ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 485, 2017-03-15 09:06

אלי אלאלוף: היום 15 במרס 2017, י"ז באדר תשע"ז והשעה 09:06, בוקר טוב לכולם.

אלי אלאלוף: אני ממש מצטער על סיבת ההתכנסות, אבל אנחנו כמו כולם, בכנסת הזדעזענו מהמקרה הנורא שפגע בטובה קררו, ששרפו אותה בתפקידה בצורה הכי אכזרית שיכולה להיות.

אלי אלאלוף: אלימות בכל צורותיה, זה דבר שאנחנו מגנים ותרשו לי לבקש מכם לקודם לדקת דומיה.

אלי אלאלוף: אפשר לשבת.

אלי אלאלוף: אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, אדוני יושב ראש הסתדרות הרופאים, גברתי יושבת ראש הסתדרות האחיות, קהל נכבד.

אלי אלאלוף: לצערנו אלימות זה דבר שקיים בכל פינה, כולל בבית הזה, לצערי.

אלי אלאלוף: לחלק מהחברים שלנו יש הרגשה שהביטויים שלהם יעברו יותר טוב אם זה יתבטא בצורה חריפה.

אלי אלאלוף: עוד לא בידיים, אבל אנחנו לצערי גם חלק מחברה שהיא מאד אלימה ועולם הרפואה במיוחד – רואים במחקר שיצא שצוטט ברוב התקשורת, אבל תרשו לי לחזור: 36% מאנשי הרפואה, מסגל הרפואה, דיווח על אלימות פיזית שאי אפשר להוציא אנשים מהחדר, לא סוגרים דלתות, לא סוגרים אותן בצורה מסוכנת.

אלי אלאלוף: 75% מהסגל הרפואי חווה אלימות מילולית בכל המסגרות הקיימות ואני לא מדברת על מסגרות מיוחדות אלא בכלל.

אלי אלאלוף: לצערי רק 11% הגיעו למשטרה ולכן גם המשטרה לא הפעילה את מלוא היכולת שלה כדי להשפיע.

אלי אלאלוף: הדרכים להתמודדות – קודם כל חינוך.

אלי אלאלוף: חינוך מהגיל הרך.

אלי אלאלוף: חינוך בכל המסגרות, כולל ההתנהגות בבית, כולל ההתנהגות ברחוב, בשכונה, בכל מקום ומקום.

אלי אלאלוף: אי אפשר שעובדי ציבורי, שמשרתים את הציבור, ב-99% הם עושים את זה בנאמנות, במסירות ובהרגשת שליחות, הם הראשונים שנפגעים.

אלי אלאלוף: אנחנו חברה שחייבים לא בחוק, לשנות את המצב, אלא רק בחינוך.

אלי אלאלוף: בתחושה אישית.

אלי אלאלוף: אי אפשר יותר.

אלי אלאלוף: חוק לא מתקן.

אלי אלאלוף: חוק אמור למנוע.

אלי אלאלוף: לצערי גם זה אנחנו רואים שלא מספיק.

אלי אלאלוף: אתמול העברנו חוק בכנסת, אני אומר בשיא הכנות, חוק שאמור לאפשר לאזרחים בני 80 לא לעמוד בתור וחשבתי שזה צריך להיות אקט של נימוס רגיל.

אלי אלאלוף: לצערנו אף אחד לא מכבד את כללי הנימוס היום, ועלינו לחוקק חוקים כדי לקבוע התנהגות של אנשים.

אלי אלאלוף: אנחנו חייבים להגיד שכל המערכות חייבות גם לשנות את ההתנהגות שלהן.

אלי אלאלוף: אני מבקש לקחת בחשבון גם את האספקט הפיזי, כדי שמצד אחד שומרים על עובדי הציבור ומצד שני הם מקבלים את האזרח בצורה מכובדת.

אלי אלאלוף: האכיפה היא גם חלק מהחברה שלנו.

אלי אלאלוף: המשטרה חייבת לקחת ברצינות, לפי שיקוליה המקצועיים, את התלונות.

אלי אלאלוף: יש היום הרבה מאד תלונות שאנחנו יודעים שנגמרות באי התעניינות של הציבור ולכן המשטרה לא ממשיכה בחקירתה.

אלי אלאלוף: אני יודע שהמשימות של החברה שלנו הן אדירות והיא ברורה כך.

אלי אלאלוף: בעצם כל המערכות של המדינה, כל המשרדים הם רלבנטיים להתמודדות עם האלימות הנוראית שאנחנו חווים ושמשפחת קררו חוותה יותר מכל אחד מאיתנו אתמול.

אלי אלאלוף: אני מבקש מאדוני השר לשאת את דבריו.

אלי אלאלוף: תודה.

יעקב ליצמן: תודה אדוני יושב הראש.

יעקב ליצמן: קרה משהו אתמול.

יעקב ליצמן: משהו שצריך לזעזע את אמות הסיפים כאן בארץ.

יעקב ליצמן: היה ויכוח על זה היום אם קרה פעם משהו כזה או לא, עם רופאים או לא, אני בטח לא זוכר דבר כזה.

יעקב ליצמן: קשה לעבור לסדר היום.

יעקב ליצמן: צריך לדעת – הרופאים והאחיות עושים עבודת קודש.

יעקב ליצמן: עובדים קשה, לפעמים בתנאים לא תנאים, אני אומר את זה גם כשר, חדרי מיון, תורים בקופות חולים, אנחנו מכירים את זה.

יעקב ליצמן: מנסים לשפר.

יעקב ליצמן: עושים דברים, אבל צריך לדעת להיכנס למצב של הרופאים והאחיות, שהם עובדים מאד מאד מאד קשה.

יעקב ליצמן: לכן אני לא מוכן לקבל ביטוי של אחד הכתבים היום, שהוא אומר לא פחות ולא יותר – לפעמים אנשי הצוות מביאים את זה על עצמם.

יעקב ליצמן: אני חושב שזה עוול גדול, שמישהו אומר את זה.

יעקב ליצמן: זה עוול גדול ודבר כזה לא יכול להיאמר ככה בכלי התקשורת.

יעקב ליצמן: לא משנה מה שבן אדם חושב.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות יצטרך כאן להיכנס ונעשה דיונים בימים הקרובים לראות מה צריך לעשות.

יעקב ליצמן: להביא מאבטחים לכל סניף, לפעמים בסניף ארבעה שומרים, מאבטחים, לא בטוח שזה הפתרון.

יעקב ליצמן: זה בלתי אפשרי.

יעקב ליצמן: זה תקציבים.

יעקב ליצמן: היום יש כניסות מכל הכיוונים ואני לא בטוח שזה הפתרון.

יעקב ליצמן: שני דברים שכן צריך לעשות.

יעקב ליצמן: אלף, אכיפה.

יעקב ליצמן: אני חושב שהאכיפה במערכת המשפטית אינה מספיקה.

יעקב ליצמן: אני לא חושב שהיום כשמישהו תוקף רופא, עד שמביאים אותו לדין ועד שהוא מקבל ועד ועד, חולף הרבה זמן ולא נחשב אפילו איזה עונש הוא בכלל מקבל.

יעקב ליצמן: זה צריך להטריד אותנו.

יעקב ליצמן: לדעתי צריך לעשות בזה שינוי.

יעקב ליצמן: יכול להיות שאפילו – ואת זה אני אומר לחברי הכנסת – אני אבדוק את זה גם אצלי במשרד – אבל גם אולי בחקיקה.

אלי אלאלוף: בחקיקה?

יעקב ליצמן: כן, יכול להיות.

יעקב ליצמן: נבדוק את זה.

יעקב ליצמן: אני רוצה לעשות קודם כל דיון אצלי ולראות בדיוק מה שצריך לעשות.

יעקב ליצמן: אני מדבר גם על כך שבכל תלונה שיש צריך לקבל מיד תשובה, מיד עדכון ולא צריך להעמיד לדין מעבר ל-30 יום, אפילו פחות.

יעקב ליצמן: זה לא מי יודע מה.

יעקב ליצמן: למשל בסיפור הזה אתמול, פחות או יותר כולם יודעים, אני לא יודע אם בדקו אותו, כן, לא, זה לא תירוץ.

יעקב ליצמן: אני לא מוכן לקבל את זה שהוא לא נורמאלי, כן נורמאלי, זה לא העניין כרגע.

יעקב ליצמן: זה דבר אחד.

יעקב ליצמן: דבר שני, אנחנו לא מתייחסים גם לאלימות מילולית.

יעקב ליצמן: צעק על רופא, לא צעק על רופא, או על אחות, צעק עליה או לא צעק עליה, קוראים לאנשי הביטחון, יאללה, יאללה, לך הביתה, מפרידים והולכים הביתה.

יעקב ליצמן: לא.

יעקב ליצמן: גם בזה צריך לעשות איזה שהוא שינוי בגישה.

יעקב ליצמן: אם אנחנו נראה את שני דברים האלה שאני העליתי – כמובן חינוך, אבל חינוך אפילו אני לא צריך להגיד את זה, כל אחד מבין את זה, אבל אם נתמקד בשני הדברים האלה, בהחלט לדעתי זה יביא להרתעה.

יעקב ליצמן: אני לא רוצה לדבר על השביתה היום, כי אני מבין את המניעים.

יעקב ליצמן: אני לא בטוח ששביתה או אפילו האטה בעבודה, לא יודע, לא נכנס שזה דווקא הפתרון.

יעקב ליצמן: הזדהות.

יעקב ליצמן: אני באתי לכאן להזדהות, אדוני יושב הראש ואני חושב שנושא כזה צריך לזעזע את כולם.

יעקב ליצמן: צריך להראות שאיכפת לנו ובגלל זה באתי.

יעקב ליצמן: אני אשמח מאד אם יש לחבריי עוד הצעות.

יעקב ליצמן: אני אשמח לקבל הצעות, או מה שאתם חושבים לעשות.

איתן ברושי: צריך לתת לצוות הרפואי תוספת סיכון.

יעקב ליצמן: כן, ומה השר יקבל כתוספת סיכון.

עבדאללה אבו מערוף: זה לא ירתיע.

יעקב ליצמן: לא, לא.

יעקב ליצמן: לא, רבותי - - -

אלי אלאלוף: סליחה, אני מציע, זה לא דיון רגיל.

אלי אלאלוף: אני מבקש לכבד את המעמד.

יעקב ליצמן: בדיוק.

יעקב ליצמן: אני אומר שאני אשמח לקבל כל מיני הצעות.

יעקב ליצמן: אמרתי מיד שאני לא רואה מצב שקופות החולים יוכלו לעמוד בזה, שנביא מאבטחים לכל דלת וכניסה בקופת חולים.

יעקב ליצמן: אתמול זה היה עם דלק.

יעקב ליצמן: נניח שהיה מאבטח, אז מה?

יעקב ליצמן: היה מכניס אותו אתמול כי אף אחד לא היה חושד בדלק.

יעקב ליצמן: היו אומרים אם לו נשק, יאללה, תיכנס.

יעקב ליצמן: וזה כמו במטוס, שגם נוזל אוסרים.

יעקב ליצמן: גם את זה.

יעקב ליצמן: בכל אופן, אני חוזר ואומר רבותי, שני דברים, להתייחס יותר לאלימות מילולית ואני אשמח, אני אתן לזה גיבוי.

יעקב ליצמן: קל וחומר שאני רוצה שהאכיפה וההרשעה בבית המשפט יהיו יותר מחמירות.

יעקב ליצמן: אמרתי כאן לגבי האמירה המילולית, אני אשמח מאד לראות אם אנחנו יכולים לעשות משהו.

יעקב ליצמן: תודה.

אלי אלאלוף: תודה רבה אדוני.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת איתן ברושי.

איתן ברושי: אדוני השר, חברי הכנסת.

איתן ברושי: אני באתי במיוחד לישיבה הזאת קודם כל כהזדהות אבל להגיד שלא מספיק להזדהות.

איתן ברושי: אני חושב שאמרת שהצוות הרפואי עובד בתנאים קשים.

איתן ברושי: שיפור התנאים לא קשור לאירוע המצער שקרה ויצא לנו - - -

יעקב ליצמן: איתן, התייחסתי לזה שהוא אמר שלפעמים אנשי הצוות מביאים את זה על עצמם.

איתן ברושי: לא, לא, אני לא התייחסתי לזה.

איתן ברושי: זו הערה שלא ראויה להתייחסות.

איתן ברושי: אני מתייחס למה שאתה אמרת, שציינת שאנשים עובדים קשה מאד ואני חושב שיש פה הסכמה, אבל יש גם הסכמה שהם לא מקבלים את התמורה הראויה.

יעקב ליצמן: אני מסכים איתך.

איתן ברושי: ולכן אני חושב שאם מדברים על מעמד הרופאים והאחיות והמערכת הרפואית – וזה באחריות הממשלה – הדבר הראשון זה האכיפה וההגנה והאירוע שקרה אתמול הוא לא האירוע הראשון בסדרה של התקפות, שהאחרונה הייתה הטרגית ביותר.

איתן ברושי: ולכן זה לא מפתיע ושאלת האכיפה, הענישה והחקיקה, הן שאלות שצריך לקדם אותן ואני חושב שאנחנו יכולים לעזור בזה.

איתן ברושי: דבר שני, כדי לשמור על המעמד ולקדם את היכולת להיות כאן רופאים ואחיות ולתת שירות לאוכלוסייה, חייבים לשפר גם את התנאים הפיזיים במקומות ודיברנו על זה לא מעט.

איתן ברושי: לאחרונה גם חזרתי מביקור באילת ובערבה – גם את התנאים הפיזיים וגם את השכר.

איתן ברושי: הם לא ממקבלי השכר הגבוהים ובעיקר עד שמגיעים לעמדות הבכירות עוברים תהליכים ארוכים של מאמצים - - -

יעקב ליצמן: לא, זאת לא הייתה הבעיה כאן.

איתן ברושי: נכון, אבל אני אומר שבהזדמנות הזאת.

איתן ברושי: לכן אני חושב שהשביתות שמענישות את הציבור הן לא במקום.

איתן ברושי: כלומר, התרבות הזאת שחלה בכל מיני הזדמנויות, לאחרונה גם בגופים אחרים, שאם קורה אירוע ועוד אירוע חמור כזה ואנחנו ודאי מגנים ומצטרפים ומשתתפים באבלה של המשפחה, אבל אני לא מבין את הקשר בין השבתת מערכות בכל הארץ, כדי למחות על התנהגות של אדם שכבר ברור שגם הוא יבלה את שארית ימיו בבית הסוהר.

איתן ברושי: אבל אני חושב שצריך לנסות למצוא דרכי הזדהות עם הפנים קדימה לשיפור המעמד, המצב, התנאים, השכר וההגנה ולא ענישה קולקטיבית על ציבור שלם, שבאמת מזדהה עם הצוות הרפואי ומוחה על כל גילויי האלימות בכל תחום, בוודאי מול האחיות והרופאים, ועכשיו, ליתר ביטחון גם אומרים לו תשמע, אז גם לא תקבל את הטיפול.

איתן ברושי: אני חושב ואני פונה לליאוניד ולחברים האחרים, אין טעם בריטואל הזה.

איתן ברושי: יש צורך בדברים מעשיים, אז בואו נצא מפה עם דברים מעשיים, ובזה אני מסיים: הזדהות, תמיכה, השתתפות בצער והערכה גדולה למה שאתם עושים.

איתן ברושי: יש לנו כולנו, גם לי יש בת שהיא אחות.

איתן ברושי: אנחנו מוכרחים לעומת זה להפסיק עם ההשבתות, שהן לא משרתות את המטרה, ואם כן, בואו נמצא משהו שעליו נשבות.

איתן ברושי: לא כמחאה.

איתן ברושי: יש לנו אחדות דעים במחאה וגינוי לרצח.

איתן ברושי: אם כן, בואו נקדם משהו מהשיא ואנחנו אתכם.

אלי אלאלוף: תודה רבה איתן.

אלי אלאלוף: אני מבקש מהחברים הבאים שיתחשבו בזה שהרבה אנשים מזדהים עם האירוע הנורא ורוצים גם להתבטא.

אלי אלאלוף: אז חברים, אנא מכם צמצמו.

אלי אלאלוף: יושבת ראש הסתדרות האחיות, נציגת המקצוע של הגברת קררו, בבקשה, אילנה כהן.

אלי אלאלוף: אחריה חבר הכנסת ד"ר עבדאללה אבו מערוף.

אילנה כהן: בוקר עצוב לכל מדינת ישראל.

אילנה כהן: אני חושבת שהרצח המזעזע הזה, כשאחות קמה בבוקר לטפל בחולים ולפי כל מה שאנחנו שומעים מסביב, שהיא הייתה אחות רחמנייה, שכל כך הקשיבה לחולים, כל כך טיפלה.

אילנה כהן: עשרות שנים היא עבדה שם וטיפלה בחולים.

אילנה כהן: אני חושבת שהמקרה הזה, ואני לא רוצה להיכנס – כן שביתה, לא שביתה – לא מצאתי דרך אחרת להביא למחאה על העניין שקרה.

אילנה כהן: ואני רוצה להגיד לכם, אני אחות ותיקה וגם הייתי בכנסת פה ובמשך שנים על גבי שנים הבאנו את הסיפור של האלימות המילולית והאלימות הפיזית ומה נעשה?

אילנה כהן: שום דבר בעיקרון.

אילנה כהן: כלומר, צריך לחלק את זה לשניים.

אילנה כהן: אחד זה מה צריך לעשות כדי להבטיח שהאחיות, או בכלל הצוות הרפואי, שבא לטפל בחולים, שיהיה בטוח.

אילנה כהן: שהוא יוכל לדעת שהוא חוזר הביתה באותו יום ושלא חס וחלילה יעשו זאת.

אילנה כהן: צריך להבין דבר אחד, זה גורם מרתיע ולכן גם הענישה, גם הנוכחות, תיקחו בן אדם שנוהג במהירות, הוא רואה מרחוק שוטר, מיד הוא מוריד את הרגל שלו מהדוושה ומאט.

אילנה כהן: אין ספק שזה גם ייתן.

אילנה כהן: זה לא מאה אחוז, אבל ברגע שבן אדם יידע שהוא מכה או ונדליזם בתוך מקום העבודה, שהוא יקבל את העונש ובדחיפות, אין ספק שזה ישפיע.

אילנה כהן: מצד שני רבותי, צריך לקרוא פה לאוצר, כי מערכת הבריאות נמצאת בתת-תקצוב שנים על גבי שנים, רבותי.

אילנה כהן: אם אנחנו ניקח – כיוון שזה קרה עכשיו במרפאות – ונגיד עכשיו בחורף, כמה אנשים רצים לחיסון, חולים, עמוסים, הכל.

אילנה כהן: אף אחד לא חשב על זאת, שאם היו יותר כוחות למערכת, זה היה מוריד את הלחץ – גם של החולים, גם של המטפלים.

אילנה כהן: קחו בבתי החולים.

אילנה כהן: אנשים מחכים בחדרי המיון - שאני קוראת לזה חדרי מלחמה - 5-6 שעות.

אילנה כהן: ובסוף איזה אריאלה אומרת להם שהם זכו לעלות למחלקה.

אילנה כהן: ל איזו מחלקה הם עולים?

אילנה כהן: הם עולים ופעם אמרו הזקנה בפרוזדור.

אילנה כהן: אין פרוזדור.

אילנה כהן: עוד מעט ישכיבו את החולים בקומות, כי כבר מקומות אין.

אילנה כהן: בחדרי האוכל, ליד השירותים.

אילנה כהן: אז תגידו לי, כשחולה כזה עולה עם המשפחה שלו למחלקה, הוא שואל – גם את האבא שלך, גם את האמא שלך היית משכיבה פה?

אילנה כהן: אין ספק שזו תחילה של אלימות.

אילנה כהן: בכלל, אנחנו בכלל בחברה הישראלית פחות מנומסים וכן הלאה.

אילנה כהן: זה חתך של החברה הישראלית.

אילנה כהן: לכן אני באה ואני אומרת ככה: חד וחלק צריך להבין שעם כל הכבוד לשר הבריאות, הוא בלי תקציב ועכשיו התפנו המון מיליארדים ויתנו את זה לזקנים בבתי האבות, שיטפלו בהם כמו שצריך, בבתי החולים, להביא מזור לחולים, רבותי.

אילנה כהן: אני באה ואני אומרת, זה שני הקצוות של יחד, שצריך לבוא ולראות איך עושים את זה.

אילנה כהן: אני אתמול כתבתי לכבוד השר ליצמן שאנחנו רוצים להיפגש.

אילנה כהן: אני חושבת שצריך להקים צוות ותראו, צריך להבין שלבוא ולהגיד עוד ועדה - - -

אלי אלאלוף: אני מבקש גברת כהן, להתחשב באחרים בבקשה.

אילנה כהן: אני כבר מסיימת.

אילנה כהן: אני אומרת שלהקים ועדה ועוד ועדה ורק דיבורים, זה לא יעזור.

אילנה כהן: אנשים בשטח צריכים לראות מעשים ושזה בא לידי איזה שהוא פתרון, להביא ביטחון לעובדים, כדי שהחולים יוכלו לקבל טיפול כפי שהם צריכים.

אילנה כהן: תודה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: ד"ר עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: תודה רבה כבוד יושב הראש, תודה רבה על הדיון.

עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב לכולם, כבוד השר.

עבדאללה אבו מערוף: קודם כל אני משתתף בצערה של המשפחה ומזדהה.

עבדאללה אבו מערוף: זה דבר נוראי שקרה.

עבדאללה אבו מערוף: אני בתור רופא מכיר את הנושא טוב גם בעבודה במיון, גם בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: לצערי הרב קרה מקרה כזה ועכשיו אנחנו מזועזעים.

עבדאללה אבו מערוף: קשה להגיד מילים, כשרק כשקרה מקרה, שהוא אסון, אנחנו עכשיו מדברים ומציעים הצעות איך לטפל בכל העניין.

עבדאללה אבו מערוף: לצערנו זה קרה.

עבדאללה אבו מערוף: מה שהציע כבוד השר זו תכנית שאכן צריכה להיות מלפני הרבה זמן.

עבדאללה אבו מערוף: איך אומרים, עדיף מאוחר מאשר בכלל ולכן הענישה, האכיפה וההתרעה - עד עכשיו לצערנו הרב היו הרבה פניות גם מרופאים, גם מבתי חולים, גם מההסתדרות הרפואית, שאכן צריכים להיות אמצעי הרתעה, אכיפה וענישה בהתאם.

עבדאללה אבו מערוף: גם האלימות המילולית היא לא פחות קשה ואלימה והיא תגרום לעוד סיכונים יותר מאשר אלימות מילולית.

עבדאללה אבו מערוף: אני מבין שהחינוך הוא הדבר העיקרי ביותר וההתייחסות, ובני אדם שיבינו שאי אפשר להתבטא באלימות – לא מילולית ולא פיזית.

עבדאללה אבו מערוף: אבל עד שנגיע לחינוך והחולה עם כל הסבל שלו, שאני מבין שהוא מחכה 5 שעות ו-6 שעות ו-7 שעות בתור ואפילו אם לא קיבל את המענה שלו, בכל זאת, עד שנגיע לחינוך שהוא יבין, כי לצערי הרב זו המערכת.

עבדאללה אבו מערוף: אז צריך כמה שאפשר, כבוד השר, בהקדם האפשרי או אפילו דחוף, בהול, אמצעים או דרך חוק - בכל סוגי האלימות – אני חושב שזה ירתיע, וגם הענישה.

עבדאללה אבו מערוף: אין לי יותר מה לדבר ולכן בשלב הזה צריך ללכת דחוף, S.O.S , בשני הכיוונים האלה ואכן לנקוט את הצעדים הנכונים המתאימים ביותר.

עבדאללה אבו מערוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה רבה ד"ר אבו מערוף.

אלי אלאלוף: מר אלי דפס, מנכ"ל כללית, בבקשה.

<אלי דפס: בוקר טוב לכולם.

<אלי דפס: ראשית תנחומי למשפחת קררו על אבלה העמוק ובעיקר רציתי גם לחזק בשם כולכם את כל עובדי הכללית, את כל עובדי קופות החולים, בתי החולים, בהיותם עומדים על המשמרת יום יום.

<אלי דפס: אני יודע שהנושא הזה מושך את תשומת לב בראשית לעניין סידורי האבטחה ואיך אפשר היה למנוע אירוע שכזה.

<אלי דפס: אני אומר לכם גם מאירוע כזה, גם מאירועים אחרים שקשורים בכלל למערכת ביטחון ואחרת, אירועי קיצון – ככל שהם יותר קיצוניים – היכולת להתמודד איתם ולהעריך את סיומם – היא קלושה.

<אלי דפס: סידורי האבטחה שנעשים בכללית לפחות, ואת זה אני נדרש להסביר מעת לעת, עברו תפנית משמעותית בסיוע משטרת ישראל ובתמיכה שלה בשנים האחרונות, שזה הרבה יותר מאשר בעבר.

<אלי דפס: אנחנו היום מקיימים את סידורי האבטחה תחת הדרכה של משטרת ישראל וכל מאבטח עובר הדרכה רבעונית.

<אלי דפס: סיורים מודרכים, סמכויות שניתנו על ידי משטרת ישראל וכל דבר שישתמש מתוך הדיון הזה ויהיה אפשר לשפר בעצה אחת עם גורמי ביטחון ומשטרה, אנחנו נעשה את זה, כי זה לא המקצוע העיקרי שלנו, לאבטח.

<אלי דפס: אנחנו בבריאות עוסקים במניעה.

<אלי דפס: זה העיסוק שלנו.

<אלי דפס: אנחנו צריכים להתייחס לאירוע הזה, על אף שהוא לא מייצג, כאירוע שהוא מייצג אלימות כזו או אחרת ואירועי אלימות מתרחשים לעשרות ולמאות מדי שנה.

<אלי דפס: אני חושב שאין לנו יכולת להימלט מתחושת המניעה שקשורה לשחיקה של העובדים, ללחץ שהם עומדים ומישהו מיד יגיד מה אתה קופץ על ההזדמנות הזאת ואתה עכשיו בהזדמנות הטרגית הזאת אומר שהמערכת עובדת בלחץ.

<אלי דפס: אז אני מדבר עכשיו על מניעה, על האירוע הבא שיקרה.

<אלי דפס: והאירוע הבא שיקרה זה חלילה לא יהיה הצתה, זה יהיה הכאה.

<אלי דפס: אנחנו רוצים שיכו אנשי צוות?

<אלי דפס: יהיה גידוף.

<אלי דפס: אנחנו רוצים שיגדפו אנשי צוות?

<אלי דפס: צריך לטפל במערכת הבריאות בצורה הרבה יותר יסודית, הרבה יותר משמעותית מאשר נעשה בשנים האחרונות.

<אלי דפס: לנו כחברה יש מחלה, מחלה שנקראת דמנציה.

<אלי דפס: האדם מאד את הזיכרון, לאט לאט את הקשר שלו לסביבה.

<אלי דפס: ואנחנו כחברה סובלים מדמנציה חברתית.

<אלי דפס: אנחנו עוברים במהרה לאירוע הבא ושוכחים את האירוע הקודם.

<אלי דפס: לכן אני מברך את יושב הראש, מברך את השר שהתפנה מעיסוקיו ונמצאים פה היום ואני מקווה שמה שקורה כאן היום יהיה לו המשכיות.

<אלי דפס: אני כבר דיברתי עם השר אתמול, דיברתי עם מנכ"ל משרד הבריאות, התחייבו לקיים דיון.

<אלי דפס: אני יודע שהוא זומן ויהיו צוותים נוספים בדיונים ונראה איך נצא מכאן מחוזקים, כמו שאמרתי בתהליכי המניעה, לאו דווקא לאירועי קיצון, אלא אלימות שגרתית שמתרחשת כל יום.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון בבקשה.

אילן גילאון: תודה רבה אדוני.

אלי אלאלוף: תרשה לי רק הערה.

אלי אלאלוף: בכנסת הנוכחית, באפריל 2014 אנחנו תיקנו את חוק האלימות בנושא האלימות המילולית ומה עושים?

טלי פלוסקוב: לא אוכפים.

שולי מועלם-רפאלי: אין אכיפה.

טלי פלוסקוב: אין אכיפה.

אלי אלאלוף: זה לא עניין של אכיפה.

יעקב ליצמן: שכחנו להכליל את הכנסת.

אילן גילאון: כן.

אלי אלאלוף: אבל רק שנבין שההשפעה היא שלנו, חברי הכנסת.

אלי אלאלוף: אני אומר דווקא לחברי הכנסת הנוכחים שהם לא מהבולטים בנושא האלימות המילולית, אלה שבמקרה יושבים איתנו, אבל השר צודק.

אלי אלאלוף: אנחנו תמיד, כמעט כל פעם שיש חוק במחלוקת, זה מתורגם לאלימות מילולית קשה ואנחנו הדוגמא.

אלי אלאלוף: מצד שני, לא במקרה באותן השעות של השביתה גם של המורים, כי גם שם בחינוך יש בעיה מאד קשה של אלימות.

אלי אלאלוף: וכמו שנאמר על ידי מר דפס, באמת דמנציה חברתית, אני חושב שהיא באמת בקשה.

אלי אלאלוף: בבקשה, סליחה אילן.

אילן גילאון: דמנציה.

אילן גילאון: לא, זה בסדר, זה מאד חשוב מה שאמרת כאן.

אילן גילאון: אני תמיד טורח להזכיר שיש חוק אחד שהכנסת איננה מסוגלת להחליט אותו והחוק הזה נקרא שאנשים יהיו בני אדם.

אילן גילאון: אני חושב שהחשיבות של הכנס הזה, של הוועדה במעמד שר הבריאות, היא בהתכנסותו ממש כדי לא לעבור לסדר היום על טרגדיה נוראה שכזאת.

אילן גילאון: כשהתבשרנו אתמול על הבשורה המרה לגבי טובה קררו, היינו בכנס של העובדות הסוציאליות, שהוא שורה ראשונה של מגישי עזרה, של אנשים, נשים רחמניות שבאו להגיש והן נפגעות ואנחנו לצערנו הרב, אתה התחלת לציין, אנחנו חברה קלת הגה, קלת דעת, קלת להב.

אילן גילאון: הדברים האלה קורים בכביש, קורים בבית הספר, קורים בכל מקום שבו נמצאת השורה הראשונה, שכנראה זו הסכנה הגדולה ביותר, אולי מעבר למערכת הביטחון, שמתמודדת עם מציאות של מחסור, של חוסר.

אילן גילאון: אני בהחלט מסכים, אילנה, שיש קשר לסדר העדיפויות שלנו בבריאות.

אילן גילאון: אף פעם אי אפשר למנוע את הדברים האלה עד סופם.

אילן גילאון: אפשר לשנות מציאויות כדי שאנחנו נמעיט אותם, כי להרוג אחות רחמנייה, ריבונו של עולם, הרי זה הדבר – איך אומרים – כזה דבר עוד לא ברא השטן.

אילן גילאון: ולכן אני חושב שזה חשוב להתייחד היום.

אילן גילאון: אני גם מסכים שמערכת הבריאות צריכה לציין את זה גם בשביתה.

אילן גילאון: בהחלט חשוב שזה כלי, כי דבר כזה לא יכול לעבור לסדר היום ואנחנו צריכים להגן על החיילים הראשונים שלנו.

אילן גילאון: להגן עליהם קודם כל באמצעים שאנחנו נותנים להם להתגונן, אבל להגן עליהם בעיקר בשינוי המציאות.

אילן גילאון: בסדר העדיפויות שלה.

אילן גילאון: אנחנו משוחדים כי אנחנו מלובי הבריאות ואנחנו תמיד אומרים שזה סדר העדיפויות שלנו.

אילן גילאון: בשבילנו משרד הבריאות הוא משרד הביטחון.

אילן גילאון: אני אומר לכם את הדברים היי לישנה, אבל זה חלק מן המציאות.

אילן גילאון: מצד אחד הדוגמא האישית שאנחנו נותנים כאן בהתלהמות, באלימות, במילוליות.

אילן גילאון: הכל מותר חברים.

אילן גילאון: מה שקרה היום עם הרשת, שהרשת היא כמובן מיקרופון, היא אמפליפיקציה לכל התחלואים הנוראים האלה, של עולם שהולך ומתבהם ומקבל את כל הצורות שלו עד שזה נגמר בקיפוד חיים של אנשים.

אילן גילאון: ונדמה לי שקודם כל צריך לטפל בזה מערכתית ויש גם טיפולים נקודתיים שצריך לתת אותם.

אילן גילאון: בכל מקרה ובכל מקרה זה קשור בדוגמא אישית ובסדר עדיפויות אחר והוא רחוק מאד מקווי המתאר של מה שאנחנו נותנים היום.

אילן גילאון: אנחנו כמובן פותחים היום כל אירוע כמעט בהשתתפות בצער של המשפחה, של חיילת במערכת הבריאות, שכך נפלה, כשבאה לעשות טוב וקיפדה את חייה.

אלי אלאלוף: תודה רבה אילן.

אלי אלאלוף: בבקשה, פרופסור אידלמן, יושב ראש ההסתדרות הרפואית.

<ליאוניד אידלמן: תודה רבה.

<ליאוניד אידלמן: אני מאד מעריך שהדיון מתקיים בהתראה כל כך קצרה, מאתמול להיום.

<ליאוניד אידלמן: אני מאד מעריך את ההשתתפות של כבוד השר.

<ליאוניד אידלמן: ברור שהמקרה הזה הוא מזעזע.

<ליאוניד אידלמן: אני בתור רופא לא יכול לדמיין מה יכול להיות יותר גרוע מלשרוף בן אדם.

<ליאוניד אידלמן: לשרוף אחות, שבאה לטפל בחולים, כל מה שהיא רצתה זה לעזור לחולים, זה נורא ואיום.

<ליאוניד אידלמן: אנחנו מדברים על זה בגלל מקרה קיצון, אבל אנחנו חייבים להזכיר שמערכת הבריאות היא רוויה מתחים.

<ליאוניד אידלמן: כמה שהתור לבדיקות ולניתוחים מתארך, המתח גובר.

<ליאוניד אידלמן: כמה שיש פחות מיטות, המתח גובר.

<ליאוניד אידלמן: אין הצדקה לאלימות.

<ליאוניד אידלמן: אין הצדקה לאלימות, אבל חייבים לטפל מערכתית בכל הבעיות האלה.

<ליאוניד אידלמן: במשרד הבריאות יש אוזן קשבת לנושא של האלימות במערכת הבריאות.

<ליאוניד אידלמן: נמצאים פה יורם ודוד, ששנים אנחנו הופכים כל אבן, הולכים לכל משרד ודורשים ליישם תכנית נגד אלימות.

<ליאוניד אידלמן: התכנית הזאת יש לה חמש נקודות.

<ליאוניד אידלמן: זה מניעת אלימות, זה אכיפה, זה מיצוי הדין, הכשרה והסברה.

<ליאוניד אידלמן: את כל החמש האלה חייבים לעשות.

<ליאוניד אידלמן: כאשר אנחנו דרשנו וסוף סוף קיבלנו שיש שוטרים במדים במספר בתי חולים, קודם כל כפיילוט שמאד הצליח ועכשיו אנחנו מבקשים להרחיב את הפיילוט הזה.

<ליאוניד אידלמן: נוכחות שוטר במדים זה גם גורם מרתיע, זה גם נותן ביטחון לצוות.

<ליאוניד אידלמן: צוות שמרגיש מאוים, הוא לא מתפקד.

<ליאוניד אידלמן: כשפוגעים באחות, פוגעים ברופא, אותה רופא, אותה אחות לא יכולים לטפל בחולים אחרים.

<ליאוניד אידלמן: אז יש פה נזק היקפי, נזק שהוא מתרחב לכל החולים האחרים, ומבחינה זו חשוב מאד חשוב לטפל בזה.

<ליאוניד אידלמן: ובקהילה, אם למשל נצליח שיהיה שוטר במדים, ניידת שתגיע למרפאות, שיראו שם וגם שהצוות יידע שיש כתובת למי לפנות כשהם רק מזהים סימנים של אלימות, אנחנו נוכל לשפר את המצב.

<ליאוניד אידלמן: אני לא רוצה לחזור על המספרים המאד נכונים שכבוד יושב הראש ציטט אותם.

<ליאוניד אידלמן: 40 - - - מגיעים לאלימות פיזית.

<ליאוניד אידלמן: זה בלתי נסבל.

<ליאוניד אידלמן: צריך למגר את התופעה.

<ליאוניד אידלמן: אין הצדקה לאלימות, אבל הטיפול צריך להיות מערכתי.

<ליאוניד אידלמן: תודה רבה שבאמת קיימת את הדיון.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת טלי פלוסקוב ואחריה חברת הכנסת שולי מועלם.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני יושב הראש, אדוני השר.

טלי פלוסקוב: אני לא חושבת שיש אחד במדינה שלנו, שלא יזדעזע מהמקרה של אתמול.

טלי פלוסקוב: השאלה איך אנחנו באמת מתמודדים עם הסוגיה הזו ועל הדבר צריך להסתכל פה משני הצדדים.

טלי פלוסקוב: מצד אחד באמת הצוות הרפואי שבאמת עושה את העבודה שלהם נאמנה ואנחנו יודעים כמה הם עוזרים וכמה הם מצילים וכמה הם אצילים בעבודה שהם עושים.

טלי פלוסקוב: מהצד השני, מי עשה את זה?

טלי פלוסקוב: מה הסיבה שהבן אדם הזה עשה את זה.

טלי פלוסקוב: אם הוא חולה נפש, אני לא יודעת עדיין, אני לא יודעת אם מישהו יודע.

טלי פלוסקוב: אולי אנחנו לא נתנו לו יותר תשומת לב מספיקה.

אלי אלאלוף: ברשותך טלי, אני רק רוצה לומר, נמצא פה נציג המשטרה, רפ"ק אבי ראש והוא בא כדי להסביר כמה המשטרה רגישה לנושא, אבל גם ביקש לא לדבר בגלל שהנושא בחקירה.

אלי אלאלוף: אני אומר לך תודה שבאמת.

אלי אלאלוף: כן, בבקשה.

טלי פלוסקוב: כן, תודה.

טלי פלוסקוב: לכן אני לא אומרת את זה כעובדות, כי אני לא יודעת.

טלי פלוסקוב: אני רק אומרת אם זה אדם שהיה במצוקה, אולי אנחנו כחברה גם לא נתנו לו מספיק תשומת לב כדי שזה לא יקרה מראש.

טלי פלוסקוב: זה בדיוק מה שאנחנו אומרים כאן ומדברים כאן על נושאים של בדידות וזה מה שאנחנו אומרים, כשבן אדם נשאר לבד הוא לא יודע איך להתמודד עם כל הסוגיות שסביבו.

טלי פלוסקוב: לכן בעיני הפתרון צריך להיות הרבה יותר רחב, מעבר למה שקורה במערכת הבריאות.

טלי פלוסקוב: לפני כחודשיים אנחנו נחשפנו למקרה של אלימות מילולית נגד אחות וזה היה בכותרות ואני קראתי שבית משפט נתן גיבוי לא לאחות, אלא למי שבאמת עשה את זה וזה בעיני משהו לא בריא שם.

טלי פלוסקוב: אם דברים כאלה היינו עוצרים בזמן והיו יודעים שאין מצב לפתוח – סליחה על הביטוי – את כל הבעיות שלך על האחות, שהיא ברגע הזה נמצאת לידך, אולי המקרה הבא לא היה קורה.

טלי פלוסקוב: לכן אדוני השר, אני לגמרי חושבת שלהעביר חקיקה כדי לתת גיבוי לעובדי מערכת החינוך, בדיוק כמו שאנחנו נותנים גיבוי לעובדי ציבור - - - גם ביום יום.

טלי פלוסקוב: לידינו נמצאים אנשים שהם במצוקה ואף אחד מאיתנו לא יודע מה יש להם בראש או מה המטרות ומה הצעד הבא שהם עושים.

טלי פלוסקוב: כנראה שאנחנו צריכים לחשוב גם עליהם כדי לעצור את האסון הבא.

טלי פלוסקוב: תודה אדוני.

אלי אלאלוף: תודה רבה טלי.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת שולי מועלם.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה אדוני, אדוני השר.

שולי מועלם-רפאלי: זה כל כך כואב לי שהפעם הראשונה שהאחות הראשית החדשה של משרד הבריאות מצטרפת לדיון בוועדה, היא כי - - -

אלי אלאלוף: אבל היא כבר באה להרבה ישיבות.

שולי מועלם-רפאלי: כן.

שולי מועלם-רפאלי: כי נרצחת אחות.

שולי מועלם-רפאלי: זה כאילו נשמע כל כך הזוי, אחות בעת מילוי תפקידה - - - שבדרך כלל שמור אצלנו באמת למלחמות על הקיום שלנו.

שולי מועלם-רפאלי: אני, אדוני השר, מצטרפת לדברים של חברתי אילנה, מורתי ורבתי, הגברת אילנה כהן, בזה שהטיפול יהיה חייב להיות בשתי זרועות, אדוני השר.

שולי מועלם-רפאלי: אחת באמת מה שאנחנו עושים.

שולי מועלם-רפאלי: אתה במקום שלך ואנחנו במקום שלנו וזה דיבור בלתי פוסק על הצורך להוריד את העומס שקיים על הצוותים הרפואיים במערכת הבריאות.

שולי מועלם-רפאלי: אני מסכימה, יש עכשיו עודפי תקציב.

שולי מועלם-רפאלי: הלוואי שזה היה הולך לבריאות, לעובדים סוציאליים.

שולי מועלם-רפאלי: כן, יש לנו הרבה רעיונות בוועדה הזאת על מקומות טובים, שאדוני הוביל אותנו בדו"ח כתוב עוד לפני שהיה חבר כנסת, איפה מדינת ישראל צריכה לשים את הכסף.

שולי מועלם-רפאלי: יחד עם זאת, אני ממש חושבת שאסור לנו באמת להרפות מזה ולהמשיך את האינטנסיביות מול משרד האוצר, גם שלך אדוני השר וגם שלנו, לתוספת כוח אדם.

שולי מועלם-רפאלי: בסוף בסוף בסוף הכל מתחיל ונגמר ביכולת של צוות מטפל לעמוד מול מטופלים מתוך איזה שהוא מהלך הגיוני.

שולי מועלם-רפאלי: אז אחד.

שולי מועלם-רפאלי: שניים, הרי זה לא סוד בבית הזה ובמקומות אחרים.

שולי מועלם-רפאלי: אני זוכרת כאחות מציאות קשה, שנהיית קשה יותר בתקופת החורף.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו לא מצליחים באמת להוריד את הלחץ העודף הזה בתקופת החורף, כי אנחנו מכירים אותו בדרך כלל מהדיבור על בתי חולים, פחות במרפאות של הקופה, אבל בסוף כל אדם שמשתחרר מבית חולים מגיע בסוף גם לאחות ולרופא המטפלים שלו בקהילה, שהם בעצם השער להכל.

שולי מועלם-רפאלי: השער למניעה, השער לטיפול, השער להמשך הטיפול.

שולי מועלם-רפאלי: ואיך אנחנו יוצרים מציאות של הגנה, מה שנהיה ברור עם השנים במערכת בתי החולים, שיש אנשי מקצוע באבטחה, איך אנחנו יוצרים איזו שהיא מציאות כזאת גם במערך הקהילתי.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא בטוחה שעכשיו צריך לשים בכניסה לכל קופת חולים מאבטח, אולי אנשי קופת החולים יגידו לי שכן, אבל כן ליצור מציאות שבה יש אפשרות לדווח על אירועים קשים, שהם עדיין בתחום הקשה, המילולי, לפני שהם מתדרדרים.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להגיד על הדבר הזה משהו נוסף.

שולי מועלם-רפאלי: שום דבר הוא לא לגיטימציה לדבר הנורא שנעשה אתמול.

שולי מועלם-רפאלי: אני מאד מקווה שהדברים יתבררו על ידי גופי החוק, אבל אני חושבת שאסור מבחינתי שמהמקום ומהישיבה הזאת, תצא איזו שהיא אמירה שמתחילה לדבר על הסיבות שבגללן מישהו בוחר לבוא מהבית עם חומר הצתה ולצערי נגרר או נעשה בו שימוש בסופו של תהליך.

שולי מועלם-רפאלי: זו מציאות שהיא קשה כל כך והדבר האחרון שאני חושבת שאפשר לעשות זה לאפשר איזו שהיא מידה של לגיטימציה למעשה הנורא הזה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: אם כבר דיברו עלייך, אז בבקשה – שושי גולדברג.

אלי אלאלוף: שאלו אותי אם אני מכיר, אז אני עדות שבאמת כבר היו לנו כמה דיונים.

<שושי גולדברג: תודה, כבוד השר וחבר הכנסת אלי אלאלוף.

<שושי גולדברג: תודה רבה על ההזדמנות להיות פה היום, באמת לצערי באירוע הזה.

<שושי גולדברג: בשבילי ובשביל 70,000 אחיות בישראל זה יום אבל עבורנו.

<שושי גולדברג: זה יום קשה, זה יום מצער.

<שושי גולדברג: זה לא יום שחשבנו שאנחנו נגיע או נתמודד איתו.

<שושי גולדברג: אני בשם כל האחיות מביעה תנחומים כמובן לבעל, לשתי הבנות ולנכדה של טובה זיכרונה לברכה.

<שושי גולדברג: אני רוצה להציג זווית טיפה שונה מהדברים שנאמרו פה עד כה.

<שושי גולדברג: הפתרונות הם פתרונות וצריך כמובן לחשוב איך עושים אותם ואיך מקדמים אותם.

<שושי גולדברג: דברים נעשים, יש עוד הרבה הרבה מה לעשות, אבל אני חושבת שחשוב גם ביום כזה לציין את מה שטובה הביאה איתה או את מה שהיא מייצגת.

<שושי גולדברג: בתוך המסירות אין קץ שדיברה עליה גם אילנה קודם, טוב הלב, החמלה, האנושיות, העבודה במרפאה אחת במשך מעל 30 שנה, ההיכרות הקרובה עם קהל הלקוחות שלה.

<שושי גולדברג: השמחה שבהגעה למקום העבודה הזה, אלה ערכים שמייצגים את המקצוע שלנו.

<שושי גולדברג: אלה הערכים המשמעותיים שאותם אנחנו רוצים לחזק.

<שושי גולדברג: אלה הערכים שבעצם אולי בחינוך יצליחו לאזן קצת יותר טוב את החברה הישראלית ולמנוע סיטואציות של חינוך.

<שושי גולדברג: אלה המסרים הערכיים שמקצוע הסיעוד במדינת ישראל מייצג.

<שושי גולדברג: האחיות במדינת ישראל נמצאות בחזית.

<שושי גולדברג: הן רוב היום ורוב הזמן ליד מיטת המטופל, לצידו, לצד המשפחה שלו.

<שושי גולדברג: הן אלה שנותנות טיפול מקצועי.

<שושי גולדברג: הן אלה שמפגינות אנושיות, חמלה ואמפתיה לצרכים של החולה והמשפחה שלו.

<שושי גולדברג: התפקיד שלנו, כל אחד בשליחות שאיתה הוא מגיע לשולחן הזה ולמקומות העבודה שלו, היא לחזק את המקצוע הזה.

<שושי גולדברג: להוביל אותו קדימה.

<שושי גולדברג: ישנן מדינות שבהן הכנסת או הממשלה הצהירה ויצרה איזו שהיא אמנה משותפת שבה היא חיזקה את אותם ערכים שהמקצוע הזה מייצג.

<שושי גולדברג: היא חיזקה את מספר האחיות במדינת ישראל.

<שושי גולדברג: היא חיזקה את תהליכי הפיתוח המקצועי שלהם.

<שושי גולדברג: אז זאת קבוצה שמשפיעה על בריאות האוכלוסייה.

<שושי גולדברג: לצערי אני נאלצת לדבר על זה פה דרך האירוע המזעזע הזה, אבל אני חושבת שחשוב גם להוקיר ולהכיר בתרומה ובשליחות של האחיות במדינת ישראל.

<שושי גולדברג: תודה רבה.

אלי אלאלוף: מסכים עם כל מילה, זה באמת נכון.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

מסעוד גנאים: תחילה, תודה על הישיבה הזו, שהיא הייתה נחוצה ומתבקשת וצריך לערוך אותה לאור המקרה הטרגי בחולון, עם האחות טובה קררו.

מסעוד גנאים: אין ספק, הישיבה הזו היא כדי להביע את הצער של כולנו וגם הזדהות עם הצוותים הרפואיים, שאנחנו רואים כמעט יום יום את ההתקפות, את האלימות – אם זו פיזית או מילולית – עליהם, אם זה בקופות החולים, אם זה בבתי החולים, אם זה במרפאות והרבה פעמים היו פה דיונים או שאילתות.

מסעוד גנאים: אני חושב שהבעיה או הטרגדיה של הצוות הרפואי כמו העובדים הסוציאליים, שזה דווקא מקור הרע מאלה שאתה מנסה לעזור להם, אבל הם לא מבינים.

מסעוד גנאים: את הזעם שלהם הם מנסים להוציא בסוף על אלה שמנסים לעזור להם.

מסעוד גנאים: אבל אין ספק, המקרה של האחות טובה קררו הוא קיצוני, קיצון מאד.

מסעוד גנאים: לשרוף בן אדם זה דבר שלא מתקבל על הדעת.

מסעוד גנאים: אני חושב שכבוד השר גם בעדיפויות שלו, העדיפות הראשונה שלו צריכה להיות שמירה על חייהם של הצוותים האלה ולתת להם את האבטחה ואת ההגנה המרבית וגם הזדהות עם הצוותים הרפואיים, וזה בייעול כל מערכת החינוך וגם בשיפור תנאי עבודתם של האחיות, של הרופאים ושל כל הצוותים.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

אלי אלאלוף: תודה מסעוד.

אלי אלאלוף: עוד מישהו ביקש?

אלי אלאלוף: בבקשה, חבר הכנסת פורר.

עודד פורר: הגעתי קצת באיחור.

עודד פורר: אני חושב שהדיון הזה חשוב, גם הדברים שנאמרו כאן על ידי חברי ואני בטוח שגם הדברים נאמרו קודם.

עודד פורר: אין מילים לתאר את התחושה שכל אחד מאיתנו הרגיש כשהוא שמע על המקרה הנוראי הזה.

עודד פורר: אשתי הייתה עובדת סוציאלית בקופת חולים וראיתי את עומס התיקים ועומס הפניות וההתמודדות שצריך איש צוות בכלל – בין אם זו אחות, עובד סוציאלי, רופא – אל מול הציבור, יחד עם תחושת חוסר הביטחון, כשמגיע מישהו שלא מרוצה מהטיפול, זאת בהחלט בעיה שצריך לפתור אותו.

עודד פורר: אני חושב שראוי באמת שהמערכת תיקח את זה לתשומת ליבה וזה לא מערכת הבריאות, זה כן מערכת אכיפת החוק.

עודד פורר: אני חושב שנוכחות של אנשי אכיפת החוק באזורים האלה היא חשובה וקריטית וכל מקרה אלימות כזה, גם קטן, אתה יודע, אנחנו מגיעים לפה במקרי הקיצון, אבל זה מתחיל מהמקרים הקטנים.

עודד פורר: כל מקרה כזה צריך להיות מטופל בכל חומרת הדין.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: אני באמת, אין לי מה להודות לאף אחד.

אלי אלאלוף: אנחנו באנו כולנו מתוך הזדהות עם המקרה הנוראי של משפחת קררו ולזכרה של טובה קררו, שהמועד הזה יירשם כמועד שמחייב אותנו ליותר עשייה.

אלי אלאלוף: אני מדבר על עשייה ובואו לא נשתמש כאן באירוע טרגי כזה, כהזדמנות לעשות חשבון עם כל המערכת.

אלי אלאלוף: לא לשכוח שהמערכת היא מערכת אדירה ומאות אלפים משתמשים בה ומקבלים ממנה שירות יום יום.

אלי אלאלוף: לא לשכוח את זה.

אלי אלאלוף: גם מי שדיבר על התקציב.

אלי אלאלוף: אף פעם לא יהיה מספיק, אבל יש פה מהלכים שנעשו וייעשו ואנחנו כוועדת הבריאות עושים כל הזמן, בונים כל הזמן דרישות מוצדקות למערכת הממשלתית.

אלי אלאלוף: כי באמת, לצערי שנים רבות כל אחד מאיתנו, ודאי מי שמוביל ציבור של אנשי רפואה, יודעים כמה התקציב הזה הוא לא מספיק.

אלי אלאלוף: כל המחקרים – גם שלנו, גם כשמדברים על עוני, הזנחה של אוכלוסיות מסוימות – נרצה או לא נרצה, לא כתירוץ, גורם לאלימות.

אלי אלאלוף: לכן אני חושב שחובתנו להמשיך, כל אחד בתפקידו, כל אחד בסגנונו, להיאבק כדי שהתנאים של מערכות הבריאות יהיו טובים יותר לכולם, ודאי למשרתים ובוודאי גם למקבלי השירות.

אלי אלאלוף: אני רוצה שלא נתכנס יותר בנסיבות מסוג זה, אבל נמשיך להתכנס כדי לשפר את תנאי מערכת הבריאות, כי היא זקוקה לשיפור.

אלי אלאלוף: אני לא רוצה להגיד שהיא הוזנחה בעבר, אבל היא לא טופחה מספיק.

אלי אלאלוף: זאת מערכת שיש לה שמיכה מאד מאד קצרה לעומת הצרכים שלה.

אלי אלאלוף: אנחנו פה בוועדה דנים כל הזמן, גם לא בוועדה.

אלי אלאלוף: רוב הפגישות, גם בפגישה הבאה זה נושא בריאות.

אלי אלאלוף: גם מחר יש לי פגישות עם מנכ"ל כללית בנושאים הקשורים לזה.

אלי אלאלוף: המערכת זקוקה כל הזמן לשיפור.

אלי אלאלוף: אין לנו ברירה.

אלי אלאלוף: זה לא מספיק ובואו לא ניקח את התירוץ שכביכול עסקה טובה תשפר את החברה.

אלי אלאלוף: החברה תשתפר אם כל אחד מאיתנו ישפר אותה וזה לא כסף.

אלי אלאלוף: חברים, בואו נשים את הכסף - זה תמיד חשוב שיהיה וטוב שיהיה – אבל בואו נעשה גם חשבון נפש שלנו, כל אחד לחוד ומחשבותיי ודאי בנקודת הסיום הזו, הן אך ורק למשפחה ולכאב שלה ואנחנו משתתפים בצערה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: הישיבה נעולה.