כאן יש לנו את השילוב בין הגוף שנמצא בקהילה לבין הגוף שנמצא בבית ספר, והראייה היא ראייה כל הזמן גם קהילתית וגם בית ספרית, שנותנת מענה כל הזמן לילד שנמצא בשדרות.

<דנה אלוני יעקב: אני רק אסיים ואומר שהמסגרת האחרונה שלומדת אצלנו, שזה שילוב מדהים, זה עשרים נערים ונערות מפנימיית "עדנים", שזה פנימייה פוסט אשפוזית, ואחד הדברים שאותי תמיד מרגשים בקדמה זה לראות איך האוכלוסייה של קדמה שיש עליה סטיגמות, וכולנו מכירים את הסטיגמות, לא רק שמקבלת את הנערים האלה ומאפשרת להם להיות לצידם, היא גם עוזרת להם לצמוח והשילוב הזה שקורה בין אוכלוסייה פוסט אשפוזית לבין האוכלוסייה של קדמה שבאה עם תיקים, שבאה עם עבריינות , קורה שם משהו שאותי מרגש כל פעם מחדש.

<דודו לג'עלם: לאנשי הצוות בכפר עמדה פנימית משותפת.

<דודו לג'עלם: הם פועלים ביחד עם המשפחות והקהילה.

<דודו לג'עלם: יש לנו צוות מגוון בכפר.

<דודו לג'עלם: צוות בית ספר, צוות פנימייה, צוות טיפול.

<בן ציון בראנץ: תרשה לי רגע, אני רוצה להוסיף - - -

יעקב מרגי: מי הדובר?

<בן ציון בראנץ: שמי בנצי בראנץ, נציג הרווחה.

מאיר כהן: תציג את תפקידך, בבקשה.

<בן ציון בראנץ: מפקח ארצי פנימיות במשרד הרווחה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם קדמה.

מאיר כהן: הוא רק נציג הרווחה, הוא - - -

מרדכי יוגב: מי היה שר הרווחה פעם?

יעקב מרגי: הוא זוכר.

<בן ציון בראנץ: אני זוכר גם את התרומה המשמעותית שלו, אבל זה לא הזמן.

<בן ציון בראנץ: אני רוצה לומר שיש לנו 40 ילדים, ילדי רווחה בקדמה שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא.

<בן ציון בראנץ: אחד הדברים שמאד מייחדים בשבילנו את קדמה ואת בית הספר, וזה מאד חשוב לנו, שבבית ספר יש תכנית לימודית אישית לכל ילד וזה חשוב להדגיש את זה - - -

<דודו לג'עלם: אני אתייחס לזה.

<בן ציון בראנץ: מפני שהתכנית אישיות בנפרד שבו בונים את סדר היום לפי מצב הרוח או המצב הנפשי של הילד, ומתאימים את זה לילד.

<בן ציון בראנץ: זה האידיאל מבחינת הילד, ללכת עם זמן הילד, עם מצבו הנפשי ולבנות לו תכנית אישית.

<בן ציון בראנץ: אני הייתי שם וראיתי איך בונים תכנית לכל ילד.

<בן ציון בראנץ: התפיסה שלנו שחייבת להיות תכנית כזו לכל ילד בנפרד, וזה, אני לא רוצה לדבר על עלויות, אבל תכנית כזו בדרך כלל, כיוון שהיא לא כיתתית ולא קבוצתית, היא עם עלויות רבות.

יעקב מרגי: אמרת לגבי מספר התלמידים זה לא אופטימלי, התכוונת ליותר או לפחות?

<דנה אלוני יעקב: יותר.

יעקב מרגי: את יודעת שבמסגרות כאלה הגודל לפעמים עומד לרועץ.

<דנה אלוני יעקב: נכון, אני חושבת שהצבנו לעצמנו יעד בכפר, שבעצם הכפר אמור להכיל 100 תלמידי פנימייה ועוד כ-35 תלמידי אקסטרני, כדי לשמור כל הזמן על האיזון בין תלמידי פנימייה לתלמידים אקסטרניים הוא חשוב, אני חושבת שכבית ספר אנחנו יכולים להגיע ל-135- 140 ילדים במה שכרגע נמצא, בהיצע שיש לנו, ובעובדה שאנחנו בונים מערכת אישית דיאלוגית לכל תלמיד ותלמיד, ואם תרצו אחר כך אני אסביר קצת על זה.

מאיר כהן: בשבוע שעבר, אדוני היושב ראש, הייתי בפראג.

מאיר כהן: בבית ספר בפראג בכיתה ג', וכיתה היא 18 תלמידים עם שני מורים, ובין שתי הכיתות שיש בהן 18 תלמידים ועוד 18 תלמידים, אלה עם שני מורים ואלה עם שני מורים, יש חלל שיושבים בו שני מורים.

מאיר כהן: וכל פעם שיש תלמיד שרוצים לטפל בו, לחזק אותו, מעבירים אותו.

מאיר כהן: צ'כיה.

<קריאה: אז שישה מורים.

יעקב מרגי: נראה לי שהיכולות האלה באות מההכנסות של התיירות מישראל.

מאיר כהן: עשרים מיליון תיירים.

יעקב מרגי: אתה מתקדם איתנו עם המצגת?

יעקב מרגי: תעשה את זה יותר חי ויותר מהר.

<דודו לג'עלם: ככה, מבחינת כלים לחיים, דיברו פה על התכנית האישית.

<דודו לג'עלם: אנחנו שמים דגש על שישה מימדים, לכל תכנית אישית של חניך יש את החלק הלימודי, תעסוקתי, משפחתי, רגשי, התנהגותי וחברתי.

<דודו לג'עלם: ובעצם שמים דגש- חניך, יושבים עליו, יש צוות אישי שעובד עם החניך, כשבונים שמים את הדגש, יכול להיות שאצל החניך המסוים הדגש הוא על הנושא המשפחתי, ואז שאר הצוות יודע שההתייחסות העיקרית היא על הנושא המשפחתי לצורך העניין, או על הדגש החברתי.

יעקב מרגי: יש לי שאלה שעומדת בצד הזה של ה - - - דיברת התנהגותי-רגשי, תלמידים שעברו אבחון, השמה, ובעקבות אבחון מסוים קבעו להם שהם, יש להם תווית של התנהגותית רגשית.

יעקב מרגי: עבר את התהליך בכפר, או בכל מקרה תכנית חינוכית אחרת.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, לא בדקתי, יש לי תחושה שאחרי שהילד הזה מתגבר על אותו קושי רגשי והתנהגותי, הוא לא עובר את אותו מסלול להוריד לו את התווית הזו מהתיק האישי שלו.

יעקב מרגי: והוא הולך עם זה לצבא והוא הולך עם זה כל החיים.

יעקב מרגי: אני, זה דבר שעומד לי, שאני חושב לטפל בזה, להכניס את זה לוויסות כי אני, בואו, כל הורה וכל חבר, מי שגדל כילד, יודע שיש תקופות בחיים – גם אם בבית הוא נורמטיבי, נער מתבגר, ילד מתבגר, יכול לעבור תקופה של בעיות התנהגותיות ורגשיות שלא מסמלות על כלום.

יעקב מרגי: יש סיבות, אפשר לשייך את זה לסיבות, אבל אחרי שהוא מתגבר על זה, למה שהוא לא יעבור את אותו תהליך של ניקוי מהתווית הזו?

יעקב מרגי: השאלה אם אתם מקפידים לעשות את זה.

<בלייניש יצחק מקונן: אם יורשה לי - - -

יעקב מרגי: בבקשה, רק תציגי את עצמך.

<בלייניש יצחק מקונן: אני בלייניש, מפקחת על הפנימייה.

<בלייניש יצחק מקונן: נגעת בנקודה שלא יכולה לעבור.

<בלייניש יצחק מקונן: אתה יודע, בדרך כלל סבלנות - - -

יעקב מרגי: זה יושב לי הרבה זמן.

מאיר כהן: מה תפקידך?

<בלייניש יצחק מקונן: אני מפקחת על הפנימייה, על רווחתם הנפשית של התלמידים.

יעקב מרגי: מטעם?

<בלייניש יצחק מקונן: מטעם משרד החינוך, המנהל לחינוך התיישבותי.

<בלייניש יצחק מקונן: כשהגענו, בדרך, אתמול הייתי עם חניך שהיה לי ועדת ערר יחד עם ההורים שלו והצוות, וסיפרתי להם מה היה, שיתפתי.

<בלייניש יצחק מקונן: ואמרתי להם, תקשיבו, הילד הזה מנהיג ויהיה גם באמת ילד למופת.

<בלייניש יצחק מקונן: מטרידה אותי השאלה האם באמת כשהוא יגדל וילך לצבא העניין הזה יהיה מאחוריו?

<בלייניש יצחק מקונן: איך אנחנו בכלל יכולים לסייע לו, שבאמת יבחר בדרך הנכונה ו - - -

יעקב מרגי: תלוי במערכות.

<בלייניש יצחק מקונן: תלוי במערכות אבל הרבה פעמים גם המערכות, ואני חלק מהמערכת, ורואים את זה, והילד לא מבין את ההשלכות שיכולות להיות לו אחרי, אז נגעת בנקודה שאותי מאד- - -

יעקב מרגי: הוא לא יבין, זה לא עומד לו כרגע - - -

מאיר כהן: הוא לא יבין ילד.

מאיר כהן: בראש של הילדים אין אקטואליה, רק בראש שלנו.

<בלייניש יצחק מקונן: הם לא עושים חישוב, והאם אנחנו מספיק שם כדי למנוע את זה?

מאיר כהן: תראי, שלושים שנה ניהלתי בית ספר ומעולם תלמיד, גם תלמידים שנתפסו, תלמידים ותלמידות, מעשנים סמים או גם גונבים, התגייסו בסוף י"ב עם תיק נקי.

מאיר כהן: ולא שהסתרתי את זה, הלכתי לצבא ואמרתי "חברייה", בדיוק את מה שאמר היושב ראש.

מאיר כהן: בשלב מסוים הייתה בעיה, אבל אני מאמין גדול בילדים האלה, אני יכול לספר, כמובן בעילום שם, שאחד הילדים האלה לימים הפך להיות מ"פ ביחידה מובחרת.

מאיר כהן: אז זה שבי"א השתמש בסמים, לא קרה כלום.

יעקב מרגי: לכן הוועדות, אני חושב שצריך למסד את זה, ועדות השמה הן לא רק בעוד - - - וגם אם כבר עבר ועדת השמה, ולא נורא, בסדר?

יעקב מרגי: לא נורא, ובצוק העיתים הוחלט מה שהוחלט, התגבר?

יעקב מרגי: המוסד יהיה חייב לעשות את זה, אני חושב שזה חוב מוסרי להחזיר לו את זה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דודו לג'עלם: ככה, אנחנו עובדים על פי עקרונות חינוכיים, לכל נער יהיה מבוגר משמעותי, מחפשים שלכל חניך יהיה דמות משמעותית.

<דודו לג'עלם: למשל לוקחים חניכה ובתכנית האישית יש לה, הטבחית אצלנו במטבח היא מה שנקרא הדמות המשמעותית עבורה.

<דודו לג'עלם: אז יכול להיות שהיא תתחיל את הבוקר שלה בעבודה למטבח.

<דודו לג'עלם: והצוות אצלנו הוא צוות גדול, קרוב למאה אנשי צוות במהלך היום.

יעקב מרגי: אז יש לכם אחד על אחד.

<דודו לג'עלם: לכל חניך יש לו איזשהו מנוף צמיחה.

<דודו לג'עלם: יכול להיות חניך שבא והוא מחובר מאד לנושא של הסוסים.

<דודו לג'עלם: אז דרך זה אנחנו עוזרים לו בשאר הדברים.

<דודו לג'עלם: לכל נער מרחב התנסות חיצוני.

<דודו לג'עלם: חניכים שמשלבים עבודה, מה שנקרא "דמי כיס מוגדלים", דרך זה לתת להם כלים לחיים כמו שקודם הדגמתי.

<דודו לג'עלם: איך אנחנו עובדים?

<דודו לג'עלם: קודם כל מסתכלים על החניך ושואלים מה הוא צריך, ובהתאם לזה נותנים לו את הצרכים.

<דודו לג'עלם: אני אתן דוגמא על הנושא של קבלת פנים.

<דודו לג'עלם: גם לשומר יש תפקיד, הוא חלק מהצוות בקבלת הפנים של הילד.

יעקב מרגי: אני מקווה שלא עושים לו כמו שעושים בגולני.

<דודו לג'עלם: אנחנו עובדים על כמה עמדות, שאחת מהם למשל זה קבלת פנים, גם כשהוא מגיע וכל רגע כשפונים אליו, אם זה כשמשכימים אותו, אם זה כשהוא מגיע לכיתה, הנושא של הקבלת פנים כל הזמן - - - ולמשל הנושא של אי הידיעה, נושא שמעסיק אותנו, מה זה אי הידיעה, לא רק מה אנחנו יודעים.

<דודו לג'עלם: ושלכל דבר יש משמעות, אנחנו תמיד חושבים שאנחנו יודעים ואנחנו מדייקים, הרבה פעמים אנחנו מבינים שלא, ושאנחנו בכלל רחוקים.

<דודו לג'עלם: זה ככה בגדול.

<דודו לג'עלם: אני רק אציין לגבי התכנית האישית, שחניך מגיע אלינו אנחנו מחפשים לבנות לו מה שנקרא חליפה אישית.

<דודו לג'עלם: כשאנחנו בונים לו את התכנית האישית אנחנו יודעים שאנחנו יכולים לעזור לו הכי טוב שאפשר.

יעקב מרגי: לפני כן, אתה יכול להגיד על ממוצע האכזבות?

יעקב מרגי: כיף לדבר על הצלחות ואני מכיר אותן, אבל יש גם אכזבות כואבות.

<דודו לג'עלם: יש גם.

<דודו לג'עלם: נגיד, אני אומר, לא הכל ורוד אצלנו, לא בכל אנחנו מצליחים.

יעקב מרגי: אבל ביחס, אתה יכול לומר ש - - - אתה יכול להצביע על מחזור מסוים?

<דודו לג'עלם: לא, בדיוק, השאלה היא מה זה, מהי הצלחה?

מאיר כהן: תגדיר את ההצלחה.

מאיר כהן: כשאתם מגדירים, הצוות של קדמה יושב ומגדיר הצלחה, מהי הצלחה?

יעקב מרגי: עוף גוזל.

<דודו לג'עלם: לא, אני אגיד בכנות, כשאני, אנחנו, מסתכלים - - -

מאיר כהן: שמעתי כבר, יש הצבה של 100%, מה עוד?

<דודו לג'עלם: אני אומר, ההתבוננות היא, איך שאני הייתי רוצה להסתכל על הילדים שלי האישיים, הפרטיים.

<דודו לג'עלם: יש לי שלושה ילדים, ומה הייתי רוצה עבורם?

<דודו לג'עלם: שקודם כל יהיו שמחים, יילכו עם הראש למעלה, יידעו שיש מישהו שמקשיב להם.

<דודו לג'עלם: אלה הדברים הראשוניים, אחרי זה שאר הדברים.

<דודו לג'עלם: וזוהי באמת שאלה, מהי הצלחה, אנחנו באמת שואלים את עצמנו.

יעקב מרגי: אז מהי אכזבה?

יעקב מרגי: אתה נתת לי תשובה של פוליטיקאי, הייתי חייב ללכת - - -

< שושנה מירוצ'ניק: אני יכולה לספר סיפור - - -

יעקב מרגי: מי זו אני?

< שושנה מירוצ'ניק: שושנה מירוצ'ניק, אני מפקחת כוללת על הכפר מטעם המנהל לחינוך התיישבותי.

מאיר כהן: את הכוללת והיא ה - - -?

<בלייניש יצחק מקונן: אני על רווחת הילד.

< שושנה מירוצ'ניק: בשנה שעברה שוחחתי עם ילד, והוא ילד בי"ב.

< שושנה מירוצ'ניק: הוא בי"ב, הוא תפס את עצמו אחרי שהוא נמצא ארבע שנים בכפר, והתחיל לתפקד, ועוד הסביר איך הוא מתפקד טוב.

< שושנה מירוצ'ניק: אז אני שואלת אותו: "מה גרם לך לעשות את השינוי?

< שושנה מירוצ'ניק: " אז הוא אומר, "שלוש שנים בכפר, והם מנסים לעזור לי ואני לא נותן להם.

< שושנה מירוצ'ניק: בקיץ נפלתי, הכניסו אותי לבית סוהר", אתה יודע על מי אני מדברת, "היחידי שהיה לצדי זה מדריך, והייתי כמה ימים והוא היה איתי.

< שושנה מירוצ'ניק: ואז הבנתי שבאמת הם רוצים לעזור לי ואני לא אפשרתי להם.

< שושנה מירוצ'ניק: מאותו רגע החלטתי שאני מתחיל ללמוד, אני מתפקד, ניגש לבגרויות ואקבל את כל העזרה".

< שושנה מירוצ'ניק: ושאלתי אותו: "ומה, איך אני יודעת שאתה באמת השתנית?

< שושנה מירוצ'ניק: " אז הוא נתן לי את התשובה הלא מובנת מאליה ואמר: "היום אני מצליח לדבר עם ההורים".

מאיר כהן: ולהלן סיפור שיש בו גם אכזבה, שהוא נכנס לכלא, וגם הצלחה.

< שושנה מירוצ'ניק: אני חושבת שהסיפור של מהי הצלחה, קודם כל הילד- מהי הצלחה בשבילו?

< שושנה מירוצ'ניק: שהוא הפסיק "לשחק אותה", כמו שהוא מספר, וכשהוא מגיע הביתה הוא מצליח לדבר עם ההורים, והוא הגדיר את זה כהצלחה.

< שושנה מירוצ'ניק: אני כמפקחת יכולה להגיד, הוא לומד לבגרויות.

< שושנה מירוצ'ניק: בסדר, נהדר.

< שושנה מירוצ'ניק: זה לא הסיפור.

< שושנה מירוצ'ניק: הסיפור הוא אותה נקודה ארכימדית ששם הוא עשה את השינוי.

יעקב מרגי: אבל עדיין את אומרת לי וחסרה לי חוליה.

יעקב מרגי: דווקא הבאת את הדוגמא, שבאמת לקחת לי את השאלה.

יעקב מרגי: אם את אומרת לי תלמיד י"ב, ארבע שנים בכפר, מה בשלוש שנים?

יעקב מרגי: הוא היה שקוף בשלוש שנים האלה?

יעקב מרגי: הוא, לא האמין במערכות, לא האמין בכלל ביקום.

יעקב מרגי: לא האמין בעצמו, לא האמין ב - - - שלוש שנים הוא היה אפאטי, היה.

יעקב מרגי: אני מכיר גם במסגרות אחרות, במסגרות חינוך אחרות יש תלמידים שהם נוכחים נפקדים מה שנקרא.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: ולפעמים זה בי"א, בי"ב, הם מקבלים את הסוויץ' ומתחילים.

יעקב מרגי: במוסד כזה – אין ואקום.

יעקב מרגי: זה, אם הוא לא עושה זה הוא יכול להיות זה.

יעקב מרגי: איך אתם לא מאבדים, איך אתם יודעים לזהות איפה הילד הזה כבר צריך להעיף אותו מכאן, איפה להמשיך להשקיע?

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שאני אשתמש במילה החמצה ולא אכזבה.

<דנה אלוני יעקב: כי אני חושבת שאין ילד, בסופו של דבר, שלא יכול לעבור איזשהו תהליך שינוי.

יעקב מרגי: אבל מותר לי, כמי שרוצה ושואף וכו', להרגיש מאוכזב שלא הצלחתי.

<דנה אלוני יעקב: נכון.

<דנה אלוני יעקב: אבל אני חושבת שהתחושה שנשארת אצלנו בסופו של דבר היא בעיקר החמצה.

<דנה אלוני יעקב: כי אני חושבת שהתחושה היא שאין ילד שלא יכול לעבור איזשהו תהליך, והתחושה הרבה פעמים היא – אם הוא היה מגיע קצת יותר מוקדם, אם הוא היה עוד חצי שנה אצלנו, אם היה לנו עוד טיפה זמן לעשות איתו תהליך, היינו מגיעים איתו למקומות שלא הצלחנו להגיע אליהם.

מאיר כהן: החמצה היא מילה יפה, כי היא מקפלת בתוכה אחריות.

מאיר כהן: אכזבה, זה אני עשיתי את הכל, והתאכזבתי כי לא - - - אז הוא לא המשיך.

מאיר כהן: החמצה זה יפה, אני מכבד את מה שאת אומרת.

<דנה אלוני יעקב: היא לפעמים גם תחושה הרבה יותר קשה מאכזבה, דרך אגב.

מאיר כהן: עבודה יפה.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיכי עם המצגת.

<דנה אלוני יעקב: אני רוצה ככה לפתוח ולומר שאחד הדברים שאנחנו מתמודדים איתם גם ככפר וגם כצוות, היא העובדה שאי אפשר לבוא לעבוד בכפר נוער, בטח עם נוער כזה, בלי לעשות כל הזמן עבודה רפלקטיבית על עצמך.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, אחד הדברים הנפלאים שקורים בכפרי נוער, ובטח בקדמה שאותה אני מכירה, הוא שאתה כל הזמן מתוודע אל עצמך ולומד על עצמך, אני חושבת שזה אחד התהליכים הנפלאים שאנחנו מנסים לעשות כרגע בצוות, יחד עם החדרה של שפה משותפת.

<דנה אלוני יעקב: אני רוצה רגע להתחיל קצת, מבית ספר לתאר את צורת ההפעלה שלנו.

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שלפני חמש שנים הייתה לנו הבנה שבעצם הנוער שמגיע לקדמה זה נוער שאמנם הגיע מבתים פחות טובים, מאחזקה פחות טובה, זה ילדים שלפעמים גידלו את עצמם, לפעמים גידלו את המשפחה שלהם ולפעמים את האחים שלהם, אבל הם באים עם איזשהם יכולות וכישורים וחוזקות, גם אם לא ניתבו אותם למקום הנכון.

<דנה אלוני יעקב: ואז עמדו בפנינו שתי ברירות, אחת זה לומר להם, מה שהבאתם מבחוץ נשאר בחוץ, עכשיו אנחנו נלמד אתכם מה עושים.

<דנה אלוני יעקב: האופציה השנייה הייתה לומר, בואו ניקח את הכוחות שבאתם איתם, ניתן לכם את האחריות על חלק ממה שקורה פה ונראה איך משתמשים בכוחות האלה לנתב אותם למקום נכון.

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שהילדים האלה, ויכול להיות שאני אופטימית מדי, אבל אני חושבת שיש בהם הרבה ילדים שיכולים לצמוח ולהיות מנהיגים, אני חושבת שהם ילדים עם כוחות, אני חושבת שהם ילדים עם יכולות, אני חושבת שיש בהם איזשהו "קומון סנס", שלא תמיד אני במרום שנותיי אגיע אליו גם עוד 30 שנה.

<דנה אלוני יעקב: וכאן התחלנו לחשוב איך אנחנו מערבים את הילד בתוך תהליך הלמידה שלו ומאוחר יותר גם בתהליך של התכנית האישית, והחלטנו בעצם שאנחנו בונים מערכת אישית לכל ילד, שהיא לא רק מערכת אישית היא גם מערכת דיאלוגית.

<דנה אלוני יעקב: מה שקורה בפועל, זה שכשאנחנו קולטים את הילד ומכירים אותו ויודעים לזהות איפה הוא נמצא, אנחנו יושבים איתו לשיח דיאלוגי ודרכו אנחנו בונים את היעדים שלו, גם היעדים הבית ספריים וגם היעדים הכפריים.

<דנה אלוני יעקב: המערכת הזאת היא מערכת דינאמית, היא מערכת שמשתנה כל הזמן בהתאם לצרכים שלו, להתקדמות שלו, וגם לנסיגה שלו – כי גם זה קורה.

<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים שלמדנו שהכי מפחיד את הנערים וזורק אותם אחורה זה דווקא חוויות הצלחה, כי חווית הצלחה אתה בסופו של דבר צריך לעשות שינוי בחיים שלך, ולא תמיד אתה מוכן ואז אתה יוצא לשכונה ואומר: רגע, פה אני מצליח, אני כבר תלמיד, ומה אני פה?

<דנה אלוני יעקב: באיזה מהחבלים האלה אני מושך ולאיזה עולם אני שייך?

<דנה אלוני יעקב: וזה חלק ממה שגם יוצר את הערעור אצל הילדים, וגם יוצר את הפירוק שלהם, והמטרה שלנו בעצם היא לקחת ולהסתכל על הילד בראייה הוליסטית ולבנות לו, לסך השנים שלו, את התכנית שמתאימה לו כשהוא שותף בקבלת ההחלטות.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שאם מגיע ילד לבית הספר והתכנית שתוכננה לו היא לעשות כך וכך בגרויות, שעוד פעם חשוב לי לומר שהבגרות היא אמנם כלי שאנחנו נמדדים לגביו שזו גם שאלה, אבל היא מבחינתנו אמצעי, היא לא המטרה.

<דנה אלוני יעקב: והאמצעים לא מקדשים את המטרה מהבחינה הזאת, וכשמגיע ילד ואומר: אני לא מסוגל לעמוד בארבע בגרויות, אנחנו פותחים את כל מערך השיקולים ואנחנו חושבים ביחד מה לעשות, כשבבסיס התכנית הזאת עומדת חווית הצלחה.

<דנה אלוני יעקב: עכשיו אני לא אומרת משהו שהוא שונה מכל מנהל, אני חושבת שכל מנהל שמתמודד עם נוער בסיכון ידבר על התלמיד במרכז, ידבר על חווית הצלחה, ידבר על תכנית אישית, אני חושבת שמה שקורה בקדמה זאת הראייה ההוליסטית והעובדה שהמערכת הדיאלוגית האישית הופכת לשפה כפרית, שהביטוי הפדגוגי שלה הוא בעצם מערכת שעות משהילד קם ועד שהוא הולך לישון, כשהוא מעורב בתוך התהליך הזה, ויש לו את האמירה.

<דנה אלוני יעקב: מכיוון שאם הוא הצליח בחוץ לחיות ולשרוד בתוך המרחב הלא פשוט שהוא חי, הוא גם יכול לקחת את האחריות על מה שקורה בתוך הכפר וזה מוביל אותו למקומות הרבה יותר טובים והרבה יותר נכונים.

<דנה אלוני יעקב: אני רוצה רק לומר שבית הספר נמצא כחלק מאגף שח"ר ואנחנו מרכז חינוך, זה מה שמאפשר לנו לבנות בתור - - -

יעקב מרגי: יש לכם מגמות אחרות מעבר ללימודים?

<דנה אלוני יעקב: כן, אנחנו גם כפר נוער חקלאי, זה אומר שיש לנו שלוש מגמות חקלאיות.

יעקב מרגי: אתם בהגדרה כפר נוער חקלאי?

<דנה אלוני יעקב: אנחנו כפר נוער חקלאי, כן.

<דנה אלוני יעקב: יש לנו, זה מתחבר לדיון של - - - יש לנו שלוש מגמות חקלאיות, אחת זה חקלאות צומח, השנייה זה חקלאות בעלי חיים שההתמחות היא על סוסים, והשלישי זה חקלאות תזונה.

יעקב מרגי: אמרת סוסים, סוסים זה גם טיפולי גם זה, או רק...?

<דנה אלוני יעקב: לומדים שם גם טיפולי, גם לחמש יחידות בגרות, גם חוגים, זה משהו ש - - -

יעקב מרגי: גם אצלכם מי שמנהל את היחידה זה אחד התלמידים?

יעקב מרגי: ראיתי בכפר נוער מסוים - - -

<דנה אלוני יעקב: מי שמנהל היום את האורווה קוראים לו יוסי, שהוא היה בעבר חניך בכפר הנוער קדמה, אז יש פה win-win לגמרי, יש פה סגירת מעגל נפלאה.

יעקב מרגי: אני הייתי בכפר נוער, הייתי בכמה כפרים, ומאז אני מתחבר באמת לסוג ה - - - אני קורא לזה טיפול נקודתי.

יעקב מרגי: סוד ההצלחה, רק משרדי ממשלה באמת לא תמיד יכולים להרשות לעצמם בכל משבר, פקודת שבר או כישלון או חידלון לעשות טיפול נקודתי.

יעקב מרגי: בזוהרים הייתי, זה גם פחות או יותר אותו חתך.

<דנה אלוני יעקב: הם גם קרובים אלינו.

יעקב מרגי: כן, אווירית.

יעקב מרגי: קו אווירי.

יעקב מרגי: אתם יואב נכון, מועצה אזורית יואב?

<דנה אלוני יעקב: כן.

יעקב מרגי: שמה באורווה, זה תלמיד.

יעקב מרגי: בנגרייה, זה תלמיד.

יעקב מרגי: ואני התפעלתי מרמת האחריות, הדיוק.

יעקב מרגי: הם מזהים את הפוטנציאל של כל ילד, ואפילו הפיתוח הסביבתי, יש מי ש - - - מתוך התלמידים.

מאיר כהן: הם בונים את הכפר.

יעקב מרגי: נכון, הם בנו את הכפר ובונים, לכן שאלתי אם יש יחידות מקצועיות.

<דנה אלוני יעקב: מה שאנחנו התחלנו לעשות עכשיו, מהקיץ, זה בעצם להביא לקדמה אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, שמי שמפעיל אותם גם אם זה בנגרייה וגם אם זה באורווה וגם אם זה בכפר, זה הילדים שלנו.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת הם אלה שמובילים את הסדר יום שלהם, הם אלה שמפעילים אותם, ולצורך העניין הם אלה שתורמים.

<דנה אלוני יעקב: כמובן שגם נתרמים, אבל הם גם אלה שתורמים.

<דנה אלוני יעקב: מה שחשוב לי לומר עוד על בית הספר ועל הכפר, זה שבעצם יש לנו גם פרויקט מטעם משרד הכלכלה, זאת אומרת הילדים לומדים שלוש שנים לתעודת מקצוע ויכולים לצאת גם עם תעודת מקצוע, אבל אנחנו לא מסלילים את הילדים.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שכל הילדים מחויבים ללמוד גם וגם.

<דנה אלוני יעקב: אם ילד הגיע בי"א ולא רכש את הקריאה והכתיבה, ולצערי יש כאלה ולא מעט, זה לא אומר שהוא ילך ללמוד נגרייה.

<דנה אלוני יעקב: זה אומר שהוא גם יתקדם לכיוון הבגרויות וגם אנחנו בונים לו מערכת שתאפשר לו בשלב מסוים למצות את הפוטנציאל שלו, כשהאמירה היא שכל ילד חייב לעשות לפחות בגרות אחת, לראות שזה לא מגדל השן בשמים, אפשר להצליח,.

<דנה אלוני יעקב: אנחנו רואים את כמות הילדים שחוזרים ומשלימים אחר כך בגרויות, בגלל זה אני אומרת שהחינוך לא נגמר בגיל 18, כי נזרע שם איזשהו זרע שנבט בסופו של דבר, של תחושת מסוגלות ותחושת הצלחה, והילדים לומדים לתעודת מקצוע.

<דנה אלוני יעקב: במערכת האישית מה שאנחנו עושים עם הזמן זה המינונים, המינונים משתנים, אבל אנחנו לא מסלילים את הילדים, וזה חשוב לי לומר.

<דנה אלוני יעקב: צורת ההפעלה שלנו מחולקת לשני חלקים - - -

מאיר כהן: מה זאת אומרת אנחנו לא מסלילים את הילדים?

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת שאם בא ילד שהיכולות כרגע הרגשיות הקוגניטיביות שלו הן נמוכות, והוא צריך לקבל חיזוק בקריאה וכתיבה, ורמת המתמטיקה שלו של ג'-ד', אני לא הולכת על הקצה.

יעקב מרגי: יש מקרים כאלה, יש מציאויות כאלה?

<דנה אלוני יעקב: זה החתך המרכזי של קדמה - - -

יעקב מרגי: לא רק בכפרי הנוער.

<דנה אלוני יעקב: לא רק בכפרי הנוער, אני מסכימה איתך.

<דנה אלוני יעקב: זה ילד שאנחנו נוביל אותו גם למסלול הבגרות וגם למסלול של תעודת מקצוע, זה לא אומר שהוא יילך.

<דנה אלוני יעקב: אני, כשאני התחלתי, התחלתי לעבוד בברנקו וייס ברמלה ואחד הילדים אמר לי משפט שהולך איתי עד היום.

מאיר כהן: אני הקמתי את בית הספר הראשון של ברנקו וייס.

<דנה אלוני יעקב: אני הקמתי את רמלה.

<דנה אלוני יעקב: ב-?

מאיר כהן: דימונה.

<דנה אלוני יעקב: בדימונה, כן.

<דנה אלוני יעקב: עם ליאור אבימן.

<דנה אלוני יעקב: נכון.

<דנה אלוני יעקב: אחד המשפטים שהילד אמר לי זה "דנה, זה שאני לא תלמיד טוב זה לא אומר שאני רוצה להיות מכונאי רכב".

<דנה אלוני יעקב: והוא צודק.

<דנה אלוני יעקב: ולכן המטרה שלנו היא לתת את שתי האופציות.

<דנה אלוני יעקב: בסופו של דבר הוא יצטרך לבחור, אבל אנחנו ניתן לו את מגוון האופציות ואת מכלול האופציות, שלתוך זה אנחנו מוסיפים גם מוסיקה, וגם תיאטרון, וגם התנסויות שלא קשורות, ופילוסופיה.

<דנה אלוני יעקב: נכון, לפני שנתיים עם הרפורמה החדשה אנחנו היינו צריכים ללמד מקצוע השכלה והחלטנו ללמד פילוסופיה וכולם הרימו גבה, פילוסופיה לאוכלוסייה כזו?

<דנה אלוני יעקב: והכנסנו מורה לפילוסופיה שזה המלווה של שדרות, והכנסנו מורה לצילום.

<דנה אלוני יעקב: הם למדו פילוסופיה ויצאו לצלם, הם למדו את משל המערה ויצאו לצלם, החיבור הזה יצר דברים נפלאים ונהדרים, והמטרה היא באמת שהילד יזהה את מנוף הצמיחה שלו, יזהה אותו את מה שהוא טוב, אני חושבת שכשילד נמצא במקום שטוב לו, במקום שהוא מצליח, האדוות אחר כך מושלכות על שאר הדברים ועל שאר המקומות, ואנחנו רואים את זה.

<דנה אלוני יעקב: אז רק במילה ככה לסיים את המצגת, מודל ההפעלה מ-ח' עד י', זה ילדים שבעצם אנחנו עובדים איתם ממש כמו שלום כיתה א', זה מורה שנכנסת כמה שיותר שעות לכיתה, נמצאת עם הכיתה שלה, זה הרגלים, זה למידה, זה הבסיס.

<דנה אלוני יעקב: ומ-י' אנחנו מתחילים, הילד מתחיל מאמצע י', כי כל אחד שלב המוכנות שלו הוא שלב אחר, אנחנו מתחילים לבנות את המערכות האישיות כשהילד שותף לתוך המערכת.

<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים החשובים שראינו זה שכשהקליטה וההסתגלות טובים, כי זה שלב מאד קריטי ומאד קשה, ילדים לא נושרים מהמערכת.

<דנה אלוני יעקב: אחד היתרונות של קדמה ואני מניחה גם של מקומות אחרים, זה שמגוון האנשים המבוגרים שם הוא מאד מאד גדול וזה מאפשר לכל ילד להתחבר לבן אדם אחר שנמצא, כל ילד נמצא בשלב אחר והוא יכול להתחבר לבן אדם אחר בתוך המיליה הזה של כפר הנוער קדמה, בין אם זה השומר בשער שיש ילדים שמחוברים אליו והוא עושה איתם דברים נהדרים, בין אם זה המורה בכיתה, בין אם זה המדריך ובין אם זה מנהל הכפר או הטבחית לצורך העניין.

<דנה אלוני יעקב: כל אחד יכול למצוא את הדמות שלו ואני חושבת שאלה הדברים והעוגנים שמצליחים להחזיק את הילדים בתהליך קליטה והסתגלות שהוא לא פשוט.

<דנה אלוני יעקב: להיכנס לפנימייה זה לא דבר פשוט, למרות שלא הייתי בפנימייה, ובטח לכפר נוער לנוער שהוא טיפה יותר קשה, זה לא פשוט להיקלט, זה לא פשוט להסתגל, אבל הדברים שקורים שם הם דברים, בעיניי, נפלאים ומרגשים.

<דנה אלוני יעקב: אם תעבירו שקופית אז רק תראו שהשלב הבא מ-י' עד י"ב, זה שלב הצמיחה שלהם והגדילה שלהם ובעצם אנחנו מסתכלים על כפר הנוער כמו איזה מיקרוקוסמוס, כמו איזושהי חצר של התנסות, התנסות שהם יפגשו אחר כך גם בעולם.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, יש לנו איזשהו מגרש משחקים אני קוראת לזה, שהילדים יכולים להתנסות במשהו קצת יותר סגור, יותר סטרילי, שאחר כך בעולם, כשהם יוצאים החוצה, המפגשים האלה הם לא מפגשים ראשוניים.

<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים שלמדנו שאסור לנו להישאר כבועה בתוך קדמה.

<דנה אלוני יעקב: אם מישהו מגיע לקדמה היא גם מבודדת מהכביש ולכן יש איזושהי תחושה של בועה, ולכן אחת המטרות ואחד הדברים שאנחנו מתחילים להכניס זה גם להוציא ילדים לקהילה, כדי שלא יפגשו את זה פעם ראשונה כשהם יוצאים אחרי ארבע-חמש שנים בקדמה, וגם להכניס את הקהילה החיצונית אל תוך קדמה, ואז זה מאפשר להם התנסויות כשבעצם הצוות עוד עוטף ומלווה אותם ויכול לתווך להם את מה שקורה, ואז היציאה החוצה - - -

מאיר כהן: איך אתם מכניסים את הקהילה?

<דנה אלוני יעקב: אנחנו מכניסים את הקהילה גם בצורה של מתנדבים, אני יכולה לומר שלמשל יצרנו קשר עם מכללת אחווה, שבמסגרת שתי נקודות הזכות שלהם מגיעים סטודנטים של אחווה לתוך קדמה, גם ביציאה שלהם החוצה, אם זה לחוגים במועצה האזורית, אם זה לחוגים בסביבה ולא רק חוגים בתוך כפר הנוער קדמה, אם זה יציאה לעבודה, להתמודד עם בוס, להתמודד עם העובדה שלא רק שלא קמתי לבית ספר, אלא גם לא הגעתי למשמרת בזמן.

<דנה אלוני יעקב: מה קורה וזה מול זה, ואיך אני בעצם עושה את החיבור של מה אני צריך אחר כך לחיים שלי בתור בוגר.

<דנה אלוני יעקב: יש לנו תלמידה מעדנים, שיום שלישי שעבר ליוויתי אותה, היא התחילה ללמוד בבית ספר צופית בכפר מנחם, שזו אוכלוסייה קיבוצית, אוכלוסייה של מושבים, היא נכנסה לכיתה, לא פעם ראשונה, אבל נפגשה עם אוכלוסייה שהיא שונה מאוכלוסיית קדמה, יש לה גם את היתרונות, אבל גם את הקשיים שלה.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת זה ליצור כל הזמן את החיבור ולא להשאיר את האוכלוסייה הזאת באיזושהי בועה - - -

<קריאה: תגידי למה היא עברה, כדי ללמוד מה?

<דנה אלוני יעקב: היא עברה כדי ללמוד את היחידה השלישית בתנ"ך, נכנסה לקבוצה בצופית, תהליכים מרתקים, מאד מאד מעניינים.

מאיר כהן: ממה אתם מתפרנסים?

<דנה אלוני יעקב: את רוצה לומר, שושנה?

< שושנה מירוצ'ניק: זה מקום מיוחד, שגורמים שונים עוזרים לו להתקיים.

< שושנה מירוצ'ניק: זה הרווחה, זה הכלכלה, המנהל לחינוך התיישבותי, כפר נוער מודרך, אגף שח"ר ולכן הם מוגדרים כמרכז חינוך ולא כבית ספר רגיל.

< שושנה מירוצ'ניק: יצירתיות, תמיכה וליווי.

< שושנה מירוצ'ניק: אני יודעת שמתקיימים אצלנו כל הזמן ישיבות בליווי, כולל מתן ייעוץ ארגוני כלכלי לכפר.

< שושנה מירוצ'ניק: יש ועד מנהל שמאד מגויס, מגויס ומגייס.

מאיר כהן: פילנתרופיות.

מאיר כהן: מתישהו ירצו את הכפר להעביר.

< שושנה מירוצ'ניק: אז זהו, זאת נקודה.

< שושנה מירוצ'ניק: אני שמחה שאתה מעלה את הנקודה כי כל הזמן ניסיתי לחשוב מתי כן.

מאיר כהן: בנצי, אם אתה רוצה שאני אשתוק, אני אשתוק.

< שושנה מירוצ'ניק: לא לא, ההפך.

< שושנה מירוצ'ניק: מצוין.

< שושנה מירוצ'ניק: אנחנו חוזרים לפתיח.

יעקב מרגי: מי מכם היה במפגש בסוגיה?

יעקב מרגי: מישהו מכם היה במפגש עם הפורום של כפרי הנוער?

יעקב מרגי: עלתה שם סוגיה של הפינוי-שיפוץ.

< שושנה מירוצ'ניק: כן, אבל יש גם בעיה שהיא קשורה למשרד הפנים ואני רוצה להעלות אותה.

< שושנה מירוצ'ניק: קודם כל קדמה כיישוב לא הוקם ככפר נוער, הוקם כפי שנאמר כקיבוץ, והתשתיות נבנו לאחרונה בשנות החמישים.

מאיר כהן: הוא נסגר ב- 62'.

< שושנה מירוצ'ניק: הוא נסגר ב- 62' והתשתיות היו בסוף שנות החמישים.

יעקב מרגי: שאלתי את אלה שנטשו אם הצטערו, אם הם מוכנים לחזור.

< שושנה מירוצ'ניק: לא בדיוק, בארי לא עוזבים מהר.

< שושנה מירוצ'ניק: למרות שיש מקרים.

יעקב מרגי: זה מקום חבל על הזמן.

< שושנה מירוצ'ניק: נכון, והיום ממוקם קרוב כביש 6, אתה יודע, שינה את המדינה.

< שושנה מירוצ'ניק: על כל פנים התשתיות, תשתיות אמיתיות הן משנות החמישים, והכפר חייב איזשהו שדרוג בנושא הזה.

< שושנה מירוצ'ניק: הפורום הציבורי עוסק בעיקר בבניית או שיפוצים של פנימיות, וגם פה מתוך התפיסה של מוגנות הייתה תוספת והפרדה בין גוף צעיר, גוף בוגר וכו', אבל יש צורך אמיתי בנושא של - - -

יעקב מרגי: אז אני שואל למה אתם, המנהל לחינוך התיישבותי, שהיום כבר חרב הסגירה ירד מהראש שלו, יש עכשיו תכנית חומש לבינוי במשרד החינוך.

יעקב מרגי: תעבירי את המסר, אני אקרא את זה בסיכום גם, תראי באמת שיגיש נייר עבודה, אם הוא לא יגיש נייר עבודה לשר החינוך בסוגיית בינוי ושיפוצים, אז זה ימשיך להיות המצב אותו דבר.

יעקב מרגי: אתם לא בן חורג, כמו שיודעים לתעדף אתכם ואתם מועדפים בהרבה סרגלים, בחינוך ההתיישבותי לעומת החינוך הרגיל, צריך בקטע של הבינוי, אני לא רואה שום סיבה שבסוגיה של בינוי - - -

< שושנה מירוצ'ניק: נעשתה תכנית חומש לפני שלוש שנים אבל הצרכים הם הרבה יותר גדולים.

< שושנה מירוצ'ניק: היא בעיקר מתעסקת בשיפוץ פנימיות אבל לא כפרים.

< שושנה מירוצ'ניק: עכשיו יש בעיה ברוב כפרי הנוער, שהם לא מוגדרים כיישוב.

יעקב מרגי: הבעלויות, בעיית הבעלויות.

יעקב מרגי: של מי זה?

< שושנה מירוצ'ניק: זו עמותה.

יעקב מרגי: כל כפר נוער הבעלות היא - - -?

< שושנה מירוצ'ניק: כן, זאת עמותה, היישוב קיים כיישוב, אבל מבחינת משרד הפנים כל הדברים באים דרך הרשות ויש הרבה מקומות, הרבה כפרי נוער שגם הנושא של האדמות של הכפר, זה נושא שחייב לעלות על הדין.

<קריאה: לאיזו מועצה אזורית אתם שייכים?

< שושנה מירוצ'ניק: יואב.

< שושנה מירוצ'ניק: אבל כעת אני מדברת רק על קדמה.

יעקב מרגי: כללית, זו בעיה כללית.

< שושנה מירוצ'ניק: אני מדברת כללית, אני מפקחת בכפר נוער אחר, בעיינות לדוגמא, שאת תהליך החכירה - - -

יעקב מרגי: משרד החינוך יודע להתגבר על זה בסוגיית בינוי בתי ספר ושיפוץ בתי ספר עם, איך זה נקרא, רשות שימור לטווח וחוזה - - - אם רוצים אפשר להתגבר על זה.

מאיר כהן: בעיינות יש הרבה טייקונים שלוטשים עיניים לשדות.

< שושנה מירוצ'ניק: ברור, ברור ולא מאשרים להם שום הרחבה של כיתה - - -

יעקב מרגי: בכדורי גם.

< שושנה מירוצ'ניק: לא מאשרים שום הרחבה לכיתה כי הסכם החכירה של השטח הולך להיגמר ולא רוצים לחדש וכו'.

< שושנה מירוצ'ניק: כלומר בסופו של דבר כל הנושא של נדל"ן, בהיעדר הגדרת הכפרים כרשות שגם כל התקציבים לשיפוץ או לבנייה או לאחזקת תשתיות יעברו דרכם, זאת נקודה שאני חושבת שהיא לא פחות קריטית מנקודות אחרות.

< שושנה מירוצ'ניק: מבחינת ה - - - אז הכפר צריך לדעת שהוא קיים ואז הוא יכול לפתח את כל הדברים האחרים.

< שושנה מירוצ'ניק: רק דוגמא למקום אחר, שיצא ממשרד החינוך התמונה החינוכית, כשיצאה התמונה החינוכית ומועצות אמרו רגע, כפרי הנוער שבתחומי משפיעים לרעה על התמדה, הבשלה וכדומה, אז כבר הגיעו להסדר עם משרד החינוך, שהמנהל לחינוך התיישבותי יהפוך כרשות לצורך התמונה החינוכית וכל כפרי הנוער יבואו אצלו וייצאו מהרשויות, זה כדי לפתור את הבעיה.

< שושנה מירוצ'ניק: עכשיו, היות שזה בתוך משרד החינוך - - -

מאיר כהן: לא תמנע את - - - אתה כאילו נותן להם תחושה שזה נורא.

< שושנה מירוצ'ניק: זה נורא, כן זה נורא.

יעקב מרגי: אני הייתי נותן נקודת זכות לכל מועצה אזורית, שמארחת, נקרא לזה או משכנת.

יעקב מרגי: אני מתכונן לקיים דיון על הפרמטרים של התמונה החינוכית זה דבר חשוב.

< שושנה מירוצ'ניק: עכשיו, קדמה דווקא נמצא ברשות שאוהדת, שגם ראשת המועצה ומנהלת מחלקת החינוך מעורבות, הן חלק מהוועד המנהל הן תומכות בכל דבר.

< שושנה מירוצ'ניק: אני מפקחת ברשות על עוד בית ספר ואני רואה את המעורבות ואת האהדה ואת האהבה, אבל זה לא קורה בכל מקום וזו נקודה בעייתית.

< שושנה מירוצ'ניק: אז הנושא של משרד הפנים, הנושא הזה של המעמד של כפרי הנוער, כי בסופו של דבר זה תפקיד המדינה.

< שושנה מירוצ'ניק: זה תפקיד המדינה לתת אופק לכל ילד.

יעקב מרגי: במיוחד לילדים שאין להם אופק.

<דנה אלוני יעקב: כרגע.

יעקב מרגי: ודאי.

< שושנה מירוצ'ניק: אומרים שאין להם אופק ולא יודעים לחלום.

יעקב מרגי: תראי, אם לא נהיה חדים במסר זה הודאה.

יעקב מרגי: כמו שאנחנו אומרים "שילוב העדה הזו בחברה הישראלית", לכאורה לא היינו צריכים לדבר אבל כדי לשים את זה על השולחן, היא היתה חייבת להשתמש בזה, אין ספק.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<בן ציון בראנץ: משרד הרווחה רואה בכפרי הנוער שדה שאנחנו רוצים לשתף איתו פעולה ולהרחיב את מספר הילדים, שילדי הרווחה יוכלו להפיק תועלת מהמרחבים.

<בן ציון בראנץ: קדמה הוא אחת מהדוגמאות.

<בן ציון בראנץ: אנחנו הולכים ומפתחים את שיתוף הפעולה עם בן שמן ועם הדסים, זאת אומרת המגמה היא לנצל את המשאב הלאומי של כפרי הנוער לטובת ילדי הרווחה, וזה מתחיל ללכת.

<בן ציון בראנץ: אבל אני רוצה לרגע להדגיש את מה שנאמר פה.

<בן ציון בראנץ: לפעמים כפרי הנוער זוהי יחידה מוניציפאלית שמאד מאד בגודל של יישוב, ותשתית, זה כל הגודל של ההוצאות המוניציפאליות.

<בן ציון בראנץ: עכשיו, ברגע שהתשתית הזו, אין לה מקור ממשרד הפנים, אני חושב שהרעיון שאתה הצגת הוא רעיון מבריק, שמשרד הפנים יתחיל להכיר ביחידות האלה לפי קריטריונים של אוכלוסייה, של קהילה, של דונם, ולתת נקודות דרך המועצה, והמועצה הזאת תתגבר את כפר הנוער בלתחזק אותו, משום שמערכת האשפה של כפר נוער היא כמו של כפר קטן.

<בן ציון בראנץ: מערכת הביוב – מתפוצץ לבן שמן צינור כפרי כזה, הוא עולה 7 מיליון שקל, אז אני שואל איפה יילך הכסף, לטובת הילדים או לטובת הצינור?

<בן ציון בראנץ: אני רוצה לומר לכבוד היושב ראש שהיה הסדר במשרד הפנים, שאני לא יודע למה ביטלו אותו, שהכיר בכפרי הנוער כנקודות מוניציפאליות עם העלויות והועבר כסף היסטורי.

<בן ציון בראנץ: זה נפסק לפני שלוש שנים בלי הסבר, ואני חושב, אם ניעזר ביושב ראש הנכבד, להחזיר את המעגל אחורה.

<בן ציון בראנץ: אני חושב שהצעת גם שילוב יותר טוב מבעבר, כלומר לתת לכל רשות מקומית שבשכנותה שוכן כפר נוער להעביר אש"ל מיקוד של משרד הפנים כדי לתחזק את המוניציפל הזה.

<בן ציון בראנץ: ועל זה אני אודה לכם, כי אתם רואים לפי הפעילות שאני, כילד רווחה, אני לא יכול להכניס אותו לשכונה באשדוד, את הפרופיל הזה.

<בן ציון בראנץ: אני לא פירטתי פה את הפרופיל כי נתתי את הבמה לכפר, אבל הפרופיל הוא מסובך וקשה.

<בן ציון בראנץ: אני לא יכול להפקיד את הפרופיל הזה לתוך עיר, אני לא רוצה גם לתת אותו לקבלן פרטי.

<בן ציון בראנץ: אני רוצה את כפר הנוער שהלאום נתן להם, את הקרקעות ואת היכולת, והיו להם תפקידים היסטוריים של לקלוט עולים, עכשיו התפקיד ההיסטורי שלהם השתנה, זה לקלוט ילדי רווחה, וזה אני דורש מהם בלי לרחם עליהם, אבל אני אומר, אם אתה דורש, אז בוא נמצא להם את המשאב המוניציפאלי.

<בן ציון בראנץ: אני חושב שאפשר, אם ברגע האחרון כבוד היושב ראש מצא זמן, ואני מאד שמח כי הייתי בדיון הזה של תוספת, שדיברת עליה ב- - -

יעקב מרגי: סל לאור.

יעקב מרגי: לא סל לאור של פנימיות הרווחה, סל לאור של פנימיות - - -

<בן ציון בראנץ: סל לאור של משרד הרווחה השתפר במידת מה, נכון, מסכים איתך.

יעקב מרגי: בגלל זה התעורר הצורך.

<בן ציון בראנץ: אני מסכים, אני הייתי פה בישיבה ואני מסכים עם כל מה שאתה אומר.

<בן ציון בראנץ: אני אומר, כמו שדאגת לסל לאור בשעות המאוחרות של הלילה, יואיל כבודך למצוא דרך לקשור את משרד הפנים ולהחזיר אותו למחויבות לנקודות האלו.

מאיר כהן: אני אוסיף משהו למה שאמרת, אני הייתי ער, משרד הפנים טען, ובצדק, "אני מוכן לעשות את הדברים האלה, אבל זה לא יכול לקחת מהתקציב שלי".

מאיר כהן: אז הוא פנה למשרד החינוך ואמר, רוצים לטפל?

מאיר כהן: תעבירו את התקציבים אליי.

מאיר כהן: זה ויכוח בין שני משרדים, האם משרד הפנים בכתב המינוי שלו אחראי על מוסדות חינוך?

מאיר כהן: זה הסיפור.

יעקב מרגי: הקושי המוניציפאלי בהגדרה של מעמדם של כפרי הנוער.

< שושנה מירוצ'ניק: אני רוצה להתייחס שהיישובים האלה הם כוללים גם אוכלוסייה.

< שושנה מירוצ'ניק: אוכלוסייה, פה דיברנו על מאה איש - - -

יעקב מרגי: אנשי הסגל.

< שושנה מירוצ'ניק: אנשי הסגל, ובהחלט האנשים האלה שגרים ביישוב, זו הכתובת שלהם, הם גרים עם תשתיות של שנות החמישים.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להרחיב, אבל משרד הפנים, בוא אני אעדכן אותך, יכול להיות שאתה יודע לחיות עם דבר כזה.

יעקב מרגי: יש מקומות שהוא מתקצב ישות מוניציפאלית בתוך מועצה מקומית.

יעקב מרגי: דוגמה, יש את קריית ארבע המועצה המקומית, ויש את הוועד המוניציפאלי של היישוב היהודי בחברון, שהוא מתוקצב בנפרד, מתוקצב בנפרד.

יעקב מרגי: זו ישות מוניציפאלית קטנה, יצור כלאיים כזה שיצרו, ויש עוד כמה מקומות בארץ.

יעקב מרגי: לכן אם רוצים, ולוקחים את זה ברצינות, ואני, אני חושב שבפורום הציבורי חייבים להעלות את זה ולהכריע.

יעקב מרגי: סיימת?

יעקב מרגי: בבקשה.

< גבי אסם: שמי גבי אסם, אני השתתפתי בדיון בשבוע שעבר- - -

יעקב מרגי: זה בורח לי אחרי שבועיים, שבוע - - -

< גבי אסם: ראשת אגף חינוך ומשימות בתנועה הקיבוצית, אבל אני גם מרשה לעצמי להיות בשם המרחב הכפרי ולהמשיך את הדיון של שבוע שעבר בנושא של חינוך התיישבותי ולציין שכפרי הנוער והפנימיות הם אחד מההישגים ומהדברים הכי יפים שהחינוך ההתיישבותי ייצר משנת קיומה של מדינת ישראל.

< גבי אסם: אני רוצה לציין שאצלנו מתוך 900 ש"שים, 560 הם עובדים בכפרי הנוער והפנימיות.

< גבי אסם: אם אתה לוקח ראש מועצה, וחבל שגדי ירקוני כבר יצא, או כל אחד אחר מראשי המועצות, המקום הראשון שהם לוקחים לסיור, וזאת החצר הלא אחורית אלא הקדמית שהם הכי מתגאים בה, כפר הנוער נירים, עדנים - - -

יעקב מרגי: איך הם שיחדו אותי?

יעקב מרגי: לקחו אותי לסיורים בכפרים.

< גבי אסם: נכון.

< גבי אסם: לקחו סיורים, הביאו אותם לכפרי נוער, מתגאים בהם, ואז בפרמטרים האחרים צריך להסתיר אותם.

< גבי אסם: יש פה איזה אבסורד שצריך להיות מתוקן, ואנחנו נשמח מאד שהוא - - -

יעקב מרגי: פשוט בכפרי הנוער, אני אגיד לך למה לכולם קורה להם הסוויץ' הזה.

יעקב מרגי: פתאום אתה מגיע ואתה רואה שוואלק, המדע זה לא מדע בדיוני, זה מוכח, זה מדע מדויק, שאפשר ויכולים להצליח בצורת הטיפול הזו.

יעקב מרגי: נכון, היא פרטנית יותר, נכון, היא אישית יותר, אבל מה לעשות, אפשר לעשות את זה.

יעקב מרגי: צריך לעשות את זה.

יעקב מרגי: ועובדה, כשעושים את זה נכון, מצליחים.

< גבי אסם: ההישגים מדידים לחלוטין.

< גבי אסם: ילדים בכתה י"ב, מתוך עשרים, שלושה מתגייסים לסיירות או לנבחרות, זה שווה ערך ל - - - זה צריך לקבל יחס הפוך, מדידה הפוכה, כדי להראות איזה הישג נכבד זה.

יעקב מרגי: להחזיר לילד, לנער, את האמון בעצמו, בסביבה שלו.

< גבי אסם: נכון, בכל הפרמטרים.

יעקב מרגי: בבקשה, מי עוד רוצה לפני שאנחנו מסכמים?

<בלייניש יצחק מקונן: אני רוצה להשלים את מה שאת אמרת, אם אנחנו מדברים על הישגיות, אנחנו באמת נתנו מענה או מנענו מהמדינה להשקיע ב - - - אם אנחנו מסתכלים על ילדים או נערים שנמצאים בכלא אופק, ששם הייתי וראיתי, והם מתוחזקים פי ארבעה מאשר ילדי כפרי נוער, אני חושבת שהמענה הזה הוא כל כך קריטי, כל כך משמעותי, והוא כל כך נותן מענה, ועוד לאיזה ילדים?

<בלייניש יצחק מקונן: כן, לילדים שנשרו, לילדים שאף מסגרת או בית ספר לא החזיקו אותם.

<בלייניש יצחק מקונן: אז המשמעות והכובד צריך להיות פי ארבעה.

<בלייניש יצחק מקונן: מהראייה שלי ומההסתכלות שלי בשטח.

<בלייניש יצחק מקונן: אני רוצה להשלים גם, ככה לחזור לקדמה ולהשלים, כדי שילד יצליח בבגרות, במקצוע, ויהיה לו באמת כלים לחיים, אתה צריך לטפל בנפש שלו.

<בלייניש יצחק מקונן: הילדים האלה מגיעים עם נפש פגועה וכדי לטפל בנפש ישנו מערך טיפולי חזק ומשמעותי והולם.

<בלייניש יצחק מקונן: אדם לא יכול להיות פנוי ללמידה כשהרגש שלו - - -

יעקב מרגי: מפריע לו.

<בלייניש יצחק מקונן: בדיוק.

<בלייניש יצחק מקונן: וכשהוא לא מרגיש טוב, וזה מתחיל מהמיטה, זה מתחיל מהאוכל, זה מתחיל מהיחס, זה מתחיל מהעיסוק שלו אחר הצהריים, ושם אנחנו נמצאים.

<בלייניש יצחק מקונן: אני, בכובע שלי, נמצאת בין לבדוק את המזרן, אם הוא מתאים או לא, יש חימום בחדר או אין חימום בחדר, כל האלמנטים או הצרכים הבסיסיים של הילד, שהרבה פעמים אין לו אותם בסביבה ולשם זה הוא הגיע לכפרי נוער.

<בלייניש יצחק מקונן: אני חושבת שזה המקום שאנחנו צריכים לתת קצת יותר ממה שהוא היה נמצא בו, או קצת יותר מהבית שלו.

<בלייניש יצחק מקונן: החלק הרגשי הוא כל כך משמעותי ואני מחוברת אליו ברמות, שכל עוד שאני לא מטפלת בחלק הרגשי, התנהגותי, לא אוכל לטפל בחלק הקוגניטיבי, כי הוא לא פנוי.

<בלייניש יצחק מקונן: כמה שנשקיע בתכנית הלמידה, כמה שניתן תכנית אישית, כמה שנבנה לו אימפריה, אם אנחנו לא מטפלים בחלק הרגשי שלו, בתחושות שלו, ביכולות שלו, באמונה, זה לא יכול לעבוד.

<בלייניש יצחק מקונן: ושם אני נמצאת, אני בחלק הזה וההיא בחלק הזה וההוא, ככה כולנו כמערך אחד, מנסים להביא את הילד למיטב.

יעקב מרגי: עוד שאלה, איך אתם משווקים את עצמכם?

יעקב מרגי: איך מגיעים אליכם, באיזה דרכים?

יעקב מרגי: משרד הרווחה, רשויות מקומיות, עצמאיים?

יעקב מרגי: איך?

<דנה אלוני יעקב: ילדים מגיעים אלינו דרך, לפעמים, צווי בתי משפט.

יעקב מרגי: גם בצווים.

<דנה אלוני יעקב: כן.

<דנה אלוני יעקב: לא הרבה אבל גם יש כאלה.

<דנה אלוני יעקב: ילדים מגיעים דרך הרווחה, ילדים מגיעים דרך עליית הנוער, הפניות של קב"סים, עובדים סוציאליים.

יעקב מרגי: מה זה עליית נוער?

יעקב מרגי: במושגים של היום?

<דנה אלוני יעקב: המנהל לחינוך התיישבותי.

< שושנה מירוצ'ניק: יש אגף קליטה והשמה.

יעקב מרגי: מה, גם הם, איך מגיע אליהם התלמיד?

יעקב מרגי: אני בכוונה מחדד ושואל, כי להערכתי כשאנחנו מדברים על משפחות לא חזקות, חוסן, בכמה פרמטרים.

יעקב מרגי: יש משפחות שלא מקבלות את הסעד הזה, את הליווי הזה, אם זה מהרשות המקומית ואם זה מהסביבה, ויש חוסר מודעות.

יעקב מרגי: השאלה, לכן רציתי לדעת, בחתך, ניקח את החתך של המאה תלמידים שלכם, אם את יכולה לפלח לי אותם כמה הגיעו דרך זה, כמה הגיעו - - - ואם יש בכלל פנייה ישירה, בגלל שהשכן, הדוד או הבן דוד - - -

<דנה אלוני יעקב: מה שאני יודעת, אבל דודו אולי יתקן אותי ככה, יש לנו כרגע, 30% מהתלמידים מהרווחה, שאר התלמידים מהמנהל לחינוך התיישבותי.

<דנה אלוני יעקב: יש פה שני תהליכים, אחד זה כן יש סטיגמה על המקום, שהרבה פעמים אנחנו אומרים להורים ובעיקר לתלמידים אקסטרנים, בואו תראו קודם, אל תרשמו את הילד, בואו קודם תתרשמו ותראו.

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שברגע שהם מגיעים לכפר ורואים את מה שקורה, אז גם צורת ההסתכלות שלהם על מה שקורה שם היא אחרת.

<דנה אלוני יעקב: אני יכולה לספר על ילד שהגיע בשנה שעברה, אבא שלו ביום הראשון עמד בפתח של המשרד שלי ואמר: "הילד שלי לא יכול ללמוד כאן.

<דנה אלוני יעקב: זה לא מתאים לו".

<דנה אלוני יעקב: ואחד הדברים שאמרתי לו זה, "בוא תסתובב ותסתכל.

<דנה אלוני יעקב: בסופו של דבר זו תהיה ההחלטה שלך", זה היה ילד אקסטרני, "בוא תסתכל".

<דנה אלוני יעקב: אבל ברגע שמגיעים לכפר, וברגע שרואים את ההתנהלות - - -

יעקב מרגי: ניסית להיכנס לראש שלו?

<דנה אלוני יעקב: בוודאי.

<דנה אלוני יעקב: אני יכולה להבין את הראש שלו לגמרי.

יעקב מרגי: אני סתם מעריך שהיה לו חסם ראשוני.

יעקב מרגי: איך הוא לוקח דוגמה, אם הילד שלו הוא רק עם בעיות התנהגותיות רגשיות, והוא אומר: אני חושף אותו עכשיו לסביבה, סליחה על הביטוי, עבריינית.

<דנה אלוני יעקב: אני יכולה להבין את זה לגמרי.

<דנה אלוני יעקב: מצד אחד - - -

יעקב מרגי: יש את הדילמות האלה.

יעקב מרגי: אתם - - -?

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שבסופו של דבר, ברגע שמבינים איזה עבודה נעשית בכפר ושיש כמעט איש צוות על ילד, ומה האופציות והיצירתיות והגמישות שאנחנו מסוגלים לתת לילד, אנחנו יודעים שזה המקום הנכון.

<דנה אלוני יעקב: יש גם ילדים שאני אומר לך, אנחנו לא מתאימים להם.

<דנה אלוני יעקב: אני לא אומרת שהם לא מתאימים לנו, אנחנו לא מתאימים להם.

יעקב מרגי: זה השלב הבא שלי, השאלה.

<דנה אלוני יעקב: ואני חושבת שגדלות של מערכת היא לומר, לילד הזה אנחנו מתאימים, לילד הזה אנחנו לא המענה המדויק והנכון.

יעקב מרגי: ואם ההורה רוצה, את מרגישה שלפעמים המערכות רוצות למצוא פתרון קל, והמוסד וכפר הנוער, איך אומרים, קטן עליו?

יעקב מרגי: השאלה אם אתם די כנים, די אמיתיים להגיד, תקשיב, חבל שתביא אותו לפה.

<דנה אלוני יעקב: אני חושבת שכן, אנחנו מאד כנים כי המטרה שלנו בסופו של דבר זה הילד וההתקדמות שלו.

<דנה אלוני יעקב: ואנחנו יודעים מה אנחנו מסוגלים לתת ולמי אנחנו מתאימים ואת מי אנחנו מסוגלים לקדם, וגם מי לא מתאים לנו או מי יכול יותר להצליח במקום אחר.

<דנה אלוני יעקב: אבל חלק מהתהליך זה להפוך אותנו לשותפים של ההורים, וברגע שזאת מערכת היחסים שנבנית, שאנחנו השותפים שלכם להצלחה של הילד, אז גם הדיאלוג והשיח עם ההורה הוא אחר לגמרי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אותך הזנחנו קצת.

יעקב מרגי: אפרת, נכון?

יעקב מרגי: אז נחזור ל-11 היישובים, בבקשה.

<אפרת זילבר: אני כאן מייצגת את משרד החינוך ונשאלתי איפה 11 הנקודות מופיעות בתכניות הלימודים.

יעקב מרגי: את מפמ"רית לימודי ארץ ישראל וארכיאולוגיה?

<אפרת זילבר: נכון, אבל אני מייצגת גם את היסטוריה, את גיאוגרפיה, את החינוך הממלכתי דתי וגם את מינהל חברה ונוער.

יעקב מרגי: וזה מופיע בתכנית הלימודים עדיין?

<אפרת זילבר: בוודאי.

<אפרת זילבר: זה לא רק שזה מופיע, זה אפילו חלק חובה.

<אפרת זילבר: בהיסטוריה ממלכתי והיסטוריה ממלכתי דתי, 11 הנקודות נלמדים כחלק מבחינת הבגרות כחובה, בחטיבה העליונה, כחלק מהחטיבה החיצונית, זאת אומרת שכל התלמידים נבחנים בה.

<אפרת זילבר: בגיאוגרפיה היא מופיעה בחטיבת הביניים, ובחטיבה העליונה ביחידת ארץ ישראל.

<אפרת זילבר: אצלנו, בלימודי ארץ ישראל וארכיאולוגיה היא מופיעה בשלושה דברים, האחד, ביחידת החובה, אנחנו מלמדים יחידת חובה בנושא ירושלים, אז כשמתחילים לדבר על המנדט הבריטי מדברים גם על 11 הנקודות, ביחידת הנגב.

<אפרת זילבר: במקרה או שלא במקרה אחד המורים שלח לי תמונה שהוא בדיוק נמצא בנגבה ואני חייבת להראות, אז זה נמצא אצלי בסמארטפון מי שרוצה לראות את זה, וביחידות חקר, זה מופיע גם שם.

<אפרת זילבר: לגבי מינהל חברה ונוער, יש בהחלט התייחסות ל-11 הנקודות כאשר אתם יודעים, אצלנו מי שבוחר את זה אלה המנהלים, הם בוחרים את המסלולים, לאן הולכים ואיפה הולכים, אבל 11 הנקודות כן מגיעים אליהם בהלימה לתכנית הלימודים שהיא קשורה כמובן לבתי הספר.

יעקב מרגי: המקצוע שלך זה ב-30%, ברשות?

יעקב מרגי: הבחירה, בסיורים.

<אפרת זילבר: אצלי בלימודי ארץ ישראל וארכיאולוגיה חייבים לסייר.

<אפרת זילבר: אנחנו מאמינים ביציאה לשטח, אנחנו מאמינים שאי אפשר להכיר את הארץ ולאהוב אותה אם לא יוצאים ולא מבקרים בשטח, אז יוצאים.

יעקב מרגי: לפני שאני סוגר את הדיון, בבקשה מי שלא דיבר.

<יעל אייזנר: שני משפטים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יעל אייזנר: שמי יעל אייזנר ואני אחראית על תחום של אימוץ חיילים בודדים בתנועה הקיבוצית.

<יעל אייזנר: לכאורה מה זה שייך לכאן, תשאלו?

<יעל אייזנר: אז במרבית הקיבוצים של 11 הנקודות, מאומצים חיילים בודדים, בכלל בתנועה הקיבוצית מאומצים מדי שנה כאלף חיילים בודדים, שחלקם עולים חדשים וזה ברור, אבל חלקם בוגרים שלכם, ופה חשוב לעשות את החיבור הזה עם כפרי הנוער, כי נער, בחור צעיר שמסיים י"ב ועבר תהליך כלשהו, וייחשב כהצלחה אם הוא יצליח להשתלב בתרומה לחברה, בין אם זה שירות לאומי, בין אם זה צבא, הוא עדיין סובל מעורף משפחתי חלש, נקרא לזה ככה, אם יש עורף משפחתי.

<יעל אייזנר: רבים מהם מאומצים אצלנו בתנועה הקיבוצית בשמחה ובאהבה גדולה וכאן הרלוונטיות של 11 הנקודות.

<יעל אייזנר: זה מתחבר לכל מה שדיברתם פה על החינוך, לא במקרה אמרת, אדוני היושב ראש, שאתה לא מאמין במקריות.

<יעל אייזנר: גם אני לא, דרך אגב.

<יעל אייזנר: יש להם תפקיד היסטורי, אבל יש להם גם תפקיד בהווה.

<יעל אייזנר: קיבוצים שמתמודדים עם אתגרים כל כך קשים בעוטף עזה ובאשכול, ומהצד השני פותחים את הבית ואת הלב וכל משפחה מאמצת חייל ונותנת לו בדיוק את אותם דברים שחלק מהם הוא קיבל בכפר וחלק מהם נחסכו ממנו במהלך חייו.

<יעל אייזנר: אז זה ככה, רק כדי להשלים את התמונה.

יעקב מרגי: רק להשלים, רציתי לשאול את זה בתחילת - - - אתם ממוקמים ביואב, כביש קרית גת-קדימה, לא קדמה, קדימה לכיוון קרית מלאכי, ואת אמרת לי שחלק ניכר מהתלמידים באים מאזור - - -

<דנה אלוני יעקב: התלמידים באים מכל הארץ.

יעקב מרגי: בשדרות יש מסה כבדה, אמרת.

<דנה אלוני יעקב: כן.

<דנה אלוני יעקב: משדרות, עדנים וקרית גת, כן.

יעקב מרגי: למה?

<דנה אלוני יעקב: אחד הדברים - - -

יעקב מרגי: אין מענה אחר באזור?

<דנה אלוני יעקב: זה תלמידים שלא מצאו מענה אחר באזור, אלה תלמידים שכרגע מבחינה רגשית ומבחינת הכלה, בתי ספר שהם היותר גדולים פחות יוכלו לתת להם את המענה ולכן הם הגיעו - - -

יעקב מרגי: איך זה שבשער הנגב, סמוך אליהם, יש בית ספר שפחות או יותר, לא עונה לכל ההגדרות שלכם, אבל - - -

<דנה אלוני יעקב: יש ילדים שלומדים שם, הם עוברים תהליך מאד קפדני לפני שהם מגיעים לקדמה.

<דנה אלוני יעקב: זאת אומרת, ברגע שהם מיצו את כל היכולות בקהילה ובקהילה מסביב, רק אז הם מופנים לקדמה.

<דנה אלוני יעקב: הם לא מופנים לקדמה כתחליף לבית ספר שיכול לתת להם מענה אחר, זה דגש מאד חשוב.

יעקב מרגי: סיכום.

יעקב מרגי: רצית משפט אחרון?

<בן ציון בראנץ: כן.

<בן ציון בראנץ: אני רוצה להתייחס לשאלה של כבודו בקשר לאיך מגיעים.

<בן ציון בראנץ: משרד הרווחה עובד באמצעות רכזי השמה.

<בן ציון בראנץ: את רכזי ההשמה אנחנו לוקחים אחת לחודשיים להדרכה ולעדכון מה קורה בכל פנימייה.

<בן ציון בראנץ: לאחרונה, אחרי שקדמה שיפר את התשתיות שלו והחליף חלק מהדברים, קיימנו יום שלם בקדמה לרכזי השמה.

<בן ציון בראנץ: כלומר, אני רוצה שרכז ההשמה, לפני שיעשה את השידוך, לפני שיכשיל את הילד - - -

יעקב מרגי: יידע גם מה יש לו מתחת ידו.

<בן ציון בראנץ: היום מתבצע יום שלם והצוות יושב וכפר הנוער על כל הצוותים שלו יושבים, אנחנו מבקרים הן במבנה הפיזי, הן ביחידה הטיפולית, ביקרנו בבית הספר ואנחנו מכירים באופן יסודי את כל המערך, כל פנימייה, לפני שאנחנו מפנים אליה ילד.

יעקב מרגי: משפטים אחרונים, כי אני חייב לסכם.

<בלייניש יצחק מקונן: בנוסף מגיעים ילדים שלא יכלו לקבל מענה בכפרי נוער אחרים.

<בלייניש יצחק מקונן: למעשה אנחנו עושים העברה מתוך הכפרים שלנו, אפשר לומר שזה אחרי הקצה, לקדמה.

<בלייניש יצחק מקונן: לכן הילדים באמת מגיעים מכל הארץ, מכל היישובים.

<דנה אלוני יעקב: אני רוצה רק לסיים ככה בסיפור אישי שלנו ל- 11 הנקודות, כי אמורים להגיע גם עם המד"צים שלנו היום לכנסת, אז שני דברים, האחד, אנחנו חיים בקדמה בתוך מבנים של הקיבוץ הישן, חלקם לצערי מיועדים להריסה ואנחנו חיים בתוך חתיכת היסטוריה.

<דנה אלוני יעקב: אחד הסיפורים היפים, שהמורה שלנו לאמנות, שיצא לפנסיה והיום הוא מתנדב בקדמה, הוא מהילדים הראשונים של קיבוץ קדמה.

<דנה אלוני יעקב: כשהילדים מטיילים איתו בכפר אז הספרייה הייתה בית הילדים שלו וחדר המורים היה הגן שלו, ואנחנו ממש מטיילים בהיסטוריה.

<דנה אלוני יעקב: לצורך העניין, השנה הוכשרו, בקיץ הוכשרו מד"צים שהתפקיד שלהם זה לעשות סיורים לאנשים שבאים מבחוץ על קדמה כ-11 הנקודות בתוך המבנים ההיסטוריים שעדיין נמצאים בקדמה.

<דנה אלוני יעקב: אז זה ככה חיבור של עבר והווה.

יעקב מרגי: מה עם שימור אתרים, המועצה לשימור אתרים?

יעקב מרגי: אתם חוכרים אותם?

<דנה אלוני יעקב: זו שאלה.

<דנה אלוני יעקב: אני יודעת שכרגע אין איזשהו פרויקט של שימור אתרים בתוך קדמה.

יעקב מרגי: נכון.

יעקב מרגי: צריך ליזום.

יעקב מרגי: כי זה גורם לשיתופי פעולה עם המועצה המקומית, המועצה לשימור אתרים, ביקורים, הדרכות.

יעקב מרגי: תחשבו על זה.

יעקב מרגי: משפט אחרון.

<דודו לג'עלם: כן, משפט אחרון.

<דודו לג'עלם: אני רוצה להגיד שחניך שאנחנו מקבלים אותו בכפר, אנחנו מתחייבים מה שנקרא, קופצים עליו לעשות את הכל כדי שהוא יסיים י"ב שנים לפני זה.

<דודו לג'עלם: ואני אומר כרגע, אנחנו עסוקים בחינוך, בילד, ויש המון נושאים מסביב שהם מקשים עלינו.

<דודו לג'עלם: הנושא הכלכלי, זה משהו שצריך - - -

יעקב מרגי: אני מתייחס לזה בסיכום.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה רבה לכם.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחבר הכנסת חיים ילין על היוזמה הברוכה לציון יום העלייה ל-11 היישובים בנגב.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שמערכת החינוך מלמדת בתכנית הלימודים את סוגיית עליית 11 היישובים בנגב.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לצוות כפר הנוער קדמה על עבודתם המסורה.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למשרד החינוך ומשרד הרווחה על שיתופי הפעולה בסוגיית כפרי הנוער.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על הקושי המוניציפאלי והקושי בהגדרת מעמדם של כפרי הנוער שגורמות לקושי במימון ובתקצוב סעיפים שאינם חינוך ואינם רווחה בתחומי הכפר.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשר החינוך להכניס לתכנית החומש לבינוי של השנים הקרובות, את שיפוץ והתאמת כפרי הנוער לשנות האלפיים, להוציא אותם מאווירת שנות החמישים, שנות ההקמה.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.