ועדת הכלכלה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 437, 2017-02-07 14:00

איתן כבל: שלום לכולם, גברתי מנהלת הוועדה, רשמת פרלמנטרית, דובר, חברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הכלכלה.

איתן כבל: אני רוצה קודם כל להבהיר, אני מצביע היום.

איתן כבל: זהו.

איתן כבל: יש רגע שבו הנושא הזה כבר הפך להיות מעל ומעבר לכל מה שכיוונו.

איתן כבל: סיימנו נושאים לאין שיעור יותר כבדי משקל – מבלי לזלזל ולהמעיט בערכו של אף אחד – בלוח זמנים הרבה יותר מצומצם, ולא כל אחד הנה זה מקרוב הגיע, בא עם הרעיון שלו, כדי שאנחנו נתחיל את הכול מההתחלה.

איתן כבל: חברים, זה לא עובד כך, לא אצלי.

איתן כבל: אני אומר את הדברים בצורה ברורה.

איתן כבל: הסיכום היה שהיועצת המשפטית של הוועדה, המשנה ליועץ המשפטי של הכנסת, סוכמת את הנושאים שמונחים כאן לפתחנו ובשורה התחתונה אנחנו מצביעים.

איתן כבל: הגענו כבר להבנות ולסיכום כמעט על כל העניינים.

איתן כבל: רק דבר אחד אני אומר, אני לא פותח את הדיונים.

איתן כבל: אני רוצה להזכיר לכם רק את הנושא מהפעם הקודמת – הארכת תקופת זכות יוצרים בתקליט וזכויות מבצעים (תיקוני חקיקה), התשע"ו-2016, של חברי הכנסת יעקב מרגי, מירב בן ארי, דוד ביטן, נאוה בוקר, יואל חסון, יעקב פרי ועפר שלח.

איתן כבל: יש גם את הבקשה לדיון מחדש מאת חבר הכנסת יעקב פרי בסעיף 3, בנושא הוראות התחולה ביחס לתקליט.

איתן כבל: גברתי היועצת המשפטית, בבקשה.

<אתי בנדלר: אדוני, בישיבה שהתקיימה ב-3 בינואר החליטה ועדת הכלכלה שזכות היוצרים בתקליט, המעוגנת בחוק זכויות מבצעים ומשדרים, התשמ"ד-1984, תוארך מ-50 שנה ל-70 שנה מתום השנה שבה בוצע הביצוע המקורי.

<אתי בנדלר: ביחס להצעה להאריך את תקופת זכות היוצרים בתקליט לפי חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, הצביעה הוועדה על עקרונות והעקרונות היו כאלה: אחד, הזכות תוארך מ-50 שנה ל-70 שנה; שניים, בתקופת ההארכה בלבד יחול העיקרון המכונה "use it or lose it", לפיו אם בעל זכות היוצרים בתקליט אינו עושה שימוש בתקליט, דהיינו, לא מוציא כמות מספקת של תקליטים לציבור, או שאינו מעמיד את התקליט לרשות הציבור, תפקע זכות היוצרים שלו; והעיקרון השלישי, אם בעל זכות המבצעים קיבל בעבר תשלום חד-פעמי בעד העברת זכותו למפיק הוא יהיה זכאי לתשלום נוסף בעד תקופת ההארכה.

<אתי בנדלר: הוועדה ביקשה מכול מי שיש לו עניין בנושא לשלוח ניירות עמדה, להגיש הצעות, ואנחנו קיבלנו בפועל ניירות עמדה מהפדרציה לתקליטים, מ"עילם" – עמותה ישראלית לזכויות מוסיקאים מבצעים, מ"אשכולות" – החברה לזכויות מבצעים של אמני ישראל, הקליניקה למשפט ולטכנולוגיה באוניברסיטת תל-אביב, הספריה הלאומית, "זמרשת" – מיזם התנדבותי להצלת הזמר העברי המוקדם.

<אתי בנדלר: אנחנו עיינו היטב בכל הניירות שהועברו אלינו ואני מוכרחה לומר שהקוטביות בעמדות של כל הצדדים באה לידי ביטוי גם בניירות האלה בנוסחים.

איתן כבל: הפתיעה אותך בטח מאוד.

<אתי בנדלר: לחלוטין, כן.

<אתי בנדלר: הוועדה הטילה עלי, בסופו של דבר, להגיש לוועדה הצעה בהתאם לעקרונות שהוגשו.

<אתי בנדלר: בהתחשב במה שאמרתי לגבי ניירות העמדה שהגיעו אלינו, נפגשנו, עו"ד מרב תורג'מן ואני, ב-29 בינואר, עם עו"ד הווארד פולינר ועו"ד נעמה דניאל ממשרד המשפטים, עיינו שוב בניירות ביחד, בדירקטיבה האירופית, בתיקון לחוק הבריטי בעניין הזה, וההצעה שהעברתי לוועדה, שמונחת בפניכם ופורסמה, היא בעצם תוצאה של אותה ישיבה.

<אתי בנדלר: בהצעה זאת, בהתאם להנחיות הוועדה, התניית השימוש בזכויות תחול רק בתקופת הארכה מ-50 ל-70 שנה ממועד היצירה או ממועד פרסום התקליט – אני מיד אעיר משהו לגבי מועד פרסום התקליט.

<אתי בנדלר: דהיינו, בניגוד לניירות מסוימים שהגיעו אלינו, אנחנו לא מאפשרים – זה לא היה המנדט שלנו וזה לא חלק מהצעת החוק – לפתוח או לנגוס בזכות שהועברה למפיק ב-50 השנים הראשונות, גם אם הוא לא עושה שימוש בתקליט.

<אתי בנדלר: ההתניה הזאת חלה רק בתקופת הארכה.

<אתי בנדלר: זה עקרון אחד.

<אתי בנדלר: אנחנו מציעים שהתניה זו תחול אם הבעלות בזכויות המבצעים הועברו למפיק תקליט – זאת אומרת, אם המבצע הפיק בעצמו את התקליט אז זה לא רלוונטי – ותקופת ההגנה הנוספת למפיק תינתן רק אם השימוש יכלול הוצאה של שימוש כמות מספקת של תקליטים לציבור, או העמדת התקליט לרשות הציבור.

<אתי בנדלר: בחינת השימוש האמור תיעשה במהלך שנה.

<אתי בנדלר: עוד אנחנו הצענו, בהתאם להחלטת הוועדה, שאם העברת הזכויות למפיק התקליט מבעל זכות המבצעים נעשתה תמורת תשלום חד-פעמי, הוא יהיה זכאי לתשלום ראוי נוסף ממפיק התקליט בעד תקופת ההארכה.

<אתי בנדלר: אני רוצה להזכיר גם שהוועדה טרם דנה בהצעה לפיה תקופת זכות היוצרים בתקליט תוארך מ-50 ל-70 שנה ממועד היצירה, שזה המועד הקבוע היום, או ממועד הפרסום, שזה שינוי של המצב הקיים היום, אם התקליט פורסם לאחר יצירתו.

<אתי בנדלר: אני חושבת שבנושא הראוי מן הראוי בכל זאת קצת הערות כשנגיע לעניין הזה.

<אתי בנדלר: עכשיו, ברשותך, אני פשוט אקרא את ההצעה ואסביר אותה.

<אתי בנדלר: אנחנו מציעים לתקן את סעיף 41 בחוק זכות יוצרים.

<אתי בנדלר: הנוסח שלו היום הוא: "זכות יוצרים בתקליט תהא לתקופה של חמישים שנה ממועד יצירתו".

<אתי בנדלר: ובכן, אנחנו מציעים כך: אני מציעה, אדוני, שקודם אני אעבור לפסקה (2) ודווקא את פסקה (1) נשאיר לסוף כי לזה עדיין לא נשמעו הערות.

<אתי בנדלר: עכשיו אני עוברת לסעיף קטן (ב) המוצע, כאן אנחנו מדברים על התניית הזכויות בתקופת הארכה מ-50 ל-70 שנה.

<אתי בנדלר: זאת אומרת, הסיפה הזאת היא בכפוף לאישור התיקון שבפסקה (1).

<אתי בנדלר: דהיינו, בהתאם לקטע הזה, תקופת הארכה מותנית בכך שבתקופת 50 השנים הראשונות המפיק העמיד לרשות הציבור, או הוציא כמות מספקת של תקליטים לרשות הציבור, עד תום 50 השנים.

<אתי בנדלר: דהיינו, יכולים לכאורה לעשות את הפעולה הזאת רק בשנה ה-49 ואז הוא כבר יהיה זכאי להארכה.

איילת נחמיאס ורבין: מה זה כמות מספקת?

<אתי בנדלר: יש הגדרה בסוף: "כמות מספקת" – כמות שיש בה כדי לספק באופן סביר את דרישת הציבור לעותקים של תקליט".

<מרדכי אמיתי: אבל זה לא רלוונטי בעידן הדיגיטלי.

<אתי בנדלר: נכון, ברגע שאתה מעמיד את זה לרשות הציבור - - -

<מרדכי אמיתי: בגלל זה יש דבר נוסף – העמדה לרשות הציבור, שזה מדבר על העמדה לרשות הציבור בעידן הדיגיטלי.

<אתי בנדלר: נכון.

<אתי בנדלר: דהיינו, שלא בשנה ה-70 יעמידו כמות מספקת של תקליטים ועל ידי כך תהיה להם תקופת הגנה של 71.

<אתי בנדלר: לדעתי זה מיותר, אנחנו נבדוק את זה ברמה של נוסח לאחר מכן, אם צריך או לא.

<אתי בנדלר: מכול מקום, הרעיון הוא שבמשך שנה, בכל אחת מ-20 השנים הנוספות, צריכים לראות אם אכן יש עותק שעומד לרשות הציבור, שזה פרסום באינטרנט בעצם, או הוצאה מספקת של תקליטים לציבור.

<אתי בנדלר: אם לציבור בעצם אין נגישות במשך שנה במהלך אותן 20 שנה הזכות הזאת פוקעת.

<אתי בנדלר: סעיף 2(4) הוא "מכירה, השאלה, השכרה, הפצה, יבוא או החזקה – לצרכי מסחר של טביעה או של שעתוק שלה, כשהטביעה או השעתוק נעשו ללא הסכמת המבצע".

<אתי בנדלר: (ג) זה העיקרון השלישי שהתבקשתי לעגן בנוסח.

<אתי בנדלר: אנחנו מדברים על כך שהוא זכאי לתשלום ראוי נוסף.

<אתי בנדלר: אנחנו לא נכנסנו לגובה התשלום, זה יקבע בהסכמה בין הצדדים או על ידי ערכאה שיפוטית, אם לא תהיה הסכמה.

<אתי בנדלר: הסעיף הזה – שיש לי הערות לעצמי לגבי הניסוח שלו ויכול להיות שאנחנו נטייב את הניסוח –המטרה היא שאם נחתם הסכם בין מפיק התקליט לבין המבצע, התנאים שהוסכמו באותו הסכם, למשל תנאי התשלום, תמלוגים של "איקס" שקלים בעד כל ביצוע לצורך העניין, יחולו גם בתקופת ההארכה.

<אתי בנדלר: זה הרעיון אבל כל זה בכפוף לכך שבהסכמים מאוחרים לא יוכלו לגרוע מהעקרונות שבאו לידי ביטוי בסעיפים הקודמים שדיברתי, של ה-use it or lose it, או של התשלום, ככל שמדובר בתשלום חד-פעמי, תשלום ראוי נוסף, אלא אם כן הוסכם אחרת בין הצדדים.

<אתי בנדלר: זו ההצעה, כאמור, שהוגשה על ידינו.

<אתי בנדלר: דהיינו, משרד המשפטים, מרב ואני.

איתן כבל: קודם כל, תודה לך, תודה לכם.

איתן כבל: אני חושב שבסך הכללי נעשתה פה עבודה יפה מאוד, לפחות מנקודת המבט שלי, מבלי שאגיד שעקבתי עד אחרונת הפינות.

איתן כבל: הדבר הכי חשוב שהיה לי הוא שמה שכתבתן מתכתב עם הרצון של חברי הוועדה כפי שהצגנו אותו בדיון האחרון.

איתן כבל: אין היתה הכוונה להשביע את רצון כולם, אלא שרצון הוועדה בעניין הזה גם יתממש.

איתן כבל: מה הדבר היחיד שנשאר לנו לדון?

יעקב מרגי: על הסעיף הראשון.

<אתי בנדלר: אני רק רוצה, אדוני, בכל זאת, אם מישהו סובר - - -

איתן כבל: ברור לי, אני רק רוצה שעכשיו תגידי לי על מה אנחנו אמורים להצביע כדי שאני אאפשר אחר כך דיון.

<אתי בנדלר: קודם כל, לגבי פסקה (1) – האם הארכת תקופת זכות היוצרים תוארך ל-70 שנה לא רק ממועד יצירת התקליט אלא אם הוא פורסם במועד יותר מאוחר אז זה יהיה 70 שנה ממועד הפרסום.

<אתי בנדלר: זה חידוש לעומת הקיים היום בחוק.

<אתי בנדלר: הוועדה לא דנה בנושא הזה.

<אתי בנדלר: יש הערות לגבי העניין הזה משום שיש מקרים שמוצאים למשל בעיזבון של מבצע ביצועים שלא יצאו לאור ואז אומרים: אם מפרסמים את זה פעם ראשונה רק אז, אז צריכים לתת את תקופת ההגנה ממועד הפרסום.

<אתי בנדלר: הטענה שכנגד היא שזה נותן כוח למפיקי התקליטים להקליט ביצוע ולשחרר את זה בחודש האחרון של השנה ה-49.

<מרדכי אמיתי: איזה אינטרס יש - - -

<אתי בנדלר: רגע, אני אומרת מה הטענות.

איתן כבל: היא לא מפיקה, היא אומרת רק את האינטרסים.

דב חנין: היא לא אמרה אינטרס, היא אמרה כוח.

<אתי בנדלר: יכול להיות שהפיקו גרסה ראשונה ואז המפיק החליט שהיא לא כל כך מוצלחת – אינני יודעת, מסיבות אלה או אחרות – ולכאורה, אם הוא לא חייב להוציא לאור או לפרסם את התקליט שהוא הפיק בסמוך למועד ההפקה, הוא יכול לדחות את מועד הפרסום ועל ידי כך את תקופת ההגנה שלו.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: קודם כל, אני מבקש לדבר ממש בקצרה כי אני חושב שבסך הכול התכנסנו – אני רק אומר לך גברתי, אתי, אני אומר את זה גם לנו – אני לא רוצה עכשיו להתעמק מהמועד וכו', אני לא רוצה שנתחיל לפתוח את כל הדיון הזה, אנחנו לא נסיים עם זה.

איתן כבל: בבקשה, מגיש ומוביל ההצעה, יו"ר ועדת החינוך, חבר הכנסת יעקב מרגי.

יעקב מרגי: א', תודה, אדוני היושב-ראש, אני חושב שלמרות העיכובים, טוב שכך, אני חושב שהליך חקיקה ראוי זה הליך חקיקה שמתייחס - - -

יעקב פרי: חכה, מרגי, אני עוד לא דיברתי.

איתן כבל: תן לו קודם כל כמציג.

יעקב מרגי: הליך חקיקה ראוי זה הליך חקיקה שבאמת יושב, שומע וקשוב לכל הדעות, לכאן ולכאן.

יעקב מרגי: זה היה מעשה אמן לנסח את כל הקשיים שעלו בדיון הקודם ואני חושב, כמציע החוק - - -

איתן כבל: וגם מתרשם בוועדה שלנו.

יעקב מרגי: אמרתי זאת כיו"ר וועדה.

יעקב מרגי: כיו"ר ועדה, אני אומר לך, הצוות שלך תמיד מקבל ממני מחמאות, בכל הזדמנות.

איתן כבל: נכון, בצדק.

יעקב מרגי: אני רק רוצה לומר ולהתנצל – אני מקבל את הניסוח הזה כפי שהוא, אני אאלץ במהלך הדיון לפרוש לוועדת משנה בנושא המנהרות אז ביקשתי את רשות הדיבור.

<אתי בנדלר: אבל השאלה אם מישהו יצביע במקומך.

יעקב מרגי: לכן אני מבקש קודם כל לשמוע את הרביזיה שרוצה לעשות חבר הכנסת יעקב פרי.

<אתי בנדלר: הבקשה לרביזיה, אדוני, היא על סעיף 3.

איתן כבל: בבקשה.

יעקב פרי: אני לא אעשה את זה מאוד קצר, כפי שאני עושה תמיד, אז אני מבקש את סבלנותך כי שמעתי את הערתך, אדוני היושב-ראש, על אלה שמנסים לחבל בחוק.

יעקב פרי: אני לא - - -

איתן כבל: לא, חס וחלילה, לא התכוונתי לזה.

איתן כבל: החוק הוא לא אישי שלי.

יעקב פרי: אני רוצה לומר, מה שברור לחלוטין הוא שכולנו פה – כמובן, בראש ובראשונה ידידי מרגי – רוצים את טובת הציבור, אני מאמין שגם המפיקים, גם היוצרים והמבצעים, כוונתם כנה, ואני רוצה בהחלט לסייע לך, עד כמה שאני אוכל, לסיים את ההצבעה על החוק היום.

יעקב פרי: אני רוצה לעלות ארבע נקודות, נקודה אחת היא שאלה למשרד המשפטים ועל יתר השאלות אולי חלק מהנוכחים פה יוכלו להתייחס.

יעקב פרי: הנקודה הראשונה היא נושא הרטרואקטיביות.

יעקב פרי: אני הגשתי הצעת חוק לשלול ממחבלים זכויות פנסיה וקופות גמל, משרד המשפטים עמד על הרגליים האחוריות ואמר לי: לא רטרואקטיבית.

יעקב מרגי: אין חקיקה רטרואקטיבית.

יעקב פרי: פה אנחנו עושים חקיקה רטרואקטיבית, ואני כרגע לא אומר מי ירוויח מזה, מי יפסיד מזה.

יעקב פרי: אני חושב שהחוק הוא מאוזן והוא צריך להישאר מאוזן, אבל אני שואל שאלה לגבי הרטרואקטיביות.

איתן כבל: מפאת כבודו, הוא נשיא הכבוד שלנו בוועדה, אני לא אוריד אותו על ההתחלה.

יעקב מרגי: הוא גם הבין את ההבהרה.

איתן כבל: ברשותך, אני אאפשר לו להגיד הכול.

יעקב פרי: אני שואל על הקושי המשפטי.

יעקב פרי: הדבר השני, יוצרים ומבצעים שיצרו את היצירות שלהם לפני 1984 לא זוכים לאותה, נקרא לה הטבה – אם אפשר לקרוא לזה הטבה – של 70 שנה.

יעקב פרי: כלומר, הזוכים הגדולים ביצירות שהופקו ונוצרו בין 67' לבין 84' הם יוצרי התקליטים, שיש לי אליהם הרבה כבוד ואני מוכרח לציין בגילוי נאות שרובם, אם לא כולם, חברים אישיים שלי.

יעקב פרי: דבר שלישי, אני חושב שבמשך שנים לא הוסדרה – ואני לא חושב שעם החוק הזה אפשר יהיה להסדיר אבל צריך להעלות את זה פה – הפרופורציה בתמלוגים שבין יוצרים, מפיקים ומבצעים.

יעקב פרי: מי שמצוי בתעשייה מבין טוב למה אני מתכוון.

יעקב פרי: אין ספק שגם המפיקים וגם המבצעים רוצים לשפר עמדות, שזה בסדר, זה לגיטימי, אבל אני אשמח לשמוע ממשרד המשפטים איפה עומדת ההצעה על נושא של בית דין לתמלוגים.

איתן כבל: ואחרון?

יעקב פרי: כמעט אחרון.

יעקב פרי: אני בספק אם הרביזיה שלי תתקבל, זאת אומרת, שאם תחולת החוק תהיה קדימה, פרוספקטיבית, חברות התקליטים באמת יפגעו באופן משמעותי, ואני יודע, כפי שאתה טורח ואומר כמעט בכל דיון, אף אחד לא יצא וכל תאוותו בידו, אבל במקרה הזה ההתנגדות העזה, הייתי אומר כמעט האלימה – היום אחר הצהרים התנפלה לוביסטית על עוזר שלי, אני לא אגיד מה שמה ואני לא אגיד את מי היא מייצגת, והקללות והצעקות שאני עוכר ישראל בעניין הרביזיה שלי הגיעו לשמיים.

יעקב פרי: אני לא חשבתי שתהיה סערת יצרים שכזאת.

יעקב פרי: בכל זאת, באומץ לב אני אומר את מה שאני חושב שצריך להגיד.

יעקב פרי: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שצריך לקיים כאן איזשהו איזון, וכשעושים איזון בין צדדים שונים, אתה יודע יותר טוב ממני מהי התשובה.

יעקב פרי: לסיום אני אגיד שאם חלק מהצעתי יתקבל יש לי גם כמה הצעות פשרה.

איתן כבל: ברשותך, לפני שאני מעלה להצבעה אני אגיד לך כך, אני לא עוסק בפשרות ולא כלום, יש שלב בכל חקיקה – ויום אחד תחזור להיות שר ותצטרך לקבל את ההכרעות וההחלטות - - -

יעקב פרי: אני מודה לך מראש.

איתן כבל: אני אומר את זה, ברשותך, יעקב, אני מרגיש עכשיו, בדיון שאתה מעלה, שאתה מחזיר אותי לפחות לתחילת הדרך.

איתן כבל: אין כמעט עניין שאתה מעלה אותו – אני אומר את זה בזהירות – שלא עלה כאן, שלא נדון כאן, שלא עשינו לו אפילו חיבוט ערבה.

איתן כבל: אני אומר את זה באמת.

איתן כבל: חלק מהשאלות שהעלית, היו פה ויכוחים, ויכוחים כבדים.

איתן כבל: לא לחינם בסוף בסוף הוועדה בזהירותה כי רבה היא לא העבירה בפעם הקודמת – ויכולתי לכאורה להעביר כי היה רוב.

איתן כבל: לא רציתי להעביר את הדברים בפעם הקודמת וביקשתי מהיועצת המשפטית, שלטעמי עשתה באמת עבודה מדהימה - - -

<אתי בנדלר: ומשרד המשפטים, לא לשכוח.

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: באמת יש שיתוף פעולה מצוין.

איתן כבל: כל אשר אני מנסה לומר בנקודה הזו באמת, שגם בחקיקה יש תהליכים, ואולי בדיון הזה יותר מהרבה דיונים שאני מכיר.

איתן כבל: אולי אפילו, גברתי, הגזמתי באפשרות לתת לכל אחד ואחת, בגלל המתח הזה המתקיים פה סביב השולחן הזה בין גורמים והרצון שלי שבאמת לא יצא כל אחד ומלוא תאוותו בידו.

איתן כבל: קיימתי שלוש פגישות, אם אני לא טועה, או שתיים, אצלנו במשרד כדי לדבר עם כל מיני גורמים כדי לראות ולמצוא את נקודת האיזון.

איתן כבל: קודם כל שיהיה ברור – אין לי שום אמוציה אישית בתהליך הזה.

איתן כבל: בנושאים אחרים לפעמים אתה גם כן בא ממקום שיש לך איזושהי עמדה – באמת שאין לי.

איתן כבל: אין בדברי כדי, חס וחלילה, לומר על התנגדות או תמיכה של אנשים אחרים.

איתן כבל: אני אומר כיו"ר ועדה, זה לא סוד, מגיע נושא – כמו הנושאים של זכויות בעלי החיים אשר הגיעו קודם – יש לי גם עניין אמוציונלי בשאלה הזאת.

איתן כבל: במידה רבה לפעמים אני גם מכריע – אני לא מתבייש להגיד את זה – גם על פי המקום בו אני נמצא וזה לגיטימי, אלא שפה באמת אין לי.

איתן כבל: מה שאני מנסה לומר לכם בשורה התחתונה – אני אמליץ בפני חברי לדחות את הרביזיה.

איתן כבל: זה מחזיר אותי פשוט לאחור.

איתן כבל: אני חושב שההצעה שהונחה כאן במשותף על ידי הלשכה המשפטית של הוועדה ומשרד המשפטים, שהם כבר חברים מכובדים בוועדה הזו, טובה ואני חושב שסופה של הרביזיה להידחות.

איתן כבל: פרי, ברשותך, אפשרתי לך להשמיע את הדברים שלך, בדרך כלל הייתי צריך לעשות את זה בסעיף 3, אבל גם באהבה הגדולה שיש לי אליך ובהערכה הגדולה – וזה הדדי, אני יודע - - -

יעקב פרי: מאשר.

יעקב פרי: על זה אני גם לא אגיש רביזיה.

איתן כבל: לכן, אני מציע לך למשוך את זה, אבל אם לא – נצביע על זה.

יעקב פרי: תשאיר את זה.

איתן כבל: אוקיי.

איתן כבל: אז מי שבעד הרביזיה ירים את ידו.

איתן כבל: מי נגד?

איתן כבל: מי נמנע?

איתן כבל: בעד הרביזיה – 1

איתן כבל: נמנעים – 1

איתן כבל: הבקשה לא אושרה.

איתן כבל: גברתי, ניכנס להצבעות או שניכנס לעניין של מועד פרסומו?

<אתי בנדלר: מועד פרסומו, פסקה (1).

איתן כבל: אני רוצה רק להעיר עוד הערה לגבי לוביסטים.

איתן כבל: חברים יקרים, אני אומר את זה בצורה מפורשת, ייווצר מצב שאני לא אאפשר בוועדה הזאת – אני אומר את זה בצורה מפורשת: יש כללי משחק, אני מאלה שמעולם לא מנעו ולא הטילו לפתחם של לוביסטים שום האשמה.

איתן כבל: אני מאלה שהתנגדו לכל התקנות והחקיקה כי אני חושב שהטענות צריכות להיות מופנות אל חברי הכנסת, לא ללוביסטים.

איתן כבל: אני חושב שחקיקה מהסוג הזה ממעיטה ומגמדת אותנו, חברי הכנסת.

איתן כבל: עושים אותנו כמו חבורת חמורים מטומטמים שכל מי שתופס אותנו ברחוב יכול להשפיע או לשנות את דעתנו.

איתן כבל: באינטראקציה הזאת שמתקיימת – וזה לא משנה לוביסט או עורך דין, הוא גם סוג של – בסוף, בשורה התחתונה, יש יכולת לאזן בין הדברים וכך צריך שזה יהיה.

איתן כבל: ואם יש דברים שחורגים מפרופורציות, אדוני, חברי יעקב פרי, אתה צריך לטפל בזה בכלים שעומדים לרשותך.

יעקב פרי: אין בעיה, בסדר.

איתן כבל: אני אומר את זה בצורה ברורה והיה חשוב לי לומר את זה לפרוטוקול.

<לאה ורון: חבר הכנסת יעקב מרגי הצביע ויצביע במקום חבר הכנסת יצחק וקנין.

<אתי בנדלר: אני רק רוצה להזכיר שחבר הכנסת דב חנין, עם הרשימה המשותפת, הגיש הסתייגות ברוח ההצעה שלך אז אם תרצה להצטרף להסתייגות כמובן אתה - - -

יעקב פרי: לא, זה בסדר, כבר הצבענו וכבר דחינו.

יעקב פרי: אפשר לעשות את הפרוצדורה עוד פעם אם את רוצה אבל אין - - -

יעקב מרגי: לא, לרשות דיבור.

<אתי בנדלר: אם אתה רוצה להצטרף להסתייגות בנושא הזה.

איתן כבל: זה יעלה במליאה, מי בעד ומי נגד.

איתן כבל: אז אנחנו יכולים להתחיל להצביע?

איתן כבל: על מה שאני יכול להצביע, גברתי, אני אצביע.

יעקב פרי: אתה יכול להצביע על הכול.

איתן כבל: לא, יש פה עוד נקודה אחת לדיון.

<אתי בנדלר: קודם כל, הארכה בפסקה (1): "האמור בו יסומן "(א)" ובו, במקום "חמישים" יבוא "שבעים"", לגבי הנושא הזה אין מחלוקת.

<אתי בנדלר: השאלה שעדיין לא דנו בה – "ואם פורסם במהלך אותה תקופה לתקופה של שבעים שנים ממועד פרסומו".

איתן כבל: אוקיי, אני עושה סבב קצר, לא מור"קים, לא עבודות דוקטורט לאוניברסיטה, אני מבקש קצר ממש.

<נועם סולן: לנושא מועד הפרסום כמועד שממנו מתחילים – המקרה הרגיל שאנחנו כספריה היום מסתכלים על תקליט מסחרי, אנחנו באמת לא שואלים מה מועד היצירה, מסתכלים על השנה, על התקליט, ואם כתוב שם עד 1966 אנחנו יודעים שאין זכויות.

<נועם סולן: איפה כן זה יבוא לידי ביטוי ויגרום לנזק?

<נועם סולן: דווקא בדברים שלא פורסמו, כלומר, המקרים החריגים.

<נועם סולן: כמו שאמרה היועצת המשפטית, עזבון של אמן, ארכיונים אישיים שיש בספריה וכו', ושם בעצם - - -

איתן כבל: השאלה שאני שואל אותך: האם המעט שיתגלה באיזשהו עזבון, הוא יותר חזק מאשר המסה הקריטית שהיא לא עזבונות?

<נועם סולן: היא הזכירה את הספריה הבריטית, חזרתי לפני כמה ימים מפגישה עם המקביל שלי בספריה הבריטית, הנושא של חומרים שלא פורסמו – יש להם שם תקנות גם על כתבי יד – הוא אחד מהחסמים הכי גדולים שהם סובלים ממנו.

<נועם סולן: אתה אומר לי "המעט" – למה מעט?

<נועם סולן: יש בספריה מאות ארכיונים של מוסיקאים.

<נועם סולן: אמנם לא הכול מסחרי אבל כאן אין הבחנה.

<נועם סולן: אני דווקא חושב שהמקרה השכיח יהיה מקרה שבו אם יש לפדרציות וחברות התקליטים משהו להוציא הם יוציאו אותו, הרוב זה דווקא - - -

איתן כבל: אוקיי, תודה.

<אתי בנדלר: זאת אומרת שאתה מתנגד להארכה?

<נועם סולן: לא להארכה.

<אתי בנדלר: ל"אם פורסם", לתוספת הזאת.

איתן כבל: הלאה.

איתן כבל: כן, גברתי.

דרור פלדמן: רציתי רק להבהיר את הנקודה שהגב' אתי העלתה כאן לגבי הכוח, הכוח בידי המפיק.

דרור פלדמן: כמו מקרה איה כורם שהיה, המפיק יכול לבוא ולהגיד לה: תשמעי, הפקת את התקליט אצלי - - -

יעקב מרגי: אתמול שחררנו אותה.

דרור פלדמן: אבל זה לא שוחרר בחוק שם ולכן אני כן מעלה את זה פה.

דרור פלדמן: הפקת את התקליט אצלי, אני יכול עכשיו להחליט מה מועד הפרסום של התקליט.

דרור פלדמן: אם ירצה – יפרסם, לא ירצה – לא יפרסם.

יעקב פרי: יפיץ.

יעקב פרי: זאת אומרת, מהרגע שהוא יוקלט, מתי הוא יוציא אותי לאור כאילו?

<אתי בנדלר: נכון.

דרור פלדמן: נכון, מתי הוא יפרסם את זה כלשון החוק המוצע.

דרור פלדמן: מה שיקרה, זה נותן כאן כוח למפיק על גבי הכוח של המבצע, ותיאורטית יכול להיות שהמפיק יחכה יום אחד אחרי שיפוגו זכויות המבצעים וישחרר את התקליטים וכך לא יצטרכו לשלם שקל אחד למבצעים.

דרור פלדמן: אם יורשה לי רק להגיד, לדעתי היה כאן משהו חשוב למבצעים להגיד על סעיף התחולה, אני יודעת שכבר דנתם בזה והצבעתם אבל כדאי אולי להקשיב למבצעים.

איתן כבל: אני לא פותח כלום לאחור.

איתן כבל: אם אני אגע רק בדבר אחד לאחור, זה יהיה כמו הבקשות שלו מהספריה הלאומית.

דרור פלדמן: סליחה, לא הערתי את זה.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: כן, בבקשה.

<יהונתן קלינגר: רק דבר אחד בנוגע להגדרות בסוף, מהי העמדה לרשות הציבור ומהי - - -

<אתי בנדלר: נגיע לזה אחר כך.

<יהונתן קלינגר: זו ההערה שיש לי כיוון שיכולה להיות אפשרות שבה מישהו יגיד: כן, אני מוכר באינטרנט את הדיסק הזה במיליון ש"ח, מי שרוצה יבוא ויקנה, והוא יגיד: כן, אני יוצא ידי חובתי להעמיד לרשות הציבור ובכך יגמר העניין.

<יהונתן קלינגר: צריך להבהיר את ההגדרות האלו.

איתן כבל: כן, בבקשה.

<יאיר אבן זוהר: ההגדרה של פרסום מתייחסת ליצירה וכתוב בה שפרסום מהווה הוצאה של מספר סביר של עותקים של היצירה.

<יאיר אבן זוהר: נשאלת השאלה בעידן דיגיטלי מה זה מספר סביר?

<יאיר אבן זוהר: האם אמנם עותקים?

<יאיר אבן זוהר: זה מה שאנחנו שואלים לגביו.

<יאיר אבן זוהר: וגם, מה זה "סביר"?

<יאיר אבן זוהר: אתמול, בוועדה של חבר הכנסת מרגי, דיברו על הנושא של מהו מספר סביר של - - -

איתן כבל: תודה, העניין ברור.

איתן כבל: כן, בבקשה.

<איל פרייס: אדוני, אני חושב שהסעיף מנוסח נכון כשהוא מדבר על מועד פרסום או מועד יצירה, וזה גם הסטנדרט הקיים באמנה המנחה בעניין הזה, שזו אמנת The WIPO Performances and Phonograms Treaty (WPPT).

<איל פרייס: סעיף 17(5) שם שנותן את הרף התחתון המותר, מדבר על 50 שנה מיום הפרסום או מיום היצירה, ועל כן אני חושב שזה מנוסח נכון.

יעקב פרי: זאת אומרת שזה 70 שנה מהיום שבו התקליט יצא לאור?

<מרים מרקוביץ ביטון: יש שתי חלופות – פרסום או קיבוע, זה הרעיון.

<איל פרייס: יש שתי חלופות.

<איל פרייס: חלופה אחת אומרת כך: אם התקליט הוקלט ולא יצא לאור מסיבה כלשהי – צריך להגיד גם בכנות, זה לנסיבות נדירות מאוד שאנשים מפיקים תקליט, משקיעים בו הון עתק, והכול בשביל מה?

<איל פרייס: בשביל לשמור אותו סודי, אבל נניח בתיאוריה שאירע מקרה כזה אחד למיליון וחלפו 50 שנה – מה קורה בחלוף 50 השנה?

<איל פרייס: הזכויות פוקעות, למה?

<איל פרייס: כי הוא לא פורסם.

<איל פרייס: אם התקליט פורסם – ובדרך כלל תקליט יכול להתפרסם חצי שנה לאחר שהוא נוצר, שנה גג לאחר שהוא נוצר.

<איל פרייס: זה גם מה שמופיע, משם זה מתחיל להימנות, וזה בסדר, כך זה קורה בכל העולם וכך זה מוגדר באמנת ה-WPPT.

<איל פרייס: אני חושב שאנשי משרד המשפטים – אני מפנה לסעיף 17, אני מודה שקצת הופתענו כי לא היינו ערים לשאלה הזאת אבל הנה, פה נפלאות האינטרנט, וכתוב:

<איל פרייס: "The term of protection to be granted to producers of phonograms under this Treaty...

<איל פרייס: computed from the end of the year in which the phonogram was published, or failing such publication within 50 years from fixation of the phonogram".

<איל פרייס: כלומר, המנגנון הכפול הזה של פרסום או יצירה - - -

<אתי בנדלר: אם אני הבנתי נכון אתה מדבר על פרסום בתוך שנה ממועד היצירה.

<אתי בנדלר: זאת אומרת שאתה מאריך את זה מקסימום בשנה נוספת, אבל כאן לכאורה, כפי שזה - - -

יעקב פרי: לא, הוא לא אמר כך אתי.

<איל פרייס: לא התכוונתי, נתתי את זה רק כאילוסטרציה.

איתן כבל: הוא רק נתן דוגמה.

<אתי בנדלר: אז אם זה חצי שנה או שנה זה ודאי סביר, אבל השאלה היא מה קורה אם זה לא פורסם במשך 20 שנה, 30 שנה.

<איל פרייס: עובדה שבאמנה - - -

<יאיר אבן זוהר: סליחה, ישראל לא חתומה על האמנה, אם יורשה לי, ישראל לא חתומה על האמנה.

איתן כבל: סליחה.

איתן כבל: משרד המשפטים, גברתי.

<נעמה דניאל: רק הבהרה – ישראל לא חתומה על האמנה, היא לא מחויבת אליה, באמנה התקופות הן של 50 מהקיבוע או הפרסום ולא ל-70, אבל בכל מקרה מדינת ישראל לא מחויבת לתקופות האלה.

איתן כבל: זה בסדר, אנחנו לא עוסקים עכשיו בשאלה אם אנחנו מחויבים או לא.

<איל פרייס: במשפט אחד.

<איל פרייס: צודקת חברתי שישראל טרם הצטרפה רשמית לאמנה אבל מדובר באמנה שיש לה השפעה רבה על מדינת ישראל כי היא האמנה הכי מודרנית בעניין תקליטים, והראיה שהיא הזכות של העמדה לרשות הציבור, שאנחנו שמדברים עליה היום פה ועוסקת בזכויות באינטרנט וכו', באה מאותה האמנה הזאת שישראל לא הצטרפה אליה.

<איל פרייס: כלומר, זה לא שישראל מתכחשת לאמנה הזאת, ההפך, ישראל לוקחת את האמנה הזאת במלוא הרצינות, ולמרות שרשמית היא טרם הצטרפה אליה הרי שהיא פועלת לפיה ומתאימה את הוראותיה בהקשר.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: כן, בבקשה.

איתן כבל: לאחר מכן, עו"ד אפורי, אני רוצה לשמוע את עמדתך בעניין הזה, ואני רוצה שנצביע.

<דן גוטפריד: אני כאן בשם "אשכולות" ו"עילם", זאת אומרת, ציבור המבצעים כולו.

<דן גוטפריד: ההערה שלי לסעיף הזה היא שבחקיקה שלנו מדובר רק מיום הביצוע, אני לא רואה שום סיבה שלא תהיה סימטריה, זה צריך להיות גם פה מיום הביצוע.

<דן גוטפריד: למה כאן לתת אופציה אחרת?

<דן גוטפריד: אין שום סיבה.

<דב זעירא: מה זה ביצוע?

<דב זעירא: תגדיר אותו.

<רויטל עמיר: שיתחילו למנות את זה באותו זמן.

<דן גוטפריד: מיום ההקלטה.

<דן גוטפריד: זה מה שאמרתי, חשבתי שזה מובן.

איתן כבל: זה אותו דבר.

איתן כבל: הקלטה או פרסום, מה ההבדל?

<דן גוטפריד: כל אחד בשנה אחרת.

<מרים מרקוביץ ביטון: הקלטה זה יום היצירה למעשה, אתם מדברים על אותם דברים רק הניסוחים שונים.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך להשאיר את זה "ממועד פרסומו" ולתת הגנה לניצול לרעה, מה שאתי כיוונה אליו.

יעקב מרגי: אני אומר, אם זה יוצר, הודפס ולא פורסם בסבירות של שנה, הכוונה בתום לב, אבל כדי למנוע את המצבים שהוא ימשוך את זה עד לדקה ה-90 – אין לי בעיה לתת את ההגנות האלה.

יעקב מרגי: ירדת לסוף דעתי?

<אתי בנדלר: אתה אומר:

<אתי בנדלר: בתנאי שהפרסום נעשה בתוך שנה ממועד היצירה?

יעקב מרגי: שנה או מועד סביר, שיוכח שאין פה ניצול לרעה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: להשאיר את זה לפתח בית המשפט, זמן סביר.

איתן כבל: עו"ד אפורי, בבקשה, ואת מי אתה מייצג.

<תמיר אפורי: אני לא מייצג אף אחד, באתי לדיון הזה בשם עצמי, אין לי אפילו סרט כתום היום.

<תמיר אפורי: אני חושב שרצוי שחישוב תקופת ההגנה יהיה פשוט וברור ואדם מן היישוב יוכל לקבל תשובה יחסית חד-משמעית ופשוטה על תקופת ההגנה בלי להסתבך.

<תמיר אפורי: בחוק הקיים, בקשר לזכויות יוצרים, הגורם שלפיו מחשבים את תקופת ההגנה הוא חיי היוצר.

<תמיר אפורי: בדרך כלל זה די פשוט ואפשר לדעת די בוודאות מתי מישהו מת, למרות שלפעמים, כשיש הרבה יוצרים, זה גם מעורר קשיים, אבל זה אילוץ של אמנות שישראל מחויבת בהן וחתומה עליהן.

<תמיר אפורי: גם אם זה לא אידיאלי זה מה שיש.

<תמיר אפורי: אין לנו בחוק אף דוגמה שבה מחשבים את תקופת ההגנה לפי פרסום של יצירות.

<תמיר אפורי: כשעבדנו על החוק הקודם הדבר הזה היה לנגד עינינו, לא התעלמנו ממנו.

<תמיר אפורי: כבר היתה ההאמנה של 96' והיתה החלטה שלא לעשות כן כי חשבנו שהדברים צריכים להיות פשוטים וברורים, ואם ביום מן הימים ישראל תהיה מחויבת באמנה אז היא תצטרך להתיישר ולעשות מיום הפרסום, אבל כל עוד אין מחויבות בינלאומית אני חושב שזה נכון יותר כלפי הציבור שיידעו באופן ברור: התקליט הוקלט ביום הזה, זהו.

<תמיר אפורי: הפתרון שהציע חבר הכנסת מרגי לדעתי הוא מצוין.

<תמיר אפורי: אני חושב שאם זה מה שהיועצת המשפטית תנסח זה יהיה פתרון מצוין, משום שבאמת הרבה פעמים רושמים על תקליטים שנה, החברה רושמת, כך שזה כן מסייע במובן מסוים לוודאות של יום הפרסום.

<תמיר אפורי: זה כן עוזר לציבור, אמר גם איש הספריה הלאומית שזה כן עוזר להם, אבל אם שומרים על פרק זמן מאוד מוגדר, שזה שנה – אגב, הסיטואציות שבהן מקליטים אבל מוציאים שנים אחר כך הן מאוד שכיחות, הן לא נדירות בכלל ויש לזה אינסוף דוגמאות של אמנים שהוציאו תקליט והכניסו בתוך התקליט הזה שיר שהוקלט 10 שנים קודם, 20 שנה קודם, 30 שנה קודם.

<תמיר אפורי: זה דבר מאוד נפוץ, אז אי אפשר להסתכל על זה כמשהו אזוטרי.

<תמיר אפורי: אני חושב שאין סיבה לקחת תקופת הגנה שהכנסת מחליטה, שהיא 50 או 70 או מספר ידוע כלשהו, ולמתוח אותה עוד ועוד בעצם באופן מלאכותי לפי תקופות פרסום מאוחרות.

<תמיר אפורי: לדעתי, הפתרון של חבר הכנסת מרגי הוא הטוב ביותר.

איתן כבל: יפה.

איתן כבל: ברשותכם, אני רוצה לסכם.

איתן כבל: תראו, הקשבתי לכל הדברים, אני חושב שההצעה המקורית היא ההצעה הנכונה, צריך לתת לה את ההגנה כפי שנאמר כאן גם על ידי היועצת המשפטית.

<אתי בנדלר: לא, אני לא הצעתי את זה, אני העליתי את הדברים וחבר הכנסת מרגי הציע שזה יהיה לתקופה של 70 שנה מיום פרסומו ובלבד שהפרסום נעשה בתוך שנה, שנתיים – כל תקופה שאתם תחליטו – ממועד היצירה.

איתן כבל: כן, כך נראה לי.

<איל פרייס: ואם זה פורסם, לצורך הדוגמה, אחרי שנה וחצי – אז זה יהיה ממועד היצירה?

יעקב מרגי: כן.

איתן כבל: כן, נכון.

<אתי בנדלר: השאלה רק איזה פרק זמן אתם מבקשים שיעבור בין מועד היצירה לפרסום?

<מרדכי אמיתי: עד שנתיים זה בסדר, אני חושב.

איתן כבל: שנתיים נראה לי גם כן סביר.

איתן כבל: אין לי את הסנטימטר הזה להגיד: זה בסדר, זה לא בסדר.

יעקב מרגי: ביחס של 70 שנה, 50 שנה, שנה או שנתיים זה סביר.

איתן כבל: אוקיי.

<אתי בנדלר: אז אם כך בפסקה (1):

עבד אל חכים חאג' יחיא: שנתיים הכוונה לעניין התום לב?

איתן כבל: כן.

<אתי בנדלר: כן, וזה גם פרק זמן סביר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זו הכוונה, במקום שנה קבענו שנתיים?

איתן כבל: כן.

איתן כבל: מי שבעד פסקה 1(1) עם התוספות, התיקונים והשינויים ירים את ידו.

איתן כבל: בעד – פה אחד

איתן כבל: אושר פה אחד.

איתן כבל: הלאה.

<אתי בנדלר: את פסקה (2) קראתי במלואה, מחייב כאן תיקון בסיפה של פסקה (1) :ואם פורסם התקליט במהלך אותן שנתיים בתום 50 שנה ממועד פרסומו.

<אתי בנדלר: זה לגבי תקופת ההגנה הראשונה.

<אתי בנדלר: דהיינו, תקופת ההגנה הראשונה היא תקופה שבה יש למפיק מלוא הזכויות, בין אם הוא מפרסם לרשות הציבור ובין אם לא.

איתן כבל: זאת אומרת, מה שהקראת בעצם קודם?

יעקב פרי: היא רק מוסיפה את השנתיים.

איתן כבל: היא הוסיפה את התיקון, אוקיי.

איתן כבל: מי שבעד ירים את ידו.

<אתי בנדלר: עם התיקון של השנתיים.

<אתי בנדלר: בעד – פה אחד

איתן כבל: פה אחד.

<לאה ורון: חבר הכנסת יואל חסון מצביע במקום חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

<אתי בנדלר: מבחינתי, אדוני, אפשר להצביע על כל פסקה (2), אלא אם יש הערה לנוסח של ההגדרות "כמות מספקת".

<אתי בנדלר: הבנתי שיש הערה להגדרה "כמות מספקת" שבסעיף קטן (ה).

איתן כבל: חברים, אני מתייחס רק להגדרת "כמות מספקת" ואני מצביע.

<יעקב מנור: רגע, יש דבר אחד - - -

איתן כבל: סליחה, אתם מנהלים את הדיון?

איתן כבל: סלח לי, אתה לא מחזיר אותי עכשיו לתקופה – נגמר, אנחנו כבר קיימנו את הדיונים, עסקנו בכך.

איתן כבל: אני, בטוב לבי, מאפשר עכשיו.

איתן כבל: בבקשה.

<נועם סולן: בסעיף המוצע יש שתי חלופות: החלופה הראשונה היא כמות מספקת של עותקים והחלופה השנייה היא העמדה לרשות הציבור.

<נועם סולן: לגבי החלק הראשון, אין לנו בעיה אתו, אנחנו מניחים שצריכה של מוסיקה גם עוד 50 שנה – למרות שאנחנו משתמשים במונח של לפני 30 שנה – בית משפט יידע לפרש אותו, מהי כמות מספקת של תקליטים, אולי זה ב"יוטיוב" או ב-"soundcloud", לא משנה.

<נועם סולן: הבעיה שלנו היא עם החלק השני.

<נועם סולן: ההגדרה של העמדה לרשות הציבור – אם מסתכלים על חוק זכויות יוצרים הקיים הוא אומר משהו פשוט: "עשיית פעולה ביצירה כך שלאנשים מקרב הציבור תהיה גישה אליה ממקום ובמועד לפי בחירתם".

<נועם סולן: ההגדרה הזאת – אפשר לעמוד בה בקלות בלי שהציבור יוכל לשמוע את המוסיקה.

<אתי בנדלר: אתה יכול להקריא אותה שוב?

<נועם סולן: סעיף 15 לחוק זכויות יוצרים אומר: "העמדה של יצירה לרשות הציבור היא עשיית פעולה ביצירה כך שלאנשים מקרב הציבור תהיה גישה אליה ממקום ובמועד לפי בחירתם".

<נועם סולן: הטענה שלנו היא שקל מאוד לעמוד בסעיף הזה בלי שתהיה מוסיקה זמינה לציבור באופן שהוא צורך אותה ואני אתן דוגמה.

<נועם סולן: ידוע לכם שהגענו להסכם עם הפדרציה – מה כתוב בהסכם?

<נועם סולן: כתוב שהספריה הלאומית תהיה רשאית להנגיש באתר האינטרנט שלה מוסיקה עד שנה כזאת וכזאת.

<נועם סולן: מישהו שרוצה לשמוע את המוסיקה הזאת באפליקציה בנייד, הוא יכול לשמוע אותה?

<נועם סולן: לא.

<נועם סולן: מישהו שרוצה להוריד את המוסיקה הזאת, יכול להוריד? לא.

יעקב פרי: הוא יכול רק להיכנס לאתר של הספריה.

<נועם סולן: נכון.

<נועם סולן: עם כל הכבוד לספריה הלאומית, הציבור רשאי לצרוך מוסיקה בעוד דרכים.

איתן כבל: אתה צודק.

<נועם סולן: אני מסיים את דברי רק בדירקטיבה האירופית שמונחת דווקא עכשיו בנושא שלout of commerce ודברים אחרים.

<נועם סולן: אני מקריא את ההגדרה:

<נועם סולן: "not available to the public through the customary channels of commerce".

<נועם סולן: אם היינו מקבילים את זה – זה עותקים סבירים, או בערוצי מסחר מקובלים.

<נועם סולן: יתר הדברים – אפשר לפרש אותם לרעה.

<נועם סולן: אני לא אומר שהם יעשו את זה, אבל למה להשאיר את זה פתוח?

איתן כבל: התייחסות, בבקשה, אדוני.

<יעקב מנור: קודם כל, לגבי הדבר האחרון שדיבר חברי, לא סביר שאותן חברות שאמורות לקבל ב-20 השנה הנוספות ובכל זאת מעמידות לרשות הציבור, לא יעשו את זה בערוצים שבאמת עושים כסף, כי הרי מזה הן מקבלות את התמלוגים שלהן, כך שלבוא ולהגיד שיהיה פה איזשהו כשל זה לא הגיוני.

<יעקב מנור: לא יתכן שפשוט יתעלמו וגמרנו, הרי מזה אנחנו גם כן חיים.

<יעקב מנור: אני מייצג חברות תקליטים או מפיקים עצמאיים והם ישמחו לקבל את 20 השנה הנוספות, הרי על זה אנחנו נלחמים.

<יעקב מנור: זה אחד.

<יעקב מנור: שניים, לדעתי, סעיף (3) כולו מיותר.

<יעקב מנור: אם הכוונה היא שפקעה זכותו של מפיק – הרי זה הפך להיות נחלת הכלל, כל אחד יכול לעשות בזה שימוש, כולל המבצע, אז בשביל מה צריך את זה?

<יעקב מנור: זה מה שנובע.

<יעקב מנור: אז למעשה, אם כל אחד יכול לעשות שימוש בהקלטה – אם זה המבצע עצמו, אין שום בעיה.

<יעקב מנור: אני מוכן כמובן, כי ממילא צריך לקבל את רשותו.

<יעקב מנור: אקו"ם – גם צריך לקבל את רשותם.

<יעקב מנור: אז מה הועילו חכמים בתקנתם?

<יעקב מנור: כל סעיף (3) מיותר.

דרור פלדמן: הכוונה "פקעה זכותו" בהארכה הנוספת.

דרור פלדמן: כלומר, הוא לא הפיץ את התקליט מספיק.

<יעקב מנור: ברור, ברור.

<יעקב מנור: אבל אם היא הוארכה נפתרה הבעיה, אז היא הוארכה והוא ממשיך.

<קריאה: לא, היא יכולה לפקוע במהלך תקופת הארכה.

<יעקב מנור: לא.

<קריאה: כן, אם הוצאת ב-51 שנה ובשנה ה-54 לא הוצאת - - -

יעקב מרגי: זה לא גורע.

<מרדכי אמיתי: זה לא מפריע.

יעקב מרגי: ולו בשביל הספק הכי קטן – שיישאר.

<מרדכי אמיתי: נכון, זה לא מפריע.

<יעקב מנור: אני חושב שאין לזה שום משמעות.

<מרדכי אמיתי: זה לא משנה, זה לא מוריד ולא מפריע.

<מרדכי אמיתי: זה לא מועיל ולא גורע.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: הסתבכנו אתכם בדיונים, בערכאות, גם על דברים שנראו כביכול – בשביל הספק האחד והיחיד, להשאיר.

<מרדכי אמיתי: אפשר להשאיר את זה, זה בסדר.

יעקב מרגי: אתי, אני חושב להשאיר, ולו בשביל ספק אחד, שלא תהיה פרשנות אחרת.

יעקב מרגי: הוא חושב שהסעיף מיותר.

<אתי בנדלר: לא, הוא לא מיותר.

איתן כבל: כן, בבקשה.

<דן גוטפריד: רק אתמול עברה החקיקה בעניינה של איה כורם ושם נקבע המועד לפקיעת זכויות בין חמש לשבע שנים, תלוי בעניין.

<מרדכי אמיתי: לא פקיעת זכויות, זו הגבלת התקשרות.

יעקב מרגי: זה לא זכויות.

<דן גוטפריד: הגבלת התקשרות, תקראו לזה איך שאתם רוצים.

<דן גוטפריד: אני רק אומר כך, כאן אנחנו נמצאים ב-crux of the matter, בעניין של use it or lose it.

<דן גוטפריד: איך זה יכול להיות, בהתייחס כאן באופן רציני, ל-lose it אחרי 50 שנה – מה, עושים צחוק מאתנו?

<דן גוטפריד: אנחנו ציבור האנשים שבזכויות שלהם עושים את כל הסיפור הזה.

<דן גוטפריד: אנחנו לא מסכימים בשום אופן.

<דן גוטפריד: גם אם תקבלו את זה אנחנו מצהירים פה שאנחנו לא מסכימים לדבר הזה, שזה יהיה 50 שנה.

<דן גוטפריד: תקופת ההתיישנות צריכה צריך להיות שבע שנים או משהו דומה למה שהיה בחוק של איה כורם ולא 50 שנה, זה אבסורד.

<מרדכי אמיתי: זה לקצר את משך תקופת ההגנה מ-50 שנה ל-7 שנים.

יעקב מרגי: אם תהיה פרשנות כזאת לחוק של איה כורם אני מגיש רביזיה עכשיו על הצעת החוק הזאת.

איתן כבל: חברים יקרים, חלק ניכר מהעבודה שעשינו פה הוא למענכם.

<רויטל עמיר: אבל זה תוקע אותנו.

איתן כבל: סליחה, זה לא הונח לפני שתי דקות, אנחנו כבר יושבים ועוסקים בעניין הזה חודשים.

<רויטל עמיר: אנחנו אמרנו את זה לאורך כל הדרך.

יואל חסון: אמרתם שוב ושוב ושוב.

איתן כבל: נאמר, דנו בעניין הזה, אי אפשר עכשיו להגיד לנו אם לא תקבלו אז אנחנו – זה לא עובד כך.

<רויטל עמיר: זו בכיה לדורות.

<דן גוטפריד: אנחנו רק מביעים את התנגדותנו, זה הכול, שיירשם בפרוטוקול.

יעקב מרגי: זה ידוע לנו.

יואל חסון: זה נרשם כל כך הרבה.

<דב זעירא: דן, 50 שנה אתה לא השקעת כסף בתקליטים - - -

איתן כבל: סליחה, חברים.

איתן כבל: מר זעירא, אני לא עוסק בזה עכשיו פה, מי מבצע ומי מפיק.

איתן כבל: היתרון שזה עכשיו דיגיטלי, לא צריך להביא את כל הstuff-.

איתן כבל: מה שאני אומר, חברים, אני לא בא מהמקום הזה, אני לא מחזיר אתכם לאחור, אותי לא מעניין.

איתן כבל: הערה נוספת, אם יש, ואז תציגי את הבהרה שרצית ואנחנו נצביע.

<אתי בנדלר: זו לא הבהרה, זה האם צריך להכניס הגדרה אחרת להעמדה לרשות הציבור.

<איל פרייס: אני סבור, אדוני, שהאופן שבו זה מנוסח הוא כיאות, אני רואה שהמילים נבחרו פה בקפידה.

<איל פרייס: זה עולה בקנה אחד עם הטרמינולוגיה שמצויה בחוק זכויות יוצרים של העמדה לרשות הציבור.

<איל פרייס: הנוסח שחברי מציע, עו"ד סולן, הוא נוסח שלקוח מתוך דירקטיבה אירופית שלא עוסקת בנושא הזה.

<איל פרייס: מה שמופיע בפניכם לקוח מתוך הדירקטיבה האירופית הנכונה שעוסקת בנושא הזה והיא לא מייבאת מושג שהוא מושג זר ושונה.

<איל פרייס: מה שכתוב כאן מייצג ותפור לפי החקיקה ולכן נכון להיצמד לנוסח הזה, אדוני.

<נועם סולן: רק הבהרה – זה לא נוסח של הדירקטיבה הקיימת.

<נועם סולן: כלומר, הנושא של כמות מספקת והעמדה לרשות הציבור, העמדה לרשות הציבור איננה מופיעה בדירקטיבה הקיימת.

<נועם סולן: הווארד יוכל לאשר את זה.

איתן כבל: תודה.

יואל חסון: לפעמים אנחנו מרגישים פה מיותרים, אדוני, זה כאילו שיח בינם לבין עצמם שאף פעם לא נגמר שנים.

יואל חסון: מ-2006 זה אותו שיח, אותם אנשים, אותם משפטים וכולם רוצים להיות בפרוטוקול.

יואל חסון: אתם כבר חרכתם את הפרוטוקול, אתם לא מריחים את הריח של השריפה?

יעקב מרגי: ואומרים שאין לנו סבלנות.

איתן כבל: אנחנו כבר מסיימים.

איתן כבל: בבקשה, גברתי.

<נעמה דניאל: במילים פשוטות, מה שאומר הסעיף של העמדה לרשות הציבור, הוא העמדת היצירה באינטרנט.

<נעמה דניאל: כלומר, כל אדם יכול לגשת אליה מכול מקום, מכול מועד.

<נעמה דניאל: אין תנאים שהחוק מטיל על אופן העמדה באינטרנט, כמה כסף אפשר לגבות בשביל שזו תהיה העמדה לרשות הציבור.

<נעמה דניאל: לדעתנו זה בסדר.

איתן כבל: אני מקבל את העמדה של נעמה.

איתן כבל: דלית, בבקשה.

דרור פלדמן: רק רציתי להפנות את תשומת לב כבוד הוועדה שהחריגים יחולו רק על תקליטים משנת 84' ואילך.

דרור פלדמן: כלומר, עד שנת 84'.

דרור פלדמן: על כל התקליטים בין 67' ל-84', אין חריגים.

דרור פלדמן: אני לא יודעת אם זו היתה הכוונה.

<מרדכי אמיתי: אלא אם כן ההצעה של חבר הכנסת פרי תעבור ותהיה זכות - - -

יעקב פרי: היא לא תעבור.

<מרדכי אמיתי: לא תעבור?

<מרדכי אמיתי: אנחנו תומכים בה.

יעקב פרי: היא לא תעבור, אני יודע.

דרור פלדמן: אני לא יודעת אם זה היתה כוונת החיקוק אבל רק רציתי להפנות את תשומת הלב, ששם אין למעשה חריגים על תקליטים בין 67' ל-84', אין חריגים, וכאן למעשה המבצעים בישראל נמצאים כאילו בעמדת - - -

איתן כבל: מה אתם אומרים?

<נעמה דניאל: אני אנסה לעשות את זה כמה שיותר פשוט.

<נעמה דניאל: עקרונית, כל החריגים שהוספנו הם חריגים שמאפשרים למבצע לעשות פעולות, מבצע שיש לו זכויות, שהוא העביר את זכויותיו למפיק, לעשות פעולות במירכאות במקום המפיק כי המפיק לא עושה אותן, או לקבל תשלום ראוי נוסף אם הוא לא קיבל אותו.

<נעמה דניאל: על ביצועים מלפני 84' לא חל החוק, לכן לא היו זכויות בביצוע ולכן אין מי שיעשה את הפעולות האלה במקום המפיק.

איתן כבל: תודה.

איתן כבל: עו"ד סולן, בבקשה.

<נועם סולן: זו שאלה קצרה לנעמה: האם לדעתך הסיטואציה שהעליתי מקבלת מענה?

<נועם סולן: השיר מונגש באתר של הספריה הלאומית אבל אף אחד לא יכול לשמוע אותו באפליקציות של מוסיקה, לא יכול לרכוש אותו ולא יכול להוריד אותו לעת צרה, שחס וחלילה יש הפסקת חשמל – האם כאן זה נותן מענה?

<נועם סולן: לדעתנו, לא.

<נעמה דניאל: אני חושבת שכמו שחוק זכויות יוצרים לא מטיל מגבלות בשדות אחרים והוא לא אומר לכל יוצר אחר איך להנגיש את השיר שלו, איך לעשות שידור, איך לעשות העמדה לרשות הציבור, אז גם כאן.

<אתי בנדלר: אני רוצה לומר משהו בהקשר הזה.

<אתי בנדלר: סעיף 15 כנוסחו בחוק זכויות יוצרים הוא אכן בעייתי על פניו, אני מוכרחה לומר שלא בדקתי אם יש חקיקה בקשר אליו, כי הוא אומר: "העמדה של יצירה לרשות הציבור היא עשיית פעולה ביצירה כך שלאנשים מקרב הציבור" – דהיינו, לכל אחד מאתנו – "תהיה גישה אליה ממקום ובמועד לפי בחירתם".

<אתי בנדלר: בין אם אני יושבת בכנסת ובין אם אני יושבת בהונולולו לצורך העניין – כפי שאמרנו כשחשבנו בצעירותנו על מקום מאוד רחוק – נוכל לגשת, אבל לא נאמר באיזה אתר.

<אתי בנדלר: זאת אומרת, אני יכולה בשעה ובמקום שאני בוחרת אבל לא נאמר באיזה אתר.

<אתי בנדלר: דהיינו, גם אם זה באתר שאני לא יכולה - - -

איתן כבל: כמו פרסום ב"נאשה סטראנה", כמו שהיה פעם.

<אתי בנדלר: משהו כזה.

<אתי בנדלר: זאת אומרת, זה באמת לא מתנה לכאורה – ואני אומרת שוב, אני מדברת במלוא הזהירות כי לא קראתי פסיקה בעניין הזה – שזה יהיה דווקא באתרים שצפוי שהציבור יוכל לרכוש בהם את אותה יצירה.

איתן כבל: אז אפשר להוסיף: פרסום - - -

<מרדכי אמיתי: כשיתקנו את סעיף 15 אז יתקנו גם פה, כשיעשו תיקון בסעיף 15 לחוק זכויות יוצרים אז יעשו גם פה בהתאמה.

איתן כבל: אני רוצה לשאול אתכם: האם אפשר פה, במקום שעכשיו נלך ונחזור וכו', כל מה שצריך להגיד הוא שיהיה פרסום כמו שאתה הולך היום לפרסם מכרז?

<אתי בנדלר: באתרים מסחריים שמקובל, משהו כזה, אינני יודעת.

איתן כבל: שמקובל, כן.

יעקב מרגי: המקובלים באותה עת.

איתן כבל: למה אני אומר את זה?

איתן כבל: זה נכון שכשאתה כותב "יפורסם" – בסוף מישהו ילך ויפרסם בלוח המודעות של השיכון, אז מבחינתו זה בסדר או לא בסדר?

<אתי בנדלר: אחרי שאמרתי את זה אני רוצה לסייג את עצמי, כי אם אני מדברת כרגע על אתרים מסחריים שמקובל לרכוש בהם למשל יצירות – ומה עם אתר של "זמרשת"?

<אתי בנדלר: זאת אומרת, כאלה שיש להם אתר שזה לא אתר מסחרי?

<מרדכי אמיתי: ומה עם "יוטיוב"?

<מרדכי אמיתי: זו הפלטפורמה הכי גדולה.

<אתי בנדלר: ב"יוטיוב" אתה רוכש.

<מרים מרקוביץ ביטון: ממש לא, הוא חינם.

<מרים מרקוביץ ביטון: אני מנגישה חינם.

<מרדכי אמיתי: לא, אתה לא רוכש.

<אתי בנדלר: זה מחייב קצת מחשבה וקצת עיבוד, אני לא חושבת שכרגע, בשליפה מן השרוול, אני יכולה להציע תיקון מושכל לסעיף 15.

יעקב מרגי: אבל את לא יכולה לחיות עם הנוסח שקיים בחוק זכויות יוצרים?

<אתי בנדלר: הנוסח הזה הוא מוגבל, כפי שאמרתי, כי הוא מאפשר לאדם מן הציבור במקום ובשעה שהוא רוצה להיכנס אבל לא כתוב לאן להיכנס, לאיזה אתר, והאתר יכול להיות אתר מאוד זניח.

איתן כבל: אז מה את מציעה?

יעקב מרגי: לו יצויר שאנחנו ערכאה משפטית שבוחנת את הסוגיה הזאת – העמדה לרשות הציבור במקום שהוא לא שמיש, לא נגיש, זו לא העמדה לרשות הציבור.

<אתי בנדלר: אני אומרת שוב, יכול להיות שזו הפרשנות המקובלת לסעיף הזה, אני לא בדקתי, לא נתתי את דעתי לעניין, שמתי את זה על השולחן.

איתן כבל: חברים, אני רוצה לסכם.

איתן כבל: הנקודה היא שבכל מקום היום מדברים על העמדה לציבור, כל מי שינסה להעמיד ולהתחכם יחטוף.

איתן כבל: נקודת המוצא היא שאתה לא מחוקק את כל החוק הזה כדי שבסוף מישהו ילך, יפרסם את זה באתר של "נאשה סטראנה".

איתן כבל: דרך אגב, אני חושב שזו גם הפסיקה המקובלת היום בכל מקום שכשאתה מעלה משהו אתה צריך שהוא יהיה נגיש באמת בפני הציבור בכלים הכי בסיסיים שעומדים לרשותנו היום, כך אני רואה את זה.

<אתי בנדלר: מה שאומר שפרסום באתר הספריה הלאומית בלבד לא יענה בהתאם לתפיסה כאן על העמדה.

איתן כבל: נכון.

יעקב מרגי: ודאי.

<יעקב מנור: אבל למה שמפיק, שזו פרנסתו, יעשה את זה?

<קריאה: מאותה סיבה שהוא לא יאפשר מכירה ב-"iTunes" במשך שנים.

איתן כבל: חברים, אני לא חוזר לדיונים של "ואם".

איתן כבל: יש חקיקה של "ואם" שזו חקיקה כשאתה לא רוצה לסיים חוק.

איתן כבל: כשאתה רוצה לא לסיים חוק אתה אומר "ואם".

איתן כבל: מבחינתי, אתר הספריה הלאומית הוא איננו אתר שהוא מבחינתי נגיש.

<נועם סולן: מקובל לחלוטין.

איתן כבל: הכוונה היא כשאתה בא לדבר על הפרסום – שהמשתמש הסביר מגיע אליו.

<נועם סולן: נכון.

<נועם סולן: איתן, הרציונל הוא להגן על האינטרס המסחרי של המפיקים, ולכן, אם "זמרשת" מעמידים את זה, זה לא רלוונטי.

<נועם סולן: מה שרלוונטי כאן הוא האם המפיק מנצל באופן מסחרי את היצירה.

<נועם סולן: הוא מנצל אותה כשהוא מוכר אותה בדרכים המקובלות היום - - -

<מרדכי אמיתי: מה זה "מוכר אותה" – העמדה שלה ב"יוטיוב"?

איתן כבל: סליחה, לא ביקשתי את עזרתך.

<נועם סולן: ולכן, אתי, אני חושב שבעותקים מספיקים זה הפן המסחרי.

איתן כבל: אני מצטער מאוד, אני לא מתכוון עכשיו להפשיל שרוולים, לקרוא לבנאים, להתחיל את החפירות מחדש.

איתן כבל: מנקודת המבט שלי, איך שאני רואה את הדברים, בסוף זה שכל ישר, תקנו אותי אם אני טועה.

איתן כבל: כשאתה בא לבית בית משפט ואם לקחת את זה למקום שהוא מוחבא או מוכמן, בית משפט יידע מיד מה אתה התכוונת.

<ליאורה קסטן רוט: אולי אפשר רק למחוק את החלופה של העמדה לרשות הציבור?

<מרדכי אמיתי: לא.

<ליאורה קסטן רוט: ו"המציעים בכמות מספקת"?

איתן כבל: דעתך לא התקבלה.

איתן כבל: חברים, די, הגיע זמן קריאת שמע של שחרית.

דרור פלדמן: אני רק מציעה הצעה שאולי תהיה מקובלת על כולם – "באופן סביר כמקובל בענף" וזהו.

איתן כבל: עכשיו נלך ל"מקובל".

יעקב מרגי: נבדוק מה זה "מקובל".

איתן כבל: תודה רבה.

איתן כבל: גברתי, בואי נצביע.

<אתי בנדלר: אני רק מזכירה שוב: בפסקה (1) במקום "במהלך אותה תקופה" ל"שנתיים"; אני אבחן אם יש צורך בסיפה של פסקה (2), אינני משוכנעת בכך; ובסעיף קטן (ד) אני אשנה את הנוסח כדי להבהיר כפי שהסברתי בתחילת הדברים.

יעקב פרי: בסעיף (3) תרמסו אותי עד הסוף.

איתן כבל: מי שבעד ירים את ידו.

איתן כבל: מי נגד?

איתן כבל: בעד – פה אחד

איתן כבל: תודה רבה.

איתן כבל: יש משהו שצריך להקריא?

<אתי בנדלר: סעיפים 2 ו-3 גם אושרו אז הכול אושר.

<דן גוטפריד: סעיף (2)(4) - - -

איתן כבל: חברים יקרים, יש כללים בכנסת – הצבענו.

איתן כבל: היא הקריאה הכול כולל הכול.

איתן כבל: אדוני, משפט אחרון.

<דן גוטפריד: בסעיף שאליו אני מתייחס - כדי שיהיה ברור אני מקריא את הטקסט – "הועברה בעלות בזכויות לפי חוק זכויות מבצעים ומשדרים, כולן או חלקן, למפיק התקליט תמורת תשלום חד-פעמי, בין אם הועברה ישירות בידי המבצע ובין באמצעות צד שלישי, זכאי המבצע שהבעלות בזכותו הועברה לתשלום ראוי נוסף..." – באמנה הבינלאומית זה לא "תשלום ראוי נוסף" אלא נקבע 20%.

<דן גוטפריד: "תשלום ראוי" זה בדיוק בשביל להתחיל לריב מה זה ראוי ומה זה לא ראוי, צריך לקבוע במפורש.

איתן כבל: תודה, יקירי, דעתך כבר נשמעה בעבר.

איתן כבל: דעתכם כבר נשמעה, חברים.

איתן כבל: זה לא הוגן, אני מרגיש כאילו אני ישבתי פה ודיברתי עם עצמי.

איתן כבל: כיבדתי אתכם מעל ומעבר, באמת עשינו ככל יכולתנו כדי שמה שראינו בעיני רוחנו, היותר חלשים בכל התהליך הזה – אי אפשר להגיד שלא שינינו את החוק.

איתן כבל: החוק איננו דומה, בכל הכבוד, לאיך שהוא נכנס.

איתן כבל: הוא חוק אחר לגמרי, כמיטב עבודתה של הוועדה הזאת.

איתן כבל: כפי שאמרתי, יש כאן מרוצים יותר, מרוצים פחות, אבל אין כאן מישהו שיכול להגיד: עם ה-100% נסעתי מפה.

איתן כבל: אין דבר כזה כי גם כשכל אחד מגיע מהמקום שלו, אף אחד מכם לא צודק במאה אחוז, הוא בא עם האינטרס שלו – גם אם מבחינתי זו לא בהכרח מילה גסה – הוא בא עם רצונו לשנות על פי מה שהוא רואה.

איתן כבל: בבקשה, חבר הכנסת מרגי, מגיש ההצעה.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי בתחילה, אני מודה ליושב-ראש ולצוות הוועדה על עבודה באמת מדויקת ואחראית, ואני לא אומר את זה מהשפה ולחוץ, כך ראוי שיהיה הליך חקיקה.

יעקב מרגי: כפי שאמר היושב-ראש, אף אחד לא יוצא ומלוא תאוותו בידו.

יעקב מרגי: אני חושב שניתנו כאן תשובות ואיזונים ראויים וכולנו תקווה שהחברה הישראלית תמשיך ליצור, תמשיך לספק לנו יצירות, המפיקים ימשיכו לעודד את היצירה ובא לציון גואל.

<דן גוטפריד: והאמנים הזקנים ימשיכו למות בלי כסף.

איתן כבל: נו, באמת, בחייך.

איתן כבל: זה לא הוגן אפילו.

איתן כבל: זה אפילו לא הוגן להגיד דבר כזה.

יעקב מרגי: היו כאן בדיונים אמנים זקנים שבאו ביקשו ותמכו שהחוק הזה יעבור.

איתן כבל: מבוגר זה בעיני המתבונן, קודם כל, זה אחד.

איתן כבל: דבר שני, אני זוכר שהיתה כאן קבוצה לא מבוטלת של אנשים שמגדירים את עצמם מבוגרים – אני לא מגדיר אף אחד מבוגר – ואני יכול לומר לכם, עשינו פה מהפכה גדולה מאוד מאוד.

איתן כבל: לפני כן, הממונה על ההגבלים שנציגתה כאן כתבה לנו מכתב.

<אתי בנדלר: היא כתבה מכתב בקשר לשאלה שהתעוררה האם צריך להחיל את הצעת החוק רטרואקטיבית משנת 2016.

<אתי בנדלר: בשורה התחתונה התשובה היא שאין בכך צורך.

איתן כבל: את חייבת?

<אתי בנדלר: לא, רק אם אדוני ירצה.

איתן כבל: לא, אין לי שום רצון, תודה רבה, המסמך מונח כאן.

איתן כבל: אני רוצה להודות לך, חבר הכנסת יעקב מרגי, על העיקשות, אני רוצה להודות לכל אחד ואחת מכם.

איתן כבל: אני חושב שזה היה חוק שבאמת כמעט, או כל, השותפים שהיו בתהליך הזה סביב השולחן, נמצא קולם בתוך החוק הזה.

איתן כבל: מי יותר, מי פחות אבל אף אחד כאן סביב השולחן לא יכול לומר שקולו לא נשמע בתוך החוק הזה, שזה דבר יפה.

איתן כבל: היה קשה, לא פשוט כי מדובר באמוציות ואנשים - - -

יעקב פרי: ואת זה אפשר יהיה לבחון עוד 70 שנה.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: אני רוצה להודות לאתי, מרב ומשרד המשפטים מכול הלב, שבסוף היו לכם הכוח והיכולת – ועל זה נאמר "חונן לאדם דעת ומלמד לאנוש בינה" – לסכום בצורה מדויקת ומכובדת את כוונת המחוקק לכדי חקיקה.

איתן כבל: תודה לכולם, אני מקווה שעשינו טוב.

איתן כבל: ישיבה זו נעולה.