ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 369, 2017-02-21 09:00

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, אני אפתח את הוועדה.

מירב בן ארי: אני יודעת שיש הרבה בחוץ, כי יש עומס גדול.

מירב בן ארי: שלום וברכות אני צריכה להגיד.

מירב בן ארי: צורה טובה להתחיל איתה.

מירב בן ארי: נספר תיכף לכולם.

מירב בן ארי: אז קודם כל היום 21 בפברואר 2017, כ"ה בשבט תשע"ז.

מירב בן ארי: אני פותחת את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.

מירב בן ארי: הנושא הוא יצירת מרחב מוגן לנוער להט"ב במערכת החינוך וההשכלה הגבוהה, לציון יום הקהילה הגאה בכנסת.

מירב בן ארי: אז ראשית אני אתחיל מזה שאני כמובן מברכת את כל מי שהגיע לפה היום, את כל האורחים שלנו, את האורחים שבדרך, שלום גם לך.

מירב בן ארי: אני רואה פה הרבה פרצופים מחייכים, אז זה טוב לי.

מירב בן ארי: אני שמחה להיות חלק מיושבות הראש של השדולה הגאה בכנסת.

מירב בן ארי: אני מאד מאד גאה בעשייה שלנו, אבל גם גאה להיות חלק מהקהילה החשובה הזו, שמקדמת זכויות של צעירים, צעירות, מבוגרים, מבוגרים, שקשורים לקהילה הלהט"בית.

מירב בן ארי: מהיום שנכנסתי לכנסת אני לקחתי את הנושא הזה ברצינות, כי בעיני אם אני אהיה חברת כנסת חברתית, חשוב לקדם את כל המגזרים שבעיני לא מספיק מקבלים יחס שווה במדינת ישראל.

מירב בן ארי: לכן אלף זה הדיון השני שלי.

מירב בן ארי: אני ניהלתי כאן דיון גם בשנה שעברה.

מירב בן ארי: עכשיו אנחנו נעשה דיון המשך וכמובן נתחיל בבשורה שהיא מאד חשובה.

מירב בן ארי: נמצאות כאן את חברותי היקרות ממשרד החינוך, שבאמת פעם ראשונה מדינת ישראל – חשוב לומר את זה – זו ממש מהפיכה מבחינתי – שפעם ראשונה מדינת ישראל בעצם תאפשר לאותם גורמים שעד היום כבר היו בבתי ספר, כמובן לא בצורה מוסדרת אלא יותר מול מנהלים שזה מעניין אותם.

מירב בן ארי: הפעם, ותיכף יתייחסו אל זה גם משפ"י, יצא קול קורא למנהלי בתי הספר ובאמת אותם מנהלים יוכלו להזמין את הארגונים הגאים להעביר הרצאות לתלמידים ולצוותים החינוכיים.

מירב בן ארי: חשוב לציין את זה, כי זו פעם ראשונה שהמדינה תממן את זה.

מירב בן ארי: זאת אומרת הכסף באמת ילך לאותם ארגונים ששנים עבדו בהתנדבות או מה שנקרא במערוף של אחרים.

מירב בן ארי: אז אני שמחה שהייתי חלק מזה.

מירב בן ארי: אנחנו העברנו בתקנה מיוחדת ישירות מהאוצר לחינוך מיליון וחצי שקלים ואני מאד רוצה "שתבזבזו" אותם על בתי ספר ואני מאד מאד מקווה שבזה נוכל להתחיל לתת לתלמידים ולתלמידות להט"בים מרחב בטוח יותר בתוך בית ספר.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר מילה אחת אחרונה לפני שאני אתן למשרד החינוך לדבר.

מירב בן ארי: הרבה פעמים כשאתה נמצא כחבר כנסת, אתה מעביר כספים ואז איפה שהוא אתה לא יודע לאן זה מגיע, אבל באמת במקרה הזה עקבנו פה מול חנה שדמי והצוות של שפ"י, לוודא ברמה כזאת שהכסף מה שנקרא עובר נכון ושהארגונים קיבלו את הקול הקורא.

מירב בן ארי: אז ראשית אני קוראת לכל הארגונים לקחת חלק בקול הקורא, להציע את עצמם כשותפים וכמובן להיכנס לבתי הספר.

מירב בן ארי: חסר לכם אם עוד שנה לא בזבזתם את הכסף, כי אז אני לא אבקש.

מירב בן ארי: כי עכשיו נגיד שהכסף, להבדיל, של צעירים חסרי בית נגמר, אז בשבילי זה נהדר שאני צריכה לרדוף ולהשיג עוד.

מירב בן ארי: אבל שלא יהיה מצב שנתנו כסף ולא השתמשנו.

מירב בן ארי: תשמשו בו בצורה ראויה ותקבלו את הברכה שלי על זה, כי בעיני באמת באמת זה נושא חשוב מאד והמקום הראשון שממנו אנחנו צריכים להתחיל לטפל בכל מה שקשור לביטויים של אפליה, גזענות וכאלה, זה קודם כל בתוך בית הספר.

מירב בן ארי: אז ברכות לתכנית ולמשרד החינוך.

מירב בן ארי: כמובן ברכות לכם, שהגעתם ליום החשוב הזה, שהכנסת מציינת את יום הקהילה הגאה.

מירב בן ארי: זהו, בנימה אופטימית זו אנחנו נתחיל עם משרד החינוך.

מירב בן ארי: מי מציגה?

מירב בן ארי: איריס, בבקשה.

<איריס מנדה בן יעקב: איריס מנדה בן יעקב.

<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל אני מברכת על היום הזה.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להצטרף לברכות ולמחאה המאד מאד גדולה ורוצה להגיד לכם שיש לכם מזל שיש לכם את חברת הכנסת מירב בן ארי, שמאחורי הקלעים ולא מאחורי הקלעים לחצה ווידאה שבאמת אנחנו מוציאים את התקנה הזאת וזה לא פשוט להוציא תקנה כזו.

<איריס מנדה בן יעקב: יש המון בירוקרטיה סביב הסיפור הזה ובסופו של דבר הוצאנו קול קורא וכמו שמירב אמרה הארגונים יוכלו להיכנס.

<איריס מנדה בן יעקב: כמובן, ארגונים שייכנסו למסלולים שלנו, יש לנו מסלול של תכניות ומי שכמובן יעבור את המסלולים האלה יוכל להיכנס ואני ממש מקווה שתנצלו את הכספים האלה ושנבקש ממירב עוד.

<איריס מנדה בן יעקב: אז תודה רבה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה יום גדול וחגיגה גדולה.

מירב בן ארי: תתני לנו קצת את הפרטים מבחינת הקול הקורא, רק שנדע לפני כן, עם יותר ספציפיקציה.

מירב בן ארי: זאת אומרת ממתי זה התחיל לעבוד, איזה בתי ספר, מי הארגונים.

מירב בן ארי: בגלל שיש כאן הרבה ארגונים גאים והרבה חברה שגם מה שנקרא מעורים היטב בקהילה, אולי כמה פרטים, בכל זאת שיידעו.

<איריס מנדה בן יעקב: בסדר.

<איריס מנדה בן יעקב: אז אני רוצה להגיד שמשנה שעברה הקמנו שולחן עגול עם הארגונים הגאים שיש להם נגיעה בחינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: מי שהיה שותף איתנו זה איגי, חוש"ן, הבית הפתוח, שובל – שהיו חלק מהבית הפתוח וארגון מעברים שהצטרף אלינו אחר כך, ותהילה - - -

מירב בן ארי: איפה אלישע?

<קריאה: אלישע נמצא כרגע בדיון אחר.

<קריאה: אנחנו כאן.

מירב בן ארי: אתם חמודים, בסדר.

<איריס מנדה בן יעקב: השולחן העגול בעצם נועד למטרה ששם אנחנו ישבנו וחשבנו איך אפשר להעמיק את העשייה במערכת החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא שלא נעשית עשייה, אבל עדיין יש דרך ארוכה וישבנו וחשבנו יחד.

<איריס מנדה בן יעקב: כל הארגונים האלה, שישבו איתנו בשולחן העגול, הם למעשה הארגונים שגם יש להם נגיעה בחינוך וגם הם מכירים והם מבינים את המדיניות של משרד החינוך בנושא של לה"טבים.

<איריס מנדה בן יעקב: הקול הקורא יצא אתמול ויהיה פתוח עד ה-9 במרס, זאת אומרת למשך שבועיים.

<איריס מנדה בן יעקב: אם אנחנו נראה שאין מספיק דרישות, אנחנו כמובן נאריך את התאריך, שבתי ספר יוכלו להגיש בקשות לסדנאות לחטיבת ביניים ולחטיבה עליונה.

<איריס מנדה בן יעקב: בנוסף לזה, וזה חידוש מאד מאד גדול, הארגונים יוכלו גם להיכנס לצוותי החינוך של הגנים - - -

מירב בן ארי: כן, ראיתי את זה.

<איריס מנדה בן יעקב: בנושא של חינוך רגיש מגדר והתייחסות למשפחות הקשת, כדי שבמקומות מסוימים ולא רק גננות ידברו על אמא ואמא של שבת ואבא ואבא של שבת ולא רק התייחסות למשפחה ההטרו-סקסואלית.

<איריס מנדה בן יעקב: גם בבתי הספר היסודיים תיערך הכשרה לצוותים חינוכיים בנושא של נטייה מינית וזהות מגדרית; וזהו.

<איריס מנדה בן יעקב: ואני ממש מקווה שאנחנו - - -

מירב בן ארי: מה הקריטריונים של ארגון להיכנס?

מירב בן ארי: זאת אומרת מה הוא צריך בשביל לעמוד בקול הקורא ובשביל להיכנס לבית ספר?

<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל הוא צריך להירשם במאגר התכניות של המשרד.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: כל מי שיש לו קשר פה עם ארגון גאה והוא לא נמצא כאן, תרשמו לו את זה בבקשה, כדי שתוכלו להעביר לו את הפרטים.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו כבר יצרנו קשר והסברנו.

מירב בן ארי: כן, אבל יש הרבה פעמים ארגונים קטנים שאנחנו לא ממש בקשר איתם.

מירב בן ארי: אז חשוב לי לפחות שאם הם לא פה, שיעדכנו אותם.

<אושרה לרר שייב: אוקיי.

<אושרה לרר שייב: חשוב להגיד שבשביל להיכנס למאגר - - -

מירב בן ארי: רק מי שמדבר שיציג שם ותפקיד.

<אושרה לרר שייב: אושרה לרר שייב, ממונה על שוויון בין המינים בחינוך.

<אושרה לרר שייב: להיכנס למאגר התכניות זה ממש לא בעיה.

<אושרה לרר שייב: עושים בגוגל מאגר התכניות של משרד החינוך, נכנסים ואז יש כל מיני פרטים שצריך.

<אושרה לרר שייב: זה אורך 5, 10 דקות.

<אושרה לרר שייב: זה לא מסובך.

<אושרה לרר שייב: סליחה.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להוסיף שבאתר שפ"י-נט יש לנו ממש את כל המסמכים ואת כל הקריטריונים לכניסה לבתי ספר.

<איריס מנדה בן יעקב: חשוב לראות אותם, לעבור עליהם ולראות.

<איריס מנדה בן יעקב: אם באמת הארגונים האחרים עונים על הקריטריונים, אנחנו בשמחה נקבל אותם בברכה.

<איריס מנדה בן יעקב: יש לנו מסלולים – אושרה דיברה על מסלולים – יש מסלול ירוק, שזה בעצם מסלול בפיקוח שלנו וזה מסלול שאומר למנהלי בתי הספר שבעצם הפעילות הולמת ומתאימה למדיניות של משרד החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: יש גם מסלול כחול שכל אחד יכול להיכנס ושם זה עדיין לא בפיקוח שלנו, אבל אפשר לעבור מהמסלול הכחול למסלול הירוק, אבל מי שנכנס חייב להיות במסלולים.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת חייב להירשם.

<בל אגם: אז בפיקוח של מי זה?

<קריאה: כרגע רק חוש"ן, נכון?

מירב בן ארי: רגע, שנייה, שנייה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא בפיקוח של משרד החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: אפשר להירשם.

<איריס מנדה בן יעקב: זה עובד כמו שיטת בוקינג.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת אם אתם נכנסים ומנהלת בית הספר רואה שהפעילות טובה, אז היא ממליצה עליה לחברים ואם יש הרבה המלצות, אפשר להגיש אלינו בקשה ואז אנחנו מגיעים ורואים את התכנית ומעריכים אותה ובאמת מוודאים שהיא בהלימה למדיניות שלנו.

<איריס מנדה בן יעקב: זה כדי שאנחנו באמת לא רוצים שייכנסו כל מיני ארגונים שדוגלים בהמרה, שזה בניגוד למדיניות שלנו וכו'.

<איריס מנדה בן יעקב: אז בעניין הזה אנחנו כן מפקחים.

מירב בן ארי: בסדר גמור איריס.

מירב בן ארי: את רוצה להוסיף עוד משהו לגבי הנושא?

<איריס מנדה בן יעקב: ואנחנו כמובן ממשיכים בעשייה השוטפת שלנו.

מירב בן ארי: זו, אז בואי תגידי גם על זה.

<איריס מנדה בן יעקב: אוקיי.

<איריס מנדה בן יעקב: אז מה שאני רוצה להגיד שזה כמו שאמרת בהתחלה וזה חשוב, שהעשייה נעשית כל הזמן.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת חוש"ן ואיגי כן נכנסו עד היום ולא רק הם, לבתי הספר.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו ממשיכים להכשיר את צוותי החינוך שלנו בכל מיני דרכים – יועצות חינוכיות, מנהלים, מפקחים.

<איריס מנדה בן יעקב: יש כל מיני יוזמות מקומיות גם כמו למשל בתל אביב, שם יש קבוצה שהתכנסה וקראה לעצמה גאווה ודעה קדומה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה תלמידים להט"בים ולא להט"בים שמדברים ביניהם וחושבים יחד איך אפשר להעמיק את העשייה.

<איריס מנדה בן יעקב: כמובן סדנאות לתלמידים או על ידי היועצות או על ידי ארגונים, וכמובן אני מאד מקווה שהתקנה הזו תוכל להרחיב את העשייה וכמה שיותר תלמידים במערכת החינוך יוכלו להיכנס.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד עוד דבר, שאם יש פה אנשים מהחמ"ד, אז גם הנהגת החמ"ד התגייסה מאד לנושא וכל ההנהגה של חמ"ד, הרבנים של ההנהגה ישבו ואמרו אמירה בנוגע ללהט"בים, שהם חלק מהמערכת ושחייבים לדבר על חינוך למיניות.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת שגם בכל מיני סקטורים אנחנו עובדים על הנשוא ומנסים להכניס את הנושאים, גם במקומות שיותר קשה.

איציק שמולי: את יכולה להגיד מילה על האתגרים והבעיות?

איציק שמולי: כל מה שאתם עושים זה כמובן מבורך, אבל תני לנו איזה מיפוי מה קורה בתוך מערכת החינוך במבט רחב.

איציק שמולי: מה קורה במרכז לעומת הפריפריה, בעיות ייחודיות.

איציק שמולי: הנושא של הדיון זה יצירת מרחב מוגן.

איציק שמולי: בסופו של דבר איפה אנחנו עומדים ביחס למטרה הזאת?

<איריס מנדה בן יעקב: תראה, פרישה של מספרים אני לא יכולה לתת.

<איריס מנדה בן יעקב: אין לי פרישה של מספרים.

<איריס מנדה בן יעקב: אין לנו דבר כזה, אבל מה שאני כן יכולה להגיד, שמן הסתם במרכז יש יותר מודעות לנושא.

<איריס מנדה בן יעקב: בפריפריה יש פחות.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת שם יש אזורים מסוימים שהרבה יותר קשה להכניס את הנושא.

<איריס מנדה בן יעקב: ועוד פעם, זה נורא נורא תלוי אזור.

<איריס מנדה בן יעקב: יש אזורים שהמדריכות, ואני בעצם מנהלת את היחידה למיניות ומניעת פגיעה.

<איריס מנדה בן יעקב: יש לי מדריכים בכל אזור.

<איריס מנדה בן יעקב: הם אלה שמטמיעים את הנושא בקרב היועצות המפקחות על הייעוץ והמפקחות על הייעוץ בוחרות את הדרך להטמיע את הנושא.

<איריס מנדה בן יעקב: אז יש מקומות שזה יותר קל ויש אזורים שזה גם רץ לבד.

<איריס מנדה בן יעקב: תיכף דן מתיכון בליך, אני מקווה שהוא ידבר, והוא יספר על יוזמה שלו.

<איריס מנדה בן יעקב: יש גם יוזמות מקומיות בעיקר באזור המרכז, אבל לא רק.

<קריאה: מבחינת חוש"ן הפרישה הייתה מ - - -

<יהודית גידלי: רגע, רגע.

מירב בן ארי: שנייה, שנייה.

מירב בן ארי: אתה לא מדבר עד שאני לא נותנת זכות דיבור, סליחה.

מירב בן ארי: אני רוצה לסיים עם חבר הכנסת שמולי ועם איריס.

מירב בן ארי: מבחינת הפעילות שתהיה עכשיו, היום, כשאנחנו נמצאים בתוך בתי הספר זה בעיקר במרכז הארץ והמטרה היא שבעצם באמצעות הקול הקורא זה יתפרש לכל הארץ, לכל בתי הספר?

<איריס מנדה בן יעקב: כן.

<איריס מנדה בן יעקב: העדיפות היא, ובמידה ואנחנו נעבור, נגלוש מעל למיליון וחצי, אנחנו נצטרך לתעדף והתעדוף באמת יהיה לפי מדדי טיפוח.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת אנחנו כן נדאג שבפריפריה תהיה להם עדיפות מאשר לאזור המרכז, ויסלחו לי אזור המרכז.

מירב בן ארי: אוקיי, זה חשוב מאד.

מירב בן ארי: אני רוצה גם לציין משהו שלא אמרתי אותו בתחילת הדיון.

מירב בן ארי: נושא הדיון מתעסק גם עם משרד החינוך אבל גם עם ההשכלה הגבוהה ואנחנו גם נתייחס לזה, כי פעם שעברה לא התייחסנו לזה מספיק.

מירב בן ארי: אז היה לי חשוב לומר וגם הזמנו לפה נציגים של האוניברסיטאות והמכללות, לכן גם הם יהיו חלק מהדיון.

מירב בן ארי: ביקשת ממדריך שידבר, כשדיברת עכשיו.

<איריס מנדה בן יעקב: הוא לא מדריך, הוא מורה בתיכון בליך שהגיע להציג את היוזמה שלו.

מירב בן ארי: אוקיי, אז בואו נשמע.

מירב בן ארי: מי זה המורה?

מירב בן ארי: בבקשה אדוני.

מירב בן ארי: רק את שמך.

<דן סלייפר: שמי דן סלייפר, אני מורה בתיכון בליך ברמת גן.

מירב בן ארי: של איזו כיתה?

<דן סלייפר: אני מלמד ט' עד י"ב.

<דן סלייפר: נמצא כאן איתי תלמיד שלי לשעבר, יובל.

<דן סלייפר: אני מלמד פיזיקה, אזרחות, מחנך כיתה י"ב ובאתי באמת ביוזמה שהיא יוזמה מקומית.

<דן סלייפר: אני רק אציג את זה.

<דן סלייפר: אני לא מחלק - - -

מירב בן ארי: שלך?

<דן סלייפר: כן, יוזמה מקומית שלי.

<דן סלייפר: אני אספר את הסיפור בקצרה.

<דן סלייפר: בסוף כל מחזור בתיכון בעצם יוצא מצב שניגש אלי תלמיד שאומר לי שהוא לא הרגיש בנוח לצאת מהארון במהלך שנות הלימודים שלו בתיכון וזה קורה לי שנה אחרי שנה.

<דן סלייפר: כלומר לא פעם ראשונה שזה קורה.

<דן סלייפר: ואני הבנתי שאנחנו כמערכת צריכים לתת איזה שהוא מענה ממסדי, בעצם לספק את אותו מרחב בטוח שכולנו יושבים כאן ומדברים עליו.

<דן סלייפר: והתלבטתי מה אפשר לעשות ובעצם קיימת יוזמה כזאת בארצות הברית כבר מספר שנים – 5-6 שנים – שנקראת סייף-זון.

<דן סלייפר: מה שזה אומר שמורה, איש צוות, כל איש במערכת, בבית הספר עצמו, שמרגיש שהוא יודע לתת איזו שהיא תמיכה לנוער להט"בי או לנוער מתלבט, מקבל מדבקה כזאת, תולה אותה במשרד שלו.

<דן סלייפר: אגב, למורים בארצות הברית, לכל מורה יש משרד משלו.

<דן סלייפר: כיתה משלו.

<דן סלייפר: בארץ זה שונה.

<דן סלייפר: המורים הם אלה שנודדים בין הכיתות ולא התלמידים, אז בארץ יש מורכבות יותר גבוהה לסיפור הזה.

<דן סלייפר: עובר הדרכה ובעצם יודע לשמש אוזן קשבת לתלמידים מתלבטים בתוך המערכת וזה הרעיון.

<דן סלייפר: אני התחלתי עם הנושא הזה בבית הספר שלי, בתיכון בליך.

<דן סלייפר: זה תפס תאוצה.

<דן סלייפר: זה עובד יפה מאד.

<דן סלייפר: כרגע יש לנו מדבקות של מרחב בטוח בכל חדרי היועצות של בית הספר.

<דן סלייפר: אנחנו מדברים על בית ספר של 2,100 תלמידים.

<דן סלייפר: זה בית ספר עצום.

מירב בן ארי: ועד שאתה התחלת לא הייתה פעילות?

מירב בן ארי: מה הייתה הפעילות של הקהילה הגאה בבית הספר?

מירב בן ארי: בייחוד כשאתה בליך, אתה מרכז הארץ.

<דן סלייפר: אז אני אגיד לך.

<דן סלייפר: סליחה שאני אומר וזה יישמע אולי לא מפרגן, אבל חוש"ן היו אצלנו לפני שנתיים, בית הספר לא אהב את הפעילות של חוש"ן – שנתיים שלוש.

<דן סלייפר: החליט לא להזמין את חוש"ן שוב ומאז אין שום דבר שנוגע לקהילה בבית הספר.

<דן סלייפר: אני העליתי את זה בפני גורמים בחוש"ן, אמרתי להם חברה, יש כאן כמה נקודות שצריך פיין-טיונינג כדי להימנע ממצבים כאלה.

<דן סלייפר: אבל בכל מקרה, כן, היה איזה שהוא ואקום.

<דן סלייפר: רציתי להוסיף רק עוד דבר אחד קטן, מירב.

מירב בן ארי: כן, סליחה.

<דן סלייפר: מחר יש לי הרצאה בפני-.

<דן סלייפר: בוקר טוב יעל גרמן, מה שלומך?

יעל גרמן: בוקר טוב, אהלן דני.

יעל גרמן: אני רק שנייה רוצה לדווח שיש לנו 140 מוזמנים בחוץ והמנכ"ל לא מאשר יותר מ-200.

<קריאה: לפה, לוועדה?

<קריאה: לכנסת?

יעל גרמן: ליום הזה, כן.

יעל גרמן: הגיעו 340.

יעל גרמן: נותנים אישור ל-200 ומשאירים 140 בחוץ.

איציק שמולי: את רוצה שאני אכניס כמה עלי?

יעל גרמן: לא, יש להם אישורים.

מירב בן ארי: יש לנו אישורים, עשינו לכולם אישורים.

יעל גרמן: אני מתנצלת, זה פשוט, אני - - -

מירב בן ארי: עשינו לכולם אישורים.

איציק שמולי: אני אגיד שהם באו לפגישה אצלי במשרד.

יעל גרמן: צריך לתת להם להיכנס וזהו.

יעל גרמן: הם לא יכולים להישאר בחוץ.

מירב בן ארי: מי נמצא שם בכניסה?

יעל גרמן: שרן עכשיו הלכה לשם ואביבה שלי.

מירב בן ארי: גיא?

מירב בן ארי: בוא שנייה.

מירב בן ארי: שנייה רגע, בסדר?

מירב בן ארי: נראה מה נעשה עם הסיפור הזה של אנשים שנמצאים בחוץ, אבל אני לא יכולה לקום.

יעל גרמן: הפסקנו את דני באמצע, אז אני מתנצלת, דני.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: טוב, בסדר דני, בוא תספר לנו את מה שהתחלת.

מירב בן ארי: אז זה לא הסתדר ואז לא הייתה שום פעילות?

<דן סלייפר: כן.

מירב בן ארי: ואז בעצם נכנסת למין ואקום כזה.

<דן סלייפר: נכון, נכון.

<דן סלייפר: ושוב, זה צורך שעולה מהתלמידים.

<דן סלייפר: התלמידים ניגשים והתלמידים פונים ומשם זה הגיע.

<דן סלייפר: אני יכול להגיד לך שכרגע יש לנו את אותן מדבקות של מרחב בטוח בכל חדרי היועצות של בית הספר, שזה חמש יועצות.

<דן סלייפר: כל מנהלי השכבות, ארבעה מנהלי השכבות, ארבעה סגני מנהלי השכבות ועוד כמה וכמה אנשי צוות.

<דן סלייפר: כלומר יש לי כרגע בבית הספר – שבו יש 2,100 תלמידים – 15 חדרים פלוס מינוס של מרחב בטוח, של אנשי צוות שהתלמידים יודעים שהם יכולים לגשת לדבר איתם.

<דן סלייפר: בנוסף אנחנו מעבירים עכשיו שיעורי חינוך בנושא הזה, בכל הכיתות בבית הספר.

<דן סלייפר: אני מדבר על 60 כיתות.

<דן סלייפר: בנוסף המנהלת כמובן תומכת וכמובן ראשת אגף החינוך של העל יסודי בעיריית רמת גן.

<דן סלייפר: מחר יש לי הרצאה בפני פורום המנהלים של בתי הספר התיכוניים בעיר רמת גן והתכנית היא באמת להכניס את היוזמה הזאת לכל בתי הספר בעיר, כולל הממלכתי דתי שמגיעים לשמוע.

מירב בן ארי: איך העבודה שלך מול הרשות המקומית?

<דן סלייפר: אני בקשר עם אביבה מורן, שהיא יושבת ראש החינוך העל יסודי בעיר.

<דן סלייפר: היא תומכת.

<דן סלייפר: היא מקדמת.

<דן סלייפר: גם הייתה איזו שהיא כתבה במאקו שהיא מאד פרגנה ומאד חשבה שזה דבר שבאמת הגיע הזמן.

<דן סלייפר: זאת אומרת למה זה לא קרה עד עכשיו.

מירב בן ארי: ואיך העבודה שלך עם שפ"י?

<דן סלייפר: אז זהו, שאני בקשר עם איריס.

מירב בן ארי: כן.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה רגע לחדד שהיועצות של בית ספר בליך הן בקשר איתנו.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת הן סוכנות השינוי וזה שלא נכנס גורם כמו חוש"ן או איגי או כל גורם אחר, זה לא אומר שלא נעשית פעילות בבית ספר.

<איריס מנדה בן יעקב: יש פעילות בכישורי חיים בנושא של חינוך מיני וחינוך לחיי משפחה ושם יש יועצות שהן אלה שבוחרות להעביר את הנושא לתלמידים.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת זה לא שלא נעשה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא שיש ואקום.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה עוד לציין שבמחוז תל אביב דווקא בחרו את התכנית למיניות כיעד בתכנית העבודה שלהם לשנתיים.

מירב בן ארי: יפה.

מירב בן ארי: טוב, כל הכבוד, יוזמה מאד חשובה.

מירב בן ארי: אתה רוצה שנשמע גם את התלמיד שלך?

מירב בן ארי: מה, אתה לא זוכר שלא באים עם מסטיקים לשיעור?

מירב בן ארי: תגיד לנו שתי מילים על התכנית של המורה שלך ואת שמך.

מירב בן ארי: יובל, נכון?

<דן סלייפר: הוא פה בעניין אחר, אבל זה בסדר גמור.

מירב בן ארי: נשמע את הצד של התלמיד.

מירב בן ארי: בוועדת חינוך אנחנו מאוזנים.

<דן סלייפר: לא, אני אומר שהוא מגיע מתוך מקום אחר, למיטב הבנתי, כי הוא שוחח איתי לפני זה.

<יובל סיני: כן, ואני גם רוצה מעבר למה ש - - -

מירב בן ארי: יובל?

<יובל סיני: יובל סיני.

<יובל סיני: אני אומר שהייתי רוצה מעבר להגיד על התכנית של דני שהיא מאד תורמת, אני רוצה להגיד גם עליה וגם על נושא אחר, אז תגידי לי אם עכשיו או אם בשלב יותר מאוחר של הדיון.

מירב בן ארי: שתי דקות יש לך עכשיו, זהו.

מירב בן ארי: לא מאוחר, לא יותר.

מירב בן ארי: יש פה בערך מאה איש שצריכים לדבר.

מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שלך פה, נכון?

<יובל סיני: כן.

מירב בן ארי: אז אין זמן.

מירב בן ארי: שתי דקות.

מירב בן ארי: דבר על כל מה שאתה רוצה.

<יובל סיני: אוקיי, בסדר גמור.

<יובל סיני: אז שלום לכולם.

<יובל סיני: שמי יובל סיני, אני תלמיד כיתה י' בבית ספר תיכון בליך ברמת גן.

<יובל סיני: בלשון כחלק מאיזו שהיא עבודה שמרכיבה את הבגרות - - -

מירב בן ארי: באיזו כיתה אתה?

<יובל סיני: בכיתה י'.

<יובל סיני: היינו צריכים לכתוב מאמר עמדה על נושא שכואב לנו במדינה, שאנחנו מרגישים שהוא שגוי ולא צודק ונושא המאמר שלי, שבו השקעתי שבועות ארוכים הוא חוסר השוויון המשווע כלפי הקהילה הלהט"בים בנושאים של הכרה, פונדקאות, אימוץ, נישואים, אמירות כלפי הקהילה וזה רק חלק מהדברים.

<יובל סיני: כילד למשפחה גאה שמכילה בתוכה שני זוגות הומוסקסואליים שקרובים אלי מאד, החלטתי שאני לא מוכן יותר לשתוק ולכן הגעתי גם לכאן, לבית המחוקקים הישראלי.

<יובל סיני: אינני הומוסקסואל, אינני לוחם במאבק זה למען עצמי.

<יובל סיני: אני לוחם במאבק הזה למען אותה הקהילה, למען חבריי ולמען משפחתי ובגלל החשיבות של הנושא ובגלל שמותר לנו לשאוף לצדק ולליברליזם.

<יובל סיני: האמצעי הבסיסי ביותר להנחלת ערכים צודקים, שוויוניים, הגונים וחשובים הוא חינוך.

<יובל סיני: אז אם מדברים על חינוך אני רוצה להקדיש ממש מספר שניות לשר החינוך ואני רוצה לצטט כמה מחברי הכנסת שחברים במפלגתו של שר החינוך: חמור יותר ממעשי בהמות, קבוצה של סוטים, חולים, לא נורמאליים, הורסי עולם ומספר 9 ברשימתו, שאמר אני הומופוב גאה.

<יובל סיני: שר החינוך היום זה נפתלי בנט, הוא עומד בראש מפלגה שחלק מחבריה - - -

מירב בן ארי: כן, אבל תשמע.

מירב בן ארי: אני לא רוצה שתלך לדיון הזה, כי לא מתאים לי לבוא ולהשמיץ אף אחד בדיון הזה.

<יובל סיני: זה לא בכוונה כזו.

מירב בן ארי: לא, אני יודעת בדיוק, תאמין לי, אני חיה איתם בתוך הקואליציה הזאת.

מירב בן ארי: בוא תתקדם, באמת.

מירב בן ארי: זה לא מתאים לא בוועדת חינוך ולא מתאים לי לדיון.

מירב בן ארי: אין לי ספק שהרבה פה חושבים את הדברים שאתה אומר, אבל אני מבקשת ממך להתמקד בעניין, פחות להיכנס עכשיו לביטויים חשוכים והומופובים שלצערי אנחנו מכירים בלי סוף.

<יובל סיני: אוקיי, אז אני רוצה להתקדם.

מירב בן ארי: אנחנו בחצי הכוס המלאה.

מירב בן ארי: באיך לשפר את המצב.

מירב בן ארי: באיך למנוע את הביטויים האלה, לא איך להנציח אותם.

מירב בן ארי: אז תתקדם.

<יובל סיני: אני מבין, אני מתנצל.

<יובל סיני: כששאלתי את ערן, חבר טוב שלי, הומוסקסואל מוצהר כבר שלוש שנים על ההרגשה שלו לשמוע בתחילת דרכו את השימוש הגורף במילה הומו כביטוי גנאי במסדרונות בית הספר ובכל מקום, הוא ענה לי – הייתי נרתע מאד בכל פעם מחדש.

<יובל סיני: זה היה נותן לי תזכורות לגבי עצמי.

<יובל סיני: אולי אני לא שווה מספיק.

<יובל סיני: אולי אני לא נורמאלי.

<יובל סיני: איך אני יכול לשתף את עובדת אהבתי לגברים, כשאנשים משתמשים בזה כמילת גנאי?

<יובל סיני: זה פשוט לא יוצא מהראש וכואב.

<יובל סיני: ולי כואב בשבילו ובשביל אותם נערים רבים.

<יובל סיני: אז אותם נערים ונערות ששומעים במסדרונות בית ספרם דברים דומים לאלה, יחושו את ההרגשה הכי רחוקה ממרחב בטוח ומוגן שאנחנו מדברים עליו פה.

<יובל סיני: הם ירגישו שמערכת החינוך לא יכולה לספק להם אותו.

<יובל סיני: אז איך מתקנים וכיצד פועלים?

<יובל סיני: שוב, אז הכל מתחיל ונגמר בחינוך.

<יובל סיני: המסר החיובי של הבנה, סובלנות ופלורליזם, צריך וראוי שיועבר בצורה יותר מורחבת על ידי משרד החינוך, זאת מתוך תפיסה תמימה שרוב גילויי ההומופוביה אינם נובעים משנאה, אלא יותר מחוסר ידע ומפחד.

<יובל סיני: עד היום במהלך 10 שנות לימודי, כי תמיד בפעם הראשונה שנתקלתי בדמות גאה מוצהרת, מלבד משפחתי, הייתה המורה לפיזיקה, דני סלייפר, שאני רק אגיד מילה על התכנית.

<יובל סיני: אני חושב שזה שינוי גדול מאד בכל מה שהיה עד עכשיו בתפיסה של בית הספר כלפי הקהילה הגאה.

<יובל סיני: אני חושב שזה אחד הצעדים ה - - -

מירב בן ארי: רק שנייה, תעצור, תנשום שנייה רגע.

מירב בן ארי: עד שפגשת את הפעילות של המורה שלך, לא נחשפת לפעילות בתוך בית הספר?

<יובל סיני: שום דבר ואני רוצה עכשיו גם להרחיב על זה.

<יובל סיני: שעד אז היו רק שמועות על מורה בבית ספר היסודי ואף אחד לא דיבר על זה ורק דיברו עליו מאחוריו.

<יובל סיני: אם יגיעו מורים ומחנכים מקהילת הלהט"ב שיהיו מחוץ לארון, אם תהיה הסברה נכונה וחינוך לקבלה כבר מגיל קטן בבית הספר היסודי, זה יוכל מאד מאד להשפיע בטווח הארוך.

<יובל סיני: אם תלמיד בכיתה ג' יבין הוא לא יכול להשתמש במילה הומו ובמילה לסבית כביטוי גנאי, הוא לא יעשה את זה עד לשארית חייו, גם הוא וגם חבריו.

<יובל סיני: בנוסף, במהלך 10 שנות לימודיי, לא נתקלתי מעולם בדמות גאה גם במהלך הלימודים.

<יובל סיני: לא הוסבר לי ולא קיבלתי ידע מעולם על אותה הקהילה הגאה.

<יובל סיני: לא היה ולו אזכור קטן בנושא.

<יובל סיני: אם המורים יפתחו את הנושא והנושא ידובר כבר מגיל צעיר, אם בספרי הלימוד ידובר גם על משפחה אחרת, משפחה חדשה, שהיא לא רק המשפחה הרגילה וההטרו סקסואלית.

<יובל סיני: אם בספרי הלימוד באזרחות, במורשת ישראל, בספרות ובהיסטוריה ובשאר המקצועות יוזכרו דמויות גאות ששינו, שהשפיעו, שאפשר ללמוד מהן, הדבר יוביל ללא ספק לשינוי התפיסה הכללית.

<יובל סיני: כמו כן, במהלך ארבע השנים בהן אני מקבל שיעורי חינוך מיני מיוחדים במסגרת בית הספר, לא היה ולו משפט אחד על אהבה חד מינית ויחסים חד מיניים.

<יובל סיני: זאת אומרת שגם החינוך המיני של משרד החינוך, מחנך אותנו כאילו היחסים הנורמטיביים היחידים שקיימים הם יחסים הטרו סקסואליים.

מירב בן ארי: מילה אחרונה, כי הזמן נגמר כבר ממזמן, אבל לא משנה.

מירב בן ארי: שורה אחרונה, אין מה לעשות.

מירב בן ארי: יש פה עוד הרבה שצריכים לדבר היום.

<יובל סיני: אוקיי.

<יובל סיני: אז המסקנה החד משמעית המתבקשת היא שמשרד החינוך מוכרח לאמץ ולהכניס לכל התכניות השנתיות המועברות לתלמידים, למורים, למחנכים וליועצות, גם תכנים נגד הומופוביה.

<יובל סיני: על משרד החינוך לקחת אחריות ישירה על העברתם של תכנים אלה ולא להשאיר את הסוגיה לפתחן של הרשויות המקומיות להחליט אם ובאיזה מינון להעביר תכנים אלה בהתאם להחלטת מקבלי ההחלטות בעיר או עמדות אישיות.

<יובל סיני: רק כשזה יקרה תהיה תקווה לעתיד ורוד ויותר ולעתיד צבעוני יותר.

<יובל סיני: אני קורא לכל הנוכחים כאן, הקשורים למערכת החינוך והאחרים לה, חברי וחברות הכנסת הנכבדים והגורמים במערכת – עימדו איתנים במאבק נגד ההומופוביה והמפתח למאבק החשוב הזה הוא חינוך, כמו שאמרתי קודם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עכשיו אני רוצה רגש להדגיש לכולכם.

מירב בן ארי: כל מי שמדבר, שתי דקות.

מירב בן ארי: זהו.

מירב בן ארי: היה כאן נאום חוצב להבות של עשר דקות, אבל הוא כל כך התכונן, לא יכולתי לעצור אותו, למרות שמדי פעם נדחפתי לך.

מירב בן ארי: שתי דקות, חברים.

מירב בן ארי: זה נושא חשוב.

מירב בן ארי: לכולכם יש דברים חשובים לומר, אבל אני רוצה לשמוע את כולם.

מירב בן ארי: אז תודה רבה על כל מה שאמרת, גם אם באתי ואמרתי לך את דעתי כאן, אמרת דברים חשובים מאד, משמעותיים מאד וזה מאד חשוב לנו כוועדת חינוך לשמוע מהשטח מה קורה.

מירב בן ארי: אז תודה שבאת והתכוננת.

מירב בן ארי: חבר הכנסת שמולי, אתה רוצה להתייחס?

איציק שמולי: עוד מעט.

מירב בן ארי: אז אני רוצה בבקשה לדבר גם קצת על האוניברסיטאות והמל"ג.

מירב בן ארי: מי מדבר, ליאת?

מירב בן ארי: חשוב לציין פה גם שהשנה פתחנו עוד 23 תאים גאים בתוך האוניברסיטאות והמכללות והתאים הגאים האלה גם הם פעם ראשונה הם במימון של המדינה.

מירב בן ארי: גם הם היו עד עכשיו בהתנדבות או זכו לכל מיני כספים כאלה ועכשיו יש לנו באמת במכללות ובאוניברסיטאות וזה חשוב מאד.

מירב בן ארי: בבקשה, ליאת.

<ליאת הלבץ: אני אדבר רק חצי דקה.

<ליאת הלבץ: ליאת הלבץ, מנהלת קשרי ממשל בהתאחדות הסטודנטים הארצית.

<ליאת הלבץ: אני אתן שתי מילים ואז אתן לשי את הזכות, מכיוון שהוא באמת עושה את המלאכה.

<ליאת הלבץ: ההתאחדות הפעילה ביחד עם האגודה פעילות בקמפוסים, תאים גאים.

<ליאת הלבץ: שמחנו באמת לראות את ההירתמות של חברת הכנסת בן ארי לנושא הזה והצלחנו לגייס כסף ממשלתי לדבר הזה בפעם הראשונה.

<ליאת הלבץ: שמחה גדולה שהצליחה להביא לפעילות באמת נרחבת ברחבי הארץ, בקמפוסים, במכללות, באוניברסיטאות.

<ליאת הלבץ: הדבר העיקרי שראינו מתוך הדבר הזה זה את הביקוש.

<ליאת הלבץ: ברגע שאתה מתחיל ככה לעשות פעילות יותר רחבה בשטח, אתה מצליח לגלות יותר את הצרכים ולגלות באמת עד כמה הסטודנטים צמאים לפעילות בנושא הזה וכמה הקמפוסים באמת צריכים עוד התייחסות לקהילה הזו.

מירב בן ארי: את יודעת כמה תאים גאים יש היום?

<ליאת הלבץ: כרגע יש 23.

מירב בן ארי: סך הכל.

<ליאת הלבץ: 23 קמפוסים בפרישה ארצית וזהו, ונראה לי שאני אתן לשי את הכבוד, כי הוא מכיר את זה יותר לעומק.

מירב בן ארי: בבקשה שי, תציג את השם והתפקיד שלך.

<שי ברמסון: אני שי ברמסון, אני מנהל שותף באחווה הסטודנטיאלית הגאה וחבר ועד מנהל באגודת הלהט"ב.

<שי ברמסון: כמו שליאת אמרה וגם את אמרת, יש לנו היום פעילות ב-23 קמפוסים, כאשר חשוב לציין שיש קמפוסים שלא נכנסנו אליהם, כי לא היו מספיק מלגות.

<שי ברמסון: כלומר יש דרישה לפעילות הזאת - - -

מירב בן ארי: ספר לנו מה המשמעות בקמפוס שכן קיבל כסף.

<שי ברמסון: המשמעות לצורך העניין, בקמפוס פריפריאלי עכשיו שקיים לדוגמא במכללת ספיר, אלף יש מענה לסטודנטים הלהט"בים בקמפוס, גם לפניות שלהם, גם להקמה של קבוצה חברתית ומצד שני יש פעילות איכותית בקמפוס כלפי חוץ, כלפי כלל הסטודנטים במכללה, שעוסקת בקהילה הגאה.

מירב בן ארי: בעצם הסטודנטים מקבלים מלגות ואז הם עושים פעילות?

<שי ברמסון: אז מרבית המנחים והמנחות שלנו באמת מקבלים מלגה עבור הפעילות ואז הם גם מפגישים קבוצה חברתית וגם מקיימים כנסים ואירועי גאווה בחודש הגאווה בחודש יוני והכל בזכותך.

מירב בן ארי: יפה, תודה.

מירב בן ארי: רגע, זה אומר שבתמורה למלגה הם יעשו פעילות בחודש יוני בתוך הקמפוס - - -

<שי ברמסון: כן.

מירב בן ארי: וגם באופן קבוע אפשר לבוא, להתייעץ.

<שי ברמסון: וגם יש קבוצה שנפגשת.

<שי ברמסון: הם מפגישים קבוצה.

מירב בן ארי: באופן קבוע.

<שי ברמסון: וגם יש עוד כנסים ואירועים שעושים במהלך השנה, שכלל הסטודנטים נהנים מהם.

מירב בן ארי: יפה מאד.

<שי ברמסון: זהו, רציתי גם לדבר על האפליה בהשכלה הגבוהה.

<שי ברמסון: אז יש מקרים שמגיעים אלינו תוך כדי פעילות, שהגיעו גם בשנים האחרונות, שהגיעו גם אלי.

<שי ברמסון: אני גם באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, אז יצא לי גם לקבל כאלה מקרים שבעצם יש אפליות או מקרים של להט"בופוביה וגילויים שלה מצד סגל בכיר.

<שי ברמסון: זה הכל כזה בשקט ובחדרי חדרים שמדברים על איזה שהוא סטודנט ואז בעצם הוא יודע שכבר אין לו סיבה עכשיו לבוא ולהגיש מועמדות למסלול מורחב, לבוא ולהיכנס למסלול מצטיינים.

<שי ברמסון: כל מיני תלונות שפתאום, ברגע שסטודנט מגיש עבודה או סמינריון על הקהילה הגאה, פתאום מוגשת נגדו תלונה בערכאות של המוסד לגבי זיוף של טופס נוכחות או העתקת שיעורי בית; ואז פתאום, כשכתבנו כתב יחד איתו, שאנחנו נוציא את כל זה החוצה בגלל להט"בופוביה, אז התלונה נמחקת ולא יודעים כלום.

<שי ברמסון: בהסכם עם הסטודנטים האלה – וכבר כמה מקרים כאלה היו – אז הכל מושתק והם לא מספרים לאף אחד כדי שהם יסיימו את הלימודים שלהם כמו שצריך.

<שי ברמסון: כי הערכאות האלה מאד דרקוניות, הן יכולות לבטל זכות של בן אדם ללמוד בכל מוסד להשכלה גבוהה בארץ על סמך זה.

<שי ברמסון: זה גם עבירה פלילית, לצורך העניין זיוף.

מירב בן ארי: איפה הסטודנט שמרגיש שהוא מופלה בגלל הנטייה המינית שלו יכול להתלונן?

<שי ברמסון: אז כאלה רק לאיזה שהוא נציב קבילות שיש בכל מוסד, במידה וקיים.

<שי ברמסון: היינו מעדיפים שכמו שיש ממונה על הטרדות מיניות בכל קמפוס, צריך שיהיה ממונה גם על נושא קהילת הלהט"ב בכל קמפוס, לאפליות כאלה.

מירב בן ארי: בזה נוכל לטפל.

<שי ברמסון: מעולה.

<שי ברמסון: תודה רבה.

מירב בן ארי: זו נקודה חשובה.

<שי ברמסון: נושא נוסף שיש מכללות וקמפוסים נוספים שאנחנו לא כל כך מצליחים להיכנס אליהם בגלל התנגדויות של המוסד עצמו, של הנשיאות של המוסד.

<שי ברמסון: למשל מקומות שבהם טוענים – לא, לא, זה פוליטי, אנחנו לא רוצים את זה.

<שי ברמסון: או רוב המכללה שלנו דתיים, זה לא מתאים.

<שי ברמסון: כל מיני כאלה תירוצים.

מירב בן ארי: טוב, שי, לאור העובדה שאתה מעורה, אז אני אשמח שתעביר לי קודם כל רשימה של הקמפוסים שבהם לא רק שאין פעילות, יש התנגדות.

מירב בן ארי: ולנושא של הטרדות מיניות, זה כבר משהו שפתרנו במסגרת אחרת, אז אפשר לבקש גם עכשיו מהמכללות.

<שי ברמסון: מעולה.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: תודה.

<ליאת הלבץ: מירב, אני יכולה להוסיף רק עוד מילה קטנה?

מירב בן ארי: כן, ליאת.

<ליאת הלבץ: אני מחזקת מאד את הדברים של שי, במיוחד באמירה הזו שיש קמפוסים שטוענים שזה פוליטי.

מירב בן ארי: לא, זה משהו שאנחנו יכולים לפתור גם ברמה של מכתב למוסד.

מירב בן ארי: זה לא קשור בכלל לעניין של פוליטיקה.

<ליאת הלבץ: זהו.

<ליאת הלבץ: בקמפוסים אפשר לעשות פעילות פוליטית והאמירה הזאת היא בעייתית בעצם ה - - -

מירב בן ארי: בסדר גמור.

<ליאת הלבץ: תודה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה גברתי יושבת הראש.

דב חנין: ברוכים וברוכות הבאים לכולכם ולכולכן.

דב חנין: אני מתנצל על כך שהגעתי באיחור, פשוט היום הזה מתנהל במקביל בעוד כמה ועדות ויש לנו גם את יום העוני היום במקביל בכמה ועדות, אז אנחנו מנסים להתחלק בין הדיונים ובין הוועדות.

דב חנין: הדיון הזה הוא דיון מאד מאד חשוב ואני רוצה להתחיל בחלק החיובי והאופטימי ואחר כך לדבר על הבעיות והקשיים, ואני מדבר על הבעיות והקשיים מהזווית שלנו בכנסת.

דב חנין: בכנסת הקודמת הייתה לי הזכות להעביר את החוק לדעתי הכי משמעותי, שעוסק בהגנת קהילות הלהט"ב שעבר בכנסת הקודמת, וזה החוק שאוסר על אפליה מטעמי נטייה מינית וזהות מגדרית במערכת החינוך.

דב חנין: החוק הזה הוא חוק מהפכני.

דב חנין: אנחנו מאז עוסקים הרבה מאד במעקב אחרי ההפנמה שלו בתוך מערכת החינוך.

דב חנין: כי העברה של חוק בכנסת היא כמובן דבר דרמטי ומשמעותי, אבל לא פחות חשוב, אחרי שמעבירים את החוק בכנסת, לגרום לכך שמערכת החינוך בכל החוליות שלה, בכל הגוונים שלה, בכל הזרמים שלה, בכל המגוון הגדול שקיים בתוכה, תפנים את החוק הזה.

דב חנין: אני אומר לכם שאנחנו עדיין נמצאים בעיצומו של המהלך.

דב חנין: אנחנו כאן צריכים את עזרתכם.

דב חנין: אתם – אני מדבר במיוחד לתלמידים שנמצאים כאן ולמורים שנמצאים כאן – אתם צריכים לדעת שככל שאנחנו מדברים במערכת החינוך, החוק עומד בצדכם.

דב חנין: החוק עומד לצדכם.

דב חנין: החוק מחייב איסור מוחלט על כל סוג של אפליה, כל סוג של פגיעה בשוויון גם מטעמים של נטייה מינית וגם מטעמים של זהות מגדרית.

דב חנין: אגב, זו הפעם הראשונה שהצלחנו להכניס לחקיקה ישראלית את הזהות המגדרית כקונספט חדש ואחר.

דב חנין: אז פה שאלת ההפנמה היא שאלה מאד מאד משמעותית.

דב חנין: אני רוצה להגיד שמהדיון שהיה לנו בשנה שעברה ועד היום בנושא הזה, אני מרגיש התקדמות מסוימת, אבל אנחנו גם רוצים לדעת על מה לא טוב.

דב חנין: איפה אתם רואים שהדברים עדיין לא מספיק מתקדמים.

דב חנין: אז גם במסגרת הדיון הזה, אני מניח שתעלו את הדברים וגם לא רק במסגרת הדיון הזה, אנחנו נשמח לקבל התייחסויות בכתב אם לכתובתה של הוועדה או לכתובתי או לכתובתם של חברי הכנסת שנמצאים כאן.

דב חנין: אנחנו מעוניינים לדעת איפה הקשיים נמצאים ואיפה החוק עדיין לא מופנם.

דב חנין: העברה של חוק כזה, אמירה עקרונית כזאת של הכנסת, היא אמירה רבת משמעות לגבי מערכת החינוך והיא צריכה להדהד במערכת החינוך בכל המובנים.

דב חנין: מכאן לקשיים ולבעיות.

דב חנין: את אותו מהלך שעשינו במערכת החינוך, שזה אם תרצו החלק הכי הכי קשה.

דב חנין: אתם מעלים לנגד עיניכם את המגוון הגדול מאד שקיים בתוך מערכת החינוך ואת הקושי המאד גדול להעביר כזה חוק על כל הצורות והזרמים והעושר והפלורליזם שקיים בתוך מערכת החינוך ואת זה הצלחנו לעשות במאבק מאד מאד קשה בכנסת הקודמת.

דב חנין: אנחנו ניסינו לעשות וחשבנו שזה יהיה הרבה יותר קל ביחס לסטודנטים, להכניס את אותה הוראה של איסור על אפליה מטעמי נטייה מינית וזהות מגדרית, גם בחוק זכויות הסטודנט.

דב חנין: זה היה נראה לנו דבר פשוט וקל.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על חוק זכויות הסטודנט אנחנו לא מדברים על זרמים באוניברסיטאות ובמכללות, שהם זרמים שמבחינת השקפת העולם המהותית שלהם, יש להם קושי עם הדבר הזה.

דב חנין: אנחנו לא מכירים מכללות ואוניברסיטאות כאלה.

דב חנין: לכאורה זה היה צריך להיות החלק הקל, אבל אנחנו נתקלנו ואני אומר את זה בהרבה כעס, בהתנגדות נחרצת של הממשלה, של ועדת שרים לענייני חקיקה, לחקיקה הזאת.

דב חנין: וזה מרגיז.

דב חנין: זה מרגיז.

דב חנין: זה מרגיז וזה מקומם.

דב חנין: ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בכל ביקור בחוץ לארץ מתהדר ביחס הליבראלי של מדינת ישראל לקהילות הלהט"ב.

דב חנין: מצוין שהוא מתהדר בזה, אבל אנחנו רוצים שמאחורי ההתהדרות הזאת, יהיו גם עובדות.

דב חנין: זכויות הלהט"ב זה לא איזו שהיא סחורה לייצוא שאנחנו רוצים להתגאות בה בפני העולם.

דב חנין: זה קודם כל משהו שאנחנו מחויבים לעצמנו, אצלנו, בבית.

דב חנין: וההתנהלות הזאת היא התנהלות מקוממת, מרגיזה ובאמת מעוררת-.

דב חנין: טוב, אני אעצור בזה כי אני לא רוצה להגיד לכם מה היא בדיוק מעוררת אצלי.

דב חנין: אני יכול רק להגיד לכם שאלכסנדר ינאי אמר לרעייתו, שלומציון - - -

מירב בן ארי: דב, רק שורה אחרונה.

דב חנין: אני מסיים.

דב חנין: במילא אני צריך לרוץ לעוד דיון.

דב חנין: אמר לרעייתו שלומציון כעצה ככה לחיים, הוא אמר לה אל תתייראי לא מן הפרושים ולא מן הצדוקים, אלא תתייראי רק מהצבועים.

דב חנין: רק מהצבועים, אלא שעושים מעשה זמרי ומבקשים שכר כפינחס.

דב חנין: זה מה שאמר אלכסנדר ינאי לשלומציון ואני מציע את זה לכולנו.

דב חנין: אנחנו כולנו יודעים לריב עם חרדים או עם כל מיני דתיים שמרניים, שהם לא מוכנים להכיר בזה.

דב חנין: זה, חברים, החלק הקל.

דב חנין: עזבו.

דב חנין: איתם הוויכוח הוא ויכוח שלא נוכל באמת להתקדם ממנו, אבל הם לא קובעים.

דב חנין: אם לצידם לא היו עומדים הצבועים – הצבועים הם הבעיה הכי גדולה.

דב חנין: ולחשוף את הצביעות, לחשוף את הצבועים ולתקוף אותם ולבקר אותם – אני חושב שזו המשימה החשובה שאנחנו כולנו צריכים לעשות ביחד.

דב חנין: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת חנין.

מירב בן ארי: ניתן לחוש"ן ואחרי זה חברת הכנסת גרמן.

מירב בן ארי: נעשה מין פינג-פונג כזה.

מירב בן ארי: בבקשה, יש פה סדר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: בוקר טוב.

מירב בן ארי: את לא היית כאן בהתחלה, אז כבר דיברנו על הקול הקורא, אז שתדעי.

<יהלי בן עמי ויטנברג: כן, אז דיברתם, אז מה?

<יהודית גידלי: סליחה, מי הדוברת?

מירב בן ארי: יהלי, ארגון חוש"ן.

<יהלי בן עמי ויטנברג: חבר'ס, אני חייבת להגיד משהו.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אני חושבת שיש מערכת יחסים מאד נכונה שהתנהלה כאן בשנה-שנתיים האחרונות, שזו מערכת יחסים נכונה בין מגזר שלישי, שצריך לבעוט, שצריך לבוא ולהגיד מה הצרכים בשטח, הפוליטיקאים, שצריכים להניע ולדחוף והמגזר הראשון שצריך לבצע ויש עוד עבודה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אני אתייחס בדקה השנייה שתהיה לי למערכת החינוך.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אבל אני חייבת את הדקה הראשונה להקדיש להצלחות ולפרגון למי שעשו וקידמו בשנה האחרונה את מצבנו.

<יהלי בן עמי ויטנברג: בראש ובראשונה מירב בן ארי יקירתי, אהובתי – תודה רבה.

מירב בן ארי: חמודה.

מירב בן ארי: לא, אין מחיאות כפיים בוועדה.

מירב בן ארי: תודה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לך.

<יהלי בן עמי ויטנברג: יש מקרים חריגים, את לא צריכה לקום.

מירב בן ארי: אני כבר מוגבלת.

<יהלי בן עמי ויטנברג: את יכולה לנוח.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לך ולשר כחלון.

<יהלי בן עמי ויטנברג: חברה, תקשיבו, התקנה הזאת - - -

מירב בן ארי: לא תכננו את זה, כן?

<יהלי בן עמי ויטנברג: לא, לא.

<יהלי בן עמי ויטנברג: התקנה הזאת זה משהו באמת היסטורי.

מירב בן ארי: בלי הבטן, בסדר?

<יהלי בן עמי ויטנברג: עם הבטן, תתגאי, מה קרה?

<יהלי בן עמי ויטנברג: מותר לנו להיות שמנות בהיריון, זה טוב.

<יהלי בן עמי ויטנברג: בקיצור, יש פה באמת משהו היסטורי שקורה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: יש פה אמירה של הממסד שאומר אנחנו מטפלים בנושא הלהט"בופובי בתוך המערכת, לא מפרגנים מהצד.

<יהלי בן עמי ויטנברג: תומכים בגדול, שמים על זה כסף.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה בראש סדר העדיפות.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז זה דבר ראשון.

<יהלי בן עמי ויטנברג: דבר שני, משרד החינוך בדרך כלל נחבט בוועדות על ימין ועל שמאל וגם אני הייתי שותפה לזה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: כמו שאמרתי, זה תפקידי במערכת, כי זה גורע מניע.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אבל הפעם אני חייבת לתת תעודות הוקרה מכל הלב לחנה שדמי מנהלת שפ"י ולאיריס מנדה בן יעקב, המנוע לדבר הזה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה חמש שנים שלא קרה כלום עם התקנה ובליווי מאד מאד צמוד, אני יודעת מה זה דרש.

<יהלי בן עמי ויטנברג: היא יכלה לבחור גם לא לעשות.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז תודה גדולה גם על השולחן העגול וגם על התקנה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה נהדר, באמת.

<יהלי בן עמי ויטנברג: עוד בשורה שהיא מאד מאד גדולה ולא נמצאת פה, שהיא קשורה למינהל עובדי ועובדות הוראה, שכל פעם אנחנו אומרים שצריך להכניס לסילבוס נושאים שקשורים לנטייה מינית, זהות, מגדר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לא הגיוני שמורה לא יידע מה זה טרנס, בי וכו'.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז חבר'ס, באוגוסט הקרוב, ככל הנראה, מינהל עובדי הוראה הולך לחייב את כל המכללות ואת כל החוגים האקדמאים להכשרת מורים, יועצים, כל הנושא של תחום החינוך.

מירב בן ארי: נהדר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: להכניס לסילבוס התייחסות של נטייה מינית וזהות מגדר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: היום יש לי את האישור מוורד גורפינקל-שמיר, לומר את זה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז אני חושבת שזה הישג באמת היסטורי.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז על הדברים האלה אני חייבת גם להגיד כל הכבוד.

מירב בן ארי: רגע, אני יכולה רק להשחיל מילה?

<יהלי בן עמי ויטנברג: את יכולה לנסות, נו.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם כל הכבוד, כי בסוף אפשר להעביר כסף ואפשר אתם יודעים, באמת לעשות את הצעד ההיסטורי הזה שהתחיל לפני כמה שנים ובאמת הסתיים עכשיו, אבל אם אין שותף מהצד, שיכול להכיל וגם לצאת לבתי הספר ולהעביר את הבשורה, אז את יודעת, יכולים לתת את הכסף ובסוף אין למי.

מירב בן ארי: אז חשוב לומר גם לכם ואני גם רוצה להגיד באופן אישי, כי הייתי גם השופטת בפרס יושב ראש הכנסת ואל תדאגי, עיסאווי זה חבר.

מירב בן ארי: אני ועיסאווי בחרנו גם בארגון חוש"ן לקבל את פרס יושב ראש הכנסת.

מירב בן ארי: אז מגיע לכם.

מירב בן ארי: זכיתם בו לא מזמן ובצדק רב.

מירב בן ארי: אז גם מילה טובה לכם.

<יהלי בן עמי ויטנברג: תודה רבה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אגב, התקנה היא גם למורים וגם ליסודי וגם ל - - -

מירב בן ארי: וגם לגנים?

<יהלי בן עמי ויטנברג: הכל, כולם.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה החזר מלא, באמת מיליון וחצי שנותן הזה, זה לא ברור מאליו, חברה.

יעל גרמן: מיליון וחצי.

יעל גרמן: בלתי רגיל.

<יהלי בן עמי ויטנברג: כל הכבוד.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז זה אחד.

<יהלי בן עמי ויטנברג: שניים, מה עוד יש לעשות?

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז אני חילקתי פה רק שתראו, דוגמא מספר כימייה שרוצה להסביר לכיתה י"א מה זה חלקיקים שלא מתחברים.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז יש פה תמונה של חתן וחתן, הם אמורים להגיד שזה לא מתחבר, כלה וכלה לא מתחבר וכלה וחתן להקיף בעיגול – מתחבר.

<מיכאל זאידל: אבל זה בי סקסואליות, אז הם ממשיכים ב-בי סקסואליות.

<יהלי בן עמי ויטנברג: בסדר, כן, ואפשר לומר וליפייף ואולי זו תהיה התשובה של המפקחת, כי מרכז ניר כץ שלח ביקורת למפקחת על הכימיה ועדיין לא קיבלנו התייחסות.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אולי היא תגיד בי סקסואלי.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לא נראה לי אבל.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אז זו רק דוגמא, באמת.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לא חסרים גם ייצוגים.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אין מספיק ייצוגים של נשים בתחום מגדר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אתם יודעים מגדר ונטייה מינית זה בא ביחד.

<יהלי בן עמי ויטנברג: אפשר להכניס דוגמאות משמעותיות למערכת החינוך.

<יהלי בן עמי ויטנברג: תסכים איתי אושרה, יש מספיק פמיניסטיות, נשים נהדרות שעשו את התהליכים ויש מספיק גברים נפלאים שלא בדיוק לפי התפיסה המגדרית המקובלת, שעושים דברים נפלאים.

<יהלי בן עמי ויטנברג: צריך להנכיח את זה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: די.

<יהלי בן עמי ויטנברג: להכניס את זה לכל דבר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לעודד כתיבת עבודות באזרחות, להכניס לספרות, להכניס לקטעי קריאה, לספר על פוליטיקאיות, על מדינאיות.

<יהלי בן עמי ויטנברג: לעשות את העבודה כמו שצריך, כי אנחנו באמת מאמינות שזהו.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה השלב הבא.

<יהלי בן עמי ויטנברג: חוש"ן כמגזר שלישי שעומד עכשיו מהצד, בא ומאתגר את המערכת ואומר קדימה, שזה יהיה באמת נן-אישיו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אתה רוצה להוסיף עוד משהו?

מירב בן ארי: דובר חוש"ן.

<מיכאל זאידל: אני רק רציתי להגיד משפט אחד.

<מיכאל זאידל: נשאל חבר הכנסת שמולי איך אנחנו פועלים.

<מיכאל זאידל: אני מיקי, דובר חוש"ן.

<מיכאל זאידל: אז שנה שעברה פעלו ממצפה רמון שבדרום עד תל חי שבצפון ועד גננים וגננות שהכשרנו בתל אביב, הרצלייה, מודיעין וחולון והיד עוד נטויה ורק תנו לנו עבודה.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: בבקשה גברתי, חברת הכנסת גרמן, יושבת ראש שדולת הלהט"ב, המשותפת איתי.

יעל גרמן: אנחנו כאן שלוש יושבות ראש שדולה לפחות, וישנן עוד, מרב מיכאלי ושרן השכל.

יעל גרמן: קודם כל אני רוצה לברך.

יעל גרמן: בעיני זה יום משגע והראייה שעומדים בחוץ ומנסים להיכנס.

יעל גרמן: אני חייבת לומר ולהרגיע – כולם עכשיו נכנסו, אבל כמובן שלא כולם ייכנסו לכל האירועים, כי ברגע שהחדר מלא, אז החדר מלא.

יעל גרמן: תראו, האמת היא שאנחנו מציינות בשדולה שלנו את השנה השנייה, אבל אני באה מוועדת חוץ וביטחון, ששם היה עוזי אבן, שסיפר לנו שבשנת 1993 הוא עשה את המהפכה הראשונה, כאשר הוא בא ואמר שאותו כהומוסקסואל דחו בצבא.

יעל גרמן: הוא דיבר אז עם רבין שהיה אז ראש הממשלה ועם איתן הבר, שהיה עוזרו, והם ביחד ניסחו את הקוד ואת התקנון שמאפשר שילוב של הומוסקסואלים בצבא.

יעל גרמן: זאת אומרת מה שאני רוצה לומר, אנחנו נמצאים במהלכה של מהפכה שהתחילה לפני 24 שנים.

יעל גרמן: אין לי ספק ויהלי תיארה כאן באמת את הרגע המאד מאד מרגש של התקנה, שסוף סוף יצאה לדרך ואת המיליון וחצי שקלים, אבל אין לי ספק שבמהלך היום אנחנו גם נשמע הרבה מאד פגמים ובעיות ודאגות.

יעל גרמן: לדעתי יש לנו עדיין הרבה יותר בעיות והרבה יותר תסכולים והרבה יותר צער וכעס מאשר רגעי נחת, אבל אני רוצה לשדר פה אופטימיות ולבוא ולומר שלמרות שהחוקים שאנחנו נעלה מחר קרוב לוודאי שלא יתקבלו וזה תסכול נורא, ולמרות שאנחנו עדיין מוצאים יותר ביטויים הומופובים גם בצבא, גם בכדורגל, גם בבתי הספר.

יעל גרמן: למרות זאת אנחנו עשינו צעד גדול ומדינת ישראל היא אחת מהמדינות המתקדמות.

יעל גרמן: אפילו בארצות הברית פיגרו אחרינו.

יעל גרמן: אז לכם, לבני הנוער שנמצאים כאן, אני רוצה למסור מסר של תקווה, ששינוי עושים לאט לא בבת אחת, ושינוי עושים עם המון תקווה בלב - - -

דב חנין: מי שרוצה ללכת רחוק, צריך להיות מוכן גם ללכת לאט.

יעל גרמן: נכון.

מירב בן ארי: היום יש לך הרבה משפטים.

יעל גרמן: תמיד יש לו.

יעל גרמן: מה זה, דב?

מירב בן ארי: גם עניין הפרושים והצדוקים.

יעל גרמן: דב לא נמצא בשדולה, אבל הוא בשדולה.

מירב בן ארי: תמיד.

יעל גרמן: הוא מלווה אותנו לאורך כל השנים יותר מאשר אנחנו.

מירב בן ארי: נכון.

יעל גרמן: הוא נמצא כאן עם הקהילה.

יעל גרמן: אני רוצה לומר שאת כל השינויים שאנחנו רצים לעשות ואנחנו נציב לעצמנו יעדים ונציב לעצמנו רף מאד מאד גבוה, אנחנו נעשה אותם.

יעל גרמן: ואני בטוחה שגם נצליח, כי יש כאן כוח אדיר.

יעל גרמן: הכוח שלכם מצד אחד, הכוח שלנו בבית המחוקקים, גם בקואליציה ואין לי ספק שעם נחישות ובאמת עם אמונה ויעד וחזון, אנחנו נצליח להביא לכך שבסופו של דבר, אולי בעוד חמש שנים, אולי בעוד עשר שנים, לקהילה יהיו זכויות שוות.

מירב בן ארי: אמן.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מיכל רוזין.

<יהלי בן עמי ויטנברג: יעל, באמת היום הזה הוא בזכותך, שנה שנייה וכל הכבוד.

<יהלי בן עמי ויטנברג: את ברשות השדולה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: הערצה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: כי באמת, בלעדיכם, בלי הדבקות ולא משנה מה היה ומאיזו שהיא דרך, לא עזבתם.

<יהלי בן עמי ויטנברג: יש שהצטרפו ויצאו.

<יהלי בן עמי ויטנברג: שלושתכן – גם מרב כמובן – נאמנות ותומכות לאורך כל הדרך במה שאפשר.

<יהלי בן עמי ויטנברג: מלווה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: ושרן שהצטרפה בשנה האחרונה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: תודה רבה.

<יהלי בן עמי ויטנברג: זה נותן המון המון כוח.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מיכל רוזין, בבקשה.

מיכל רוזין: כן, לפעמים זה עובד לטובה.

מיכל רוזין: בוקר טוב ואני באמת נרגשת ותודה לחברותי ולדב על שיתוף הפעולה.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד קודם כל הרמת להנחתה עם עוזי אבן, אחרת התכוונתי להתחיל במשהו אחר, אבל אני גאה לבוא מבית פוליטי, הבית של שולמית אלוני, ששינתה את המדינה הזאת בעניין הלהט"ב, אין בכלל ספק ומבית פוליטי שהצמיח שני חברי כנסת גאים ומה שנקרא הלכו בגאווה עם מי שהם והגיע ולכנסת ואני מאד גאה להיות חלק מהבית הזה, שתמיד מקדם את נושא זכויות הלהט"ב.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד קלישאה, אפרופו קלישאות.

מיכל רוזין: אתם יודעים, קלישאה הופכת לקלישאה כנראה כי היא נכונה ואומרים אותה כל כך הרבה פעמים, אז היא הופכת לקלישאה.

מיכל רוזין: הכל מתחיל בחינוך ואני יודעת שזה נשמע כמו קלישאה, אבל אני עוברת פה בוועדות השונות ובסוף כל מה שאני חושבת – צריך לתקן פה וצריך לתקן פה ואפשר פה – בסוף הכל מתחיל בחינוך.

מיכל רוזין: כששואלים אותנו מה הטעם שאתן עושות ימי גאווה שהממשלה מפילה לכם את החוקים ואיך אתם מקדמות דרך זה משהו.

מיכל רוזין: אני מאד מאמינה במודעות ומאד מאמינה בלהביא את קהילת הלהט"ב לכנסת ולהביא את הנושאים הבוערים של הקהילה לכנסת.

מיכל רוזין: לדון בכל הוועדות, לקיים אירוע מרכזי, לדבר על זה במליאה.

מיכל רוזין: זה נראה לדור הצעיר היום אולי דברים שהם מובנים מאליהם וכבר בוער בהם להשיג הישגים גדולים יותר ואני בעד וגם אנחנו מתוסכלות כל שנה מהצעות שנופלות והיינו רוצות לראות יותר הישגים; אבל באמת אני מסתכלת 20 שנה אחורה, לתחילת דרכי הפוליטית כעוזרת פרלמנטארית עם יעל דיין, שיזמה את יום הגאווה הראשון בכנסת ועברתי איתה את כל התלאות בדבר הזה, ואני אומרת לכם, תמיד צריך להסתכל על חצי הכוס המלאה, להסתכל קדימה, שני צעדים קדימה.

מיכל רוזין: יש גם צעדים אחורה, אבל כל הזמן להסתכל.

מיכל רוזין: ותודה לך שנתת את החלק המלאה והנכון.

מיכל רוזין: הכל מתחיל בחינוך.

מיכל רוזין: בסופו של דבר, אם נעשה חינוך מהגיל הקטן, אם צוותי ההוראה, צוותי החינוך יהיו מודעים, ידעו להתייחס לזה שילד אחד קורא לשני הומו, שיש בריונות כלפי קהילת הלהט"ב, שיראו את הדברים האלה, רק לראות ולא כמו שאומרים לי עד היום, חברה צעירים, הם פשוט מסתובבים.

מיכל רוזין: המורים, המורות, פשוט מסתובבות הצידה, הן כאילו לא שומעות, הן כאילו לא רואות.

מיכל רוזין: הן לא יודעות איך להתמודד.

מיכל רוזין: הן צריכות כלים.

מיכל רוזין: העולם לא מתחלק לרעים וטובים.

מיכל רוזין: חלק מהרוע הוא מבורות.

מיכל רוזין: הוא מחוסר ידע וצריך לתת כלים וצריך לתת ידע.

מיכל רוזין: ואני חושבת באמת שהרבה מאד מהדברים שעכשיו מתקיימים בדיונים – עכשיו הייתי בוועדת הפנים על יחס המשטרה ויחס הצבא, וכל אחד מהדברים היו נפתרים בחינוך.

מיכל רוזין: אם כל אחד מאותם שוטרים, מפקדים, אנשי רפואה, אנשי רווחה – יקבלו את החינוך הזה, יקבלו והכל מתחיל במערכת חינוך ואנחנו נמשיך להתעקש שהם יקבלו את זה גם בהכשרה המקצועית שלהם, כי כל רופא צריך לראות את הקהילה.

מיכל רוזין: כל עובד סוציאלי, כל שוטר, כל נותן שירות, צריך לראות.

מיכל רוזין: ברגע שאתה רואה, אתה מתייחס אחרת.

מיכל רוזין: תודה לכם.

מיכל רוזין: אני מתנצלת על מרוץ השליחים שאנחנו רצים.

מיכל רוזין: כל הכבוד.

מירב בן ארי: תודה רבה לחברת הכנסת רוזין.

מירב בן ארי: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור למנדי מיכאלי, מנכ"לית איגי.

מירב בן ארי: בבקשה מנדי, את כבר ותיקה פה, קצר ולעניין.

<מנדי מיכאלי: אני בזמנים.

<מנדי מיכאלי: תודה רבה מירב.

<מנדי מיכאלי: גם אני רוצה לפתוח קודם כל בלהודות לך וליושבות בחדר על עבודה בהתמדה בלתי נלאית לאורך השנים האחרונות וזה מאד מאד מורגש מהצד שלנו, אני יכולה להגיד וזה מאד מאד מוערך.

<מנדי מיכאלי: הייתי רוצה גם להתחיל ממקום אופטימי.

<מנדי מיכאלי: יושב לידי מקס, שהיום עושה שירות לאומי באיגי.

<מנדי מיכאלי: עד לפני שנה הוא היה בתיכון בקריית אונו ורצינו לשם שינוי – יש כאן

<מנדי מיכאלי: בנייר העמדה וגם כאן

<מנדי מיכאלי: את המחקר אקלים האחרון של איגי משנת הלימודים האחרונה.

<מנדי מיכאלי: מסקנות לא יותר טובות ממחקר האקלים הבית ספרי מלפני ארבע שנים.

<מנדי מיכאלי: יש מקומות שבהם המצב הולך ומתדרדר.

<מנדי מיכאלי: יש יותר להט"בופוביה בבתי הספר, פחות מרחב בטוח, יותר תלמידים שמדווחים על מורים ומורות שגם כן מעירים הערות להט"בופוביות ולא תורמים לסיטואציה.

<מנדי מיכאלי: ההערכה שלנו היא שזה קשור לזה שיותר בני נוער יוצאים מהארון במרחב הבית ספרי, אז הם גם סופגים יותר אש, אבל רצינו לפני עוד חצי דקה שאני אקח בשביל כמה בקשות לדברים שאפשר לעשות קדימה, לתת למקס את רשות הדיבור ולתת לו לשם שינוי הזדמנות לתת דוגמא חיובית לבית ספר שיודע לקבל יציאה מהארון ולעשות ממש עבודה בשטח בשביל לייצר מרחב בטוח.

<מנדי מיכאלי: אז זה יכול לקרות והנה דוגמא חיה.

מירב בן ארי: בבקשה, מקס.

<מקס עילם: היי.

מירב בן ארי: מקס, מה שם המשפחה שלך?

<מקס עילם: מקס עילם.

מירב בן ארי: ואתה בשירות לאומי?

<מקס עילם: ואני בשירות לאומי באיגי.

<מקס עילם: אני בן 19, בשירות לאומי באיגי.

<מקס עילם: אני במקור הגעתי מתיכון ממלכתי שמאד לא הסתדרתי בו.

<מקס עילם: לתיכון הממלכתי שלי אני בקושי הגעתי, כי הרגשתי במצב נפשי כל כך לא טוב, שלא יכולתי להגיע, לא יכולתי לאפשר את זה לעצמי.

<מקס עילם: באיזה שהוא שלב, כדי כן ללמוד וכן להצליח להתמודד עם זה, עברתי לבית ספר דמוקרטי ובבית הספר הדמוקרטי הכל היה שונה.

מירב בן ארי: איפה בארץ הוא נמצא?

<מקס עילם: דמוקרטי קריית אונו.

<מקס עילם: יש הרבה, אבל יש גם בקריית אונו.

מירב בן ארי: כן, בגלל זה שאלתי.

<מקס עילם: וכשעברתי לבית הספר הדמוקרטי בקריית אונו הייתה לי חונכת אישית, מורה שמלווה אותי אישית, שישר נתנה לי לדבר איתה.

<מקס עילם: שאלה אותי איך אני רוצה שהיא תפנה אלי.

<מקס עילם: ישר, כל מורה שלא פנה אלי נכון, היא שאלה אותי איזה מורים פונים אלי נכון ואיזה לא.

<מקס עילם: כל מורה שלא פנה אלי נכון היא דיברה איתו.

<מקס עילם: העליתי בפרלמנט בית הספר – כי בבית ספר דמוקרטי מחליטים דברים בפרלמנט בית הספר – העליתי בפרלמנט בית הספר הצעה לשירותים לא ממוגדרים.

<מקס עילם: ההצעה הזאת לא עברה, אבל מה שהיה חשוב בעיני זה הדיבור על זה.

<מקס עילם: זה העבודה שבית הספר היה מוכן לדבר על זה.

<מקס עילם: זה העובדה שכשהיו מפגשים של התיכון, אז היו מדברים על זה ולא סתם בקריית אונו היו שנה שעברה חמישה בני נוער טרנסים מחוץ לארון.

<מקס עילם: חמישתם היו בתיכון הדמוקרטי, שמונה 45 ילדים.

<מקס עילם: אני חושב שזה מדהים ואני מת על חינוך דמוקרטי ואני חושב שהוא יופי של חינוך וחינוך מדהים, אבל אני גם חושב שזה לא הוגן.

<מקס עילם: אני חושב שזה לא הוגן שבגלל שאני עברתי ובגלל שאני הייתי בבית ספר פרטי, אני יכולתי לקבל יחס שהולם אותי ויחס שמתאים לי וילדים אחרים לא יכולים לעשות את זה.

<מקס עילם: בבית ספר רגיל כאילו זו בכלל לא הייתה אפשרות.

<מקס עילם: המחנכת שלי ניסתה לשכנע אותי שאני לא באמת נמשך לבנות.

<מקס עילם: כאילו, במידה הזאת.

<מקס עילם: זה כאילו לא היה דבר שיכול לקרות.

<מקס עילם: אני, כשאני אהיה גדול אני רוצה לעסוק בחינוך.

<מקס עילם: אני רוצה - - -

מירב בן ארי: תגיד, מה אתה עושה היום בשירות הלאומי שלך?

<מקס עילם: אני מרכז מפעלים.

<מקס עילם: זאת אומרת אני אחראי על לוגיסטיקה של הרבה מאד דברים בארגון ואני עוזר בפיתוח תוכן טרנסי ואני מלווה את האג'נדה, את קבוצת המנהיגות של איגי.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

<מיכאל זאידל: כל יכול.

מירב בן ארי: תמשיך ותצליח.

מירב בן ארי: אני רוצה לתת גם לבל כנציגה פעילה פה בוועדות של איגי.

<בל אגם: אני ממש לא אגנוב הרבה מהזמן כי מנדי תמשיך אותי.

מירב בן ארי: מנדי תסכם.

מירב בן ארי: בל אגם, איגי.

<יהלי בן עמי ויטנברג: מירב, נציג הבי פאן פולי גם, אם אפשר.

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: רשום?

<יהלי בן עמי ויטנברג: רשום.

מירב בן ארי: על הכיפאק.

<בל אגם: אני לא אחפור יותר מדי, כי אני חושבת שאם יש את הדבר הכי חשוב שקורה כאן היום בוועדה הזאת, זה שנקשיב דווקא פחות לנו הגדולים והמנוסים ופחות אפילו לחברי הכנסת, נקשיב לנוער ולילדים שנמצאים כאן, כי הם היום חווים בעצם את מה שאנחנו צריכים לטפל בו.

<בל אגם: אני גם רוצה אגב, כמו כולם, לברך על היום הזה וגם לברך אותך אישית, מירב.

<בל אגם: גם אני כבן אדם אישי רוצה לברך אותך על שנה נפלאה שהיית שם בשבילי ובשביל הקהילה שלי וכל טלפון או צלצול שנתתי לך או תקציב או משהו, או נערות במצוקה, או שנערה נזרקה עכשיו מהבית, בין אם לקחת אותה או בנות שנמצאות באיזו שהיא מצוקה נפשית או כל דבר, תמיד צלצלתי אלייך וקיבלתי ישר כל מה שאני צריכה, בכל עזרה ואני באמת מודה לך על שנה שהתקרבת לקהילה שלי בצורה כל כך כל כך חזקה.

<בל אגם: אני כל כך מעריכה אותך.

<בל אגם: אני כל כך שמחה שככה התחברת לקהילה שלנו בדרך והשנה הזאת הצלת הרבה נפשות ואני עדה לזה.

<בל אגם: היית שם בשבילי גם בשעות לילה מאוחרות ורגעים קשים ונתת מענה עד הסוף ותודה רבה לך על זה, באמת.

<בל אגם: זה דבר שחשוב לי להגיד לך.

מירב בן ארי: תודה בל.

<בל אגם: מעבר לזה, כמובן אנחנו בארגון איגי מממשיכים ללוות ולטפל גם בנוער להט"ב וגם בנוער טרנסי.

<בל אגם: אנחנו בעצם הבית של המון נערים ונערות שנמצאים במצוקה נפשית, אלימות בבתי ספר, אלימות במשפחה.

<בל אגם: חוסר הבנה לפעמים של מערכת החינוך כלפי הקהילה והנערים שלנו.

<בל אגם: ויש איזה שהוא מקום, לא רק איגי, גם עוד ארגונים אחרים, אבל אני מדברת כרגע על ארגון איגי, שנותן לילדים האלה כמו פינה חמה, חברה, התפתחות אישית, קבלה עצמית.

<בל אגם: לפגוש אנשים שדומים לך.

<בל אגם: יש לנו כל כך הרבה פרויקטים בשביל כל כך הרבה נערים ונערות אצלנו בארגון, שנקווה שבאמת בשנה הקרובה הזאת נצליח להגדיל גם את התקציב שלנו ונוכל לתת ייעוד תקציבי לנוער להט"ב בתוך הארגון שלנו ולתת להם תקווה וכוח להמשיך הלאה.

<בל אגם: אני גם רוצה להגיד לכל הנערים והנערות שנמצאים כאן מסביב ואני רואה גם הרבה פנים חדשות שפשוט אתם צריכים לזכור וכמו תמיד אני תמיד חופרת ואומרת את זה, שאתם לא האנשים החלשים בחברה ואל תתנו לאף אחד להגיד לכם את זה שאתם האנשים החלשים בחברה.

<בל אגם: אתם לא חלשים.

<בל אגם: בן אדם שחלש לא בוחר באמת שלו ואתם בחרתם באמת שלכם.

<בל אגם: 90% מהאנשים בעולם חיים במסכות ואתם חיים באמת אחת גדולה ומגיע לכם כפיים על זה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: מנדי, מילה אחת לסיום.

מירב בן ארי: בל אדם, תודה.

<מנדי מיכאלי: כן, אני רוצה לחזק את בל ולהוריד את זה לפרקטיקה.

<מנדי מיכאלי: אני חושבת שיש דברים שצריכים עוד לקרות גם במערכת החינוך הפורמאלית והבלתי פורמאלית.

<מנדי מיכאלי: זה שהתחילה עבודה, יש שולחן עגול של שפ"י, יש דברים שמתחילים להתגלגל ואני חושבת שבאופן טבעי זה מציף הרבה מאד מורכבויות ומאיר אור על דברים שהם עדיין מאד מאד בעייתיים במערכת החינוך.

<מנדי מיכאלי: למרות שיש התקדמות זה מאד מאד בולט ואנחנו עדיין צריכים-.

<מנדי מיכאלי: כאילו בא לי והכנו פה בנייר העמדה טבלאות על טבלאות של ועדות החינוך הקודמות, המסקנות, ההמלצות שעלו למשרד החינוך ומה שקרה ובעיקר מה שלא קרה.

<מנדי מיכאלי: אין שום המלצה שעברה למשרד חוץ מהתקנה, שכתבנו את זה לפני שלושה ימים.

<מנדי מיכאלי: אז אתמול זה יצא לפועל.

מירב בן ארי: לא, גם היה משהו לפני שהגעת שגם חשוב להגיד.

מירב בן ארי: כי ראיתי את הסיכום של הוועדה הקודמת, כי הוועדה הקודמת אגב פנתה למכללות להכשרת מורים באוניברסיטאות וזה נגיד כן ייכנס עכשיו.

מירב בן ארי: יהלי גם ציינה את זה.

מירב בן ארי: אז חשוב לומר שיש דברים מהמסקנות, חוץ מהתקנה של החינוך וזה גם לגבי האוניברסיטאות.

<מנדי מיכאלי: מעולה.

<מנדי מיכאלי: מצוין.

<מנדי מיכאלי: אז בקשה ראשונה זה שבסיכום של ההמלצות אנחנו נמליץ שכל ההמלצות שכבר המלצנו בשלוש השנים האחרונות יבוצעו.

<מנדי מיכאלי: זה יהיה נפלא.

<מנדי מיכאלי: במערכת החינוך הפורמאלית – זה דובר כאן – אנחנו צריכים עדיין המון הכשרות.

<מנדי מיכאלי: המורים לא יודעים איך לגשת לזה וגם בני הנוער צריכים לשמוע חינוך שהוא מגדרי, שהוא יותר פתוח, שמדבר על זהויות שונות ומגוונות.

<מנדי מיכאלי: במערכת החינוך הבלתי פורמאלית יש אותנו, ארגון הנוער הגאה, שעובד בכל הארץ.

<מנדי מיכאלי: אני רוצה לחזק את בל ועוד לקחת את זה צעד קדימה.

<מנדי מיכאלי: יש כאן סיטואציה.

<מנדי מיכאלי: אנחנו בתוך תקנת ארגוני הנוער.

<מנדי מיכאלי: היינו במשבר תקציבי בסוף שנה שעברה ואת מירב היית שחקנית מרכזית בזה שהמשבר הזה נפתר וזה רק נותן לנו זרקור על זה שאנחנו פשוט לא מסתדרות.

<מנדי מיכאלי: אין לנו מספיק משאבים לכמות הפעילות שאנחנו עושות ואנחנו לא בדיוק דומים לשאר ארגוני הנוער.

<מנדי מיכאלי: יש לנו עובדות סוציאליות במשרות מלאות.

<מנדי מיכאלי: יש לנו מדריכים שעוברים הכשרה פי ארבעה יותר זמן מכל ארגון נוער אחר.

<מנדי מיכאלי: אנחנו עושים פעילות שהיא ייחודית, כי צריך כאן מענה שהוא ייחודי.

<מנדי מיכאלי: מהמקום הזה היינו רוצים לבקש ושר החינוך דיבר בדצמבר במליאה, כשהוא ענה לשאילתה ואמר שיש בחינה של תקנה חדשה שמיועדת לחינוך של נוער להט"ב.

<מנדי מיכאלי: אז זה משהו שמאד היינו מבקשות להמליץ שזה יטופל ויתקדם.

<מנדי מיכאלי: אם אפשר גם לגבות בתאריכי ביצוע, זה בכלל יהיה נפלא.

<מנדי מיכאלי: וזהו.

<מנדי מיכאלי: נמשיך להתקדם ביחד.

מירב בן ארי: אוקיי, תודה רבה, מנדי.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את-.

מירב בן ארי: אתה חייב להגיד לי - - -

<שני פרוכטמן: שני.

מירב בן ארי: שני, נכון.

מירב בן ארי: פשוט זה שם מאד מורכב.

<שני פרוכטמן: אמא שלי העניקה לי אותו.

מירב בן ארי: לא, הארגון שלך, לא השם שלך.

<שני פרוכטמן: אה, הארגון שלי – הפורום הבי פאן פולי.

מירב בן ארי: זה.

מירב בן ארי: פה הייתה הבעיה שלי, לא עם שני.

<שני פרוכטמן: בסדר גמור.

<שני פרוכטמן: חשבתי שגם עם שני יעשו לי בעיות בחיים.

מירב בן ארי: לא, לא.

מירב בן ארי: שני זה שם נהדר.

<שני פרוכטמן: אפילו לא בחרתי אותו לעצמי.

<שני פרוכטמן: אני שני, אני בן 23.

<שני פרוכטמן: אני חבר הפורום הבי פאן פולי – ביסקסואלי, פולי סקסואלי, פאן סקסואלי וחבר בתנועת דרור ישראל.

מירב בן ארי: תנועה נהדר.

<שני פרוכטמן: תודה רבה.

<שני פרוכטמן: אני גר בבאר שבע, אני מחנך שם בבית ספר יסודי, מדריך.

<שני פרוכטמן: עכשיו אני בלב ליבו של מערך מגדר לשכבה ו'.

<שני פרוכטמן: שיעור ראשון היה על ההבדלים בין מין ומגדר.

<שני פרוכטמן: המשכנו למשפחות גאות עם שני הורים ממגדרים שונים או יותר משני הורים ואני ביסקסואל.

<שני פרוכטמן: הייתי כזה הרבה מאד שנים ואני עדיין.

<שני פרוכטמן: גדלתי במושבה שבה להיות ביסקסואל היה כמו להיות הומו.

<שני פרוכטמן: זה ממש בסדר, זה פשוט לא קיים.

<שני פרוכטמן: כולם ממש מקבלים את כולם, זה פשוט לא קיים וביסקסואליות באופן ספציפי פשוט לא קיימת.

<שני פרוכטמן: זאת זהות שנתפסת בחברה כלא לגיטימית, לא רלבנטית, לא אמיתית.

<שני פרוכטמן: פגשתי פעם אישה שניגשה אלי ואמרה – אתה ביסקסואל, זה אמיתי?

<שני פרוכטמן: אני אומרת שאני כזאת כבר שנים ואף אחד לא מאמין לי.

<שני פרוכטמן: אבל באתי לדבר על נוער ביסקסואלי, כי כחשבתי על מה אני רוצה להגיד לוועדה, חשבתי על שני הילד.

<שני פרוכטמן: חשבתי על כל הילדים כמוני שנמצאים בשאלות דומות, שלא יקבלו את התשובות שלהם בשום מקום, כי הזהות שלהם בלתי נראית.

<שני פרוכטמן: אני מתרגש, סליחה.

<שני פרוכטמן: מחקרים מוכיחים שנערים ונערות ביסקסואלים מרגישים חסרי תקווה.

<שני פרוכטמן: הרבה העידו על עצמם שהם לא מסוגלים לעשות יותר דברים מסוימים, כמו נגיד ללכת לבית הספר הממלכתי שלהם יותר.

<שני פרוכטמן: נוער ביסקסואלי הוא נוער אובדני יותר.

<שני פרוכטמן: נערים ונערות ביסקסואלים הם פי ארבעה בשיעור ההתאבדויות, זה נתון מטורף.

<שני פרוכטמן: הם נוטים-.

<שני פרוכטמן: סליחה.

<שני פרוכטמן: אני מתרגש, מה אני אעשה?

<שני פרוכטמן: להתמכר לחומרים ממכרים בשכיחות של יותר מפי שניים מנוער הטרוסקסואלי.

<שני פרוכטמן: הם נמצאים בארון יותר, כי בשום שלב לא אמרו להם שהזהות שלהם פשוט אמיתית.

<שני פרוכטמן: וזה הכל מתחיל בחינוך.

<שני פרוכטמן: אם כשמדברים בבית הספר על הקהילה ידברו על הקהילה ההומו-לסבית או על הקהילה הלהט"בית, על כמה מקום יתנו לנער/נערה ביסקסואלים, לזה שהם נמשכים ליותר ממגדר אחד, לזה שהם - - -, זה ממש נשמע מעט, התקציב.

<שני פרוכטמן: זה רק להעביר עוד שיעור, זה רק להעביר עוד שיעור.

<שני פרוכטמן: זה רק להעביר עוד הכשרה.

<שני פרוכטמן: זה ישנה באמת חיים של ילדים שיושבים עכשיו בבית ומפחדים להגיד מי הם, לעצמם ולהורים שלהם ולמורים ולמורות שלהם.

<שני פרוכטמן: זה תלוי באיך יגיבו היועצות בבית הספר, כשתלמיד תצא מולן מהארון ויגידו לה אז אולי את רק חושבת על בנות שהן נחמדות, רק מעריצה אותן, אבל את בעצם נמשכת לבנים?

<שני פרוכטמן: כתבנו כל מיני המלצות על להגביר את תשומת הלב הממסדית לסוגים של בריונות על רקע זהות מגדרית ומינית.

מירב בן ארי: שני, בוא נעשה את זה קצת יותר פרקטי, כי יש לנו ממש דקה.

מירב בן ארי: מול מי אתה עובד מבחינת משרד החינוך?

<שני פרוכטמן: במשרד החינוך אני מדריך בבית ספר יסודי, אבל זה אני כאדם פרטי.

<שני פרוכטמן: הפורום הבי פאן פולי הוא חלק מהאגודה הארצית של האגודה למען הלהט"ב ואנחנו פועלים בתוכה.

<שני פרוכטמן: נושא המצעד או אירועי הגאווה השנה הם הקהילה הביסקסואלית ועל כן מצאנו לנכון להגיע לכמה שיותר ועדות ולדבר פעם ראשונה את עצמנו.

<שני פרוכטמן: זהו.

<שני פרוכטמן: לעודד ולעדכן תכנים של חינוך מיני ומגדרי, שידבר גם על זהות מולטי סקסואלית, לחקור.

<שני פרוכטמן: אנחנו צריכים עוד מחקר.

<שני פרוכטמן: אנחנו צריכים להבין איפה הילדים האלה נמצאים ומה קורה איתם.

<שני פרוכטמן: לדאוג שכל אנשי החינוך בחינוך הפורמאלי והבלתי פורמאלי, היועצות, ידענו שזאת זהות אמיתית.

<שני פרוכטמן: אני נמשך לשני מגדרים ויותר וזה בסדר לגמרי.

<שני פרוכטמן: אני לא צריך להרגיש אשם על זה או לא טוב וגם החניכים שלי.

<שני פרוכטמן: לשים לב לבריונות ספציפית על רקע ביסקסואלי ועל מה זה עושה לילדים.

<שני פרוכטמן: להוציא חוזר מנכ"ל על הנוער הביסקסואלי ולהגיד מתוך המחקרים מה המצוקות שלהם.

<שני פרוכטמן: והכי פשוט, להשתמש בשפה מכילה.

<שני פרוכטמן: אני לא חלק מהקהילה ההומו לסבית בהכרח.

<שני פרוכטמן: אני חלק מהקהילה הלהט"בית וה-ב' זה לא בני ברית, זה ביסקסואלים.

מירב בן ארי: תודה שני, תודה רבה.

מירב בן ארי: בבקשה, פלג ממעברים.

מירב בן ארי: נו, אלישע הצליח להיכנס?

<פלג בר-לב: אלישע לא כאן.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: חשבתי שהוא בכניסה.

<פלג בר-לב: שמי פלג מארגון מעברים.

מירב בן ארי: מה שם המשפחה שלך?

<פלג בר-לב: שלך.

<פלג בר-לב: פלג בר לב מארגון בעברים בתפקיד של מדריכת נוער כרגע.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אז לפנות אלייך בנקבה?

<פלג בר-לב: כן.

מירב בן ארי: תודה.

<פלג בר-לב: קודם כל אני רוצה להודות על כל העבודה המדהימה שנעשית פה בכנסת לטובת הקהילה, כמו מה שדב חנין דיבר עליו, החוק למניעת אפליה על רקע זהות מגדרית.

<פלג בר-לב: הבעיה היא שהרבה פעמים בפועל הדברים האלה לא מיושמים.

<פלג בר-לב: אחת הדוגמאות העיקריות זה ההפרדה המגדרית בבתי הספר בנושאים של שירותים ומלתחות, שיעורי ספורט, קוד לבוש, לינה בטיולים.

<פלג בר-לב: יש לנו פה נייר עמדה בנושא וגם נשמח לחלק אותו אחר כך למי שירצה.

<פלג בר-לב: ההפרדה המגדרית הזו בעצם מבטאת ביטול של הזהות המגדרית של התלמידים.

<פלג בר-לב: זה גורם קודם כל למצוקה נפשית, כמו שמקס דיבר פה.

<פלג בר-לב: הרבה פעמים יוצאת מזה מצוקה נפשית וגם הדבר מעביר מסר לתלמידים אחרים, לפיו אין צורך לכבד את ה - - -

מירב בן ארי: בת כמה את?

<פלג בר-לב: 20.

מירב בן ארי: ומה את עושה היום?

<פלג בר-לב: מדריכת נוער.

מירב בן ארי: במעברים.

<פלג בר-לב: כן.

<פלג בר-לב: זה מעביר מסר לתלמידים אחרים שאין צורך לכבד את הזהות המגדרית.

<פלג בר-לב: ובאמת מנתונים מסקר החינוך שעשינו, עולה ש-70% מהתלמידים הטרנסג'נדרים סובלים מבריונות במערכת החינוך.

<פלג בר-לב: ובאמת במעל ל-50% מהמקרים לא מכבדים את הזהות המגדרית שלהם בהפרדה המגדרית.

<פלג בר-לב: ההמלצה שלנו במקרה הזה זה באמת ליצור תקנות.

<פלג בר-לב: כמו שקבע בית המשפט העליון, אי הכרה בזהות המגדרית של הפרט כמו שהוא רואה אותה, היא פגיעה בזכות לשוויון וגם אין שום מניעה חוקית מלבצע את זה.

<פלג בר-לב: כלומר כל מה שצריך לעשות זה ליצור תקנות בנושא שיקבעו את ההפרדה המגדרית.

מירב בן ארי: תודה רבה פלג.

מירב בן ארי: לא צריך מחיאות כפיים, כי גם אין לנו זמן ומעכשיו גם לא אומרים עלי מילה, רק על הנושא.

מירב בן ארי: עמית צוק, בבקשה.

מירב בן ארי: אם אנחנו בעניין של טרנסג'נדר, כבר עשינו פה, למרות שחשוב לומר ששנה שעברה זה היה הנושא.

מירב בן ארי: השנה הנושא הוא ביסקסואלים, אבל מאד מאד חשוב לי להמשיך את הקו של הטרנסג'נדרים, כי זה נושא שגם באופן אישי מעניין אותי וגם - - -

<קריאה: זה גם טרנסג'נדר וגם ביסקסואלי.

מירב בן ארי: ביחד.

<קריאה: אפשר גם וגם.

מירב בן ארי: אפשר הכל.

מירב בן ארי: בטח בנושא של היום.

מירב בן ארי: בבקשה, עמית.

<עמית צוק: טוב, קודם כל אני טרנסג'נדרית, אבל הנושא פה הוא חינוך ולא טרנסג'נדרים.

<עמית צוק: אני רוצה להגיד שמניסיון שלי, אני הורה לשלושה ילדים שנמצאים כרגע במערכת החינוך.

<עמית צוק: במערכת החינוך מבחינתנו בפריפריה, יש את הרושם שמנהלי בתי הספר מתנהלים כאוטונומיה משלהם.

<עמית צוק: הם מנהלים את יחידת הלימוד שלהם כמו שהם רואים לנכון, כמו שהם מוצאים לנכון.

<עמית צוק: אין שום גוף שנותן הוראה חד משמעית איך הם צריכים לטפל במקרים כאלה ואחרים וברוב המקרים מנהל בית הספר מנסה להיות הרבה יותר נחמד לראש העיר מאשר לאנשים שמעליו במשרד החינוך ואם בית הספר נמצא במקום שבו יש ראש עיר שהוא הומופוב, התלמידים באותו בית ספר הם בבעיה גדולה מאד.

<עמית צוק: אני אתן לכם דוגמא.

<עמית צוק: כשאני יצאתי מהארון כינסנו את כל סגל בית הספר, המנהלת, היועצת, מחנכות הילדים וסיפרנו להם את הסיפור שלנו ואחרי שהם אספו את הלסת מהרצפה הם הנהנו בראש והצענו להם כל עזרה אפשרית שיכולה להיות, בין אם לדבר בבית הספר, שאני אדבר בבית הספר, שאני אדבר בכיתה, שפסיכולוגית מטעמנו תיכנס לבית הספר.

<עמית צוק: אמרנו לנו הכל יהיה בסדר, הכל יהיה בסדר.

<עמית צוק: כמה חודשים אחרי זה, הבת האמצעית שלנו הגיעה הביתה ואמרה ששני ילדים באו אליה ואמרו לה שאם זה היה קורה לאבא שלהם הם היו מתאבדים.

<עמית צוק: אנחנו חשבנו שכשילד בן 12 אומר שהוא רוצה להתאבד צריך לערב את סגל בית הספר וניגשנו למנהלת בית הספר וסיפרנו לה את הסיפור והתשובה שקיבלנו ממנהלת בית הספר, היא שמדובר בשני דובי חורף שהתעוררו משנתם ובשביל שני דובונים לא צריך להעיר את כולם.

<עמית צוק: אפשר לטפל בשני הדובונים האלה ולהמשיך כרגיל.

<עמית צוק: בטיול בית הספר האחרון שהיה לבן שלי, שהוא בכיתה י"א והוא קצת יותר גדול, אחד הילדים פנה אליו ואמר לו – אתה קוקסינל כמו אבא שלך.

<עמית צוק: אני גאה מאד בילדים שלי שמסוגלים להתמודד עם הדברים האלה, כי הם חזקים והם מגיעים מבית חזק, אבל לא כולם מסוגלים להתמודד עם הדברים האלה, וחשוב שתדעו שסגל בית הספר, נכון להיום, לא נותן מענה.

<עמית צוק: יועצות בית הספר, שצריכות להיות אלה שהן הכתובת לילדים האלה, בין אם הם להט"בים או בין אם הם ילדים להורים להט"בים, לא מבינות שום דבר בנושא.

<עמית צוק: בתי הספר לא רוצים להיכנס לנושא.

<עמית צוק: אני אישית פניתי עם הרצאה שאני מעבירה לעשרות בתי ספר, לא להעביר לתלמידים, כי פה כבר צריך בירוקרטיה של משרד החינוך.

<עמית צוק: לדבר לסגל.

<עמית צוק: בחדר המורים לעשות הרצאה.

<עמית צוק: שום דבר.

<עמית צוק: לא מכניסים את זה.

<עמית צוק: זה טאבו.

<עמית צוק: לא מכניסים את זה לבתי הספר, בטח לא בפריפריה.

מירב בן ארי: תודה רבה עמית.

מירב בן ארי: סיפור מאד חשוב, כי פה הרבה שומעים על טרנסג'נדרים וזו באמת דוגמא שאני הכרתי אותה אצל משפחה, שהיא שונה ועוד נמצאת בפריפריה הצפונית של מדינת ישראל.

מירב בן ארי: זו גם התמודדות של משפחה וגם במקום שהוא לא במכרז הארץ, לכן היה חשוב לי שישמעו אותך.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את הנציג של מועצת התלמידים.

מירב בן ארי: מי כאן מהמועצה?

מירב בן ארי: אתה מכיר כבר את הנוהל, אז קדימה.

מירב בן ארי: רק תגיד את השם שלך.

<טל רחמים: כן.

<טל רחמים: אני טל רחמים ממועצת התלמידים והנוער הארצית.

<טל רחמים: באמת אני גם רוצה להצטרף לברכות שהיו כאן על היום הזה.

<טל רחמים: מהיכרות כבר ארוכה של המועצה, אנחנו באמת יודעים כמה זה חשוב.

<טל רחמים: אני חבר צוות מיניות ומגדר במועצת הנוער הארצית והשנה אנחנו עבדנו בעיקר דווקא על הקהילה הטרנסג'נדרית.

<טל רחמים: בנינו מערכי פעולה לתנועות הנוער ושלחנו אותם להנהגות תנועות הנוער שיעבירו את זה ובאמת בנינו מערכי פעולה לכיתות ו', ז', ח'.

<טל רחמים: אנחנו היינו שותפים פעילים בשולחן העגול של משרד החינוך ואנחנו באמת עובדים הרבה על הנושא הזה.

<טל רחמים: אני רציתי לדבר דווקא בפן קצת יותר אישי על ביסקסואליות שזה הנושא.

<טל רחמים: מה שהפריע לי בעיקר, אני השנה יצאתי מהארון ומה שקרה זה שכשסיפרתי לצוות בית הספר, אף אחד לא ידע מה זה ביסקסואל.

<טל רחמים: אף אחד.

מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ.

<טל רחמים: אני מאפרת.

<טל רחמים: ובאמת, כשהיועצת של בית הספר, שהיא הבן אדם שאמור להיות מוכשר לטפל בדברים האלה, אומרת לי רגע אחד, אוקיי, זו פעם ראשונה שקורה לי דבר כזה שאני שומעת את המילה הזאת.

<טל רחמים: בוא, תן לי שבוע, אני אחזור אליך.

<טל רחמים: אני אלך לחפש את זה ואני אחזור אליך כשאני אבין בנושא.

<טל רחמים: זה משהו שמבחינתי הוא לא מובן.

<דן סלייפר: ממלכתי דתי, נכון?

<טל רחמים: כן.

<טל רחמים: גם רציתי באמת לדבר בנוגע למשרד החינוך על החינוך הממלכתי דתי, שלפי דעתי לפחות, לא משנה כמה נכניס את חוש"ן ואת איגי ועוד ארגונים אחרים.

<טל רחמים: יש שיעורי בח"מ וחלמי"ש.

<טל רחמים: שיעורי בח"מ וחלמי"ש בבתי ספר ממלכתיים דתיים, זה שיעור שבעצם המורים יכולים לקחת את הקהילה הגאה ולעוות אותם כרצונם החופשי.

<טל רחמים: המורה שלי הכניס בשיעורים האלה סרטונים של רבנים על טיפולי המרה, סרטונים של רבנים על קריעות, על סטייה, על תועבות, על דברים כאלה.

<טל רחמים: אני אישית חושב שלא משנה כמה נכניס הרצאות ופעילויות מיוחדות, כל עוד זה נכנס בשיעור הקבוע, כששיעור קבוע, חומר, בשנייה שאומרים לתלמידים זה לבגרות הם מקשיבים אוטומטית.

<טל רחמים: אם נאמר להם הרצאה של חוש"ן, חצי לא יקשיבו.

<טל רחמים: אם נאמר להם יש לכם עכשיו שיעור שיש לכם על זה בגרות, אוטומטית כולם יקשיבו, כולם יראו את הסרטונים, כולם יעשו את העבודות.

<טל רחמים: בשנייה שהפעילות - - -

מירב בן ארי: רגע, אני רוצה שנייה להתעכב על זה.

מירב בן ארי: בח"מ קראת לזה?

<טל רחמים: בח"מ – בית חינוך משפחה.

מירב בן ארי: בח"מ זה כמו שיעור מחנך?

<טל רחמים: לא.

<טל רחמים: בח"מ, בעצם יש שיעור לבנים ושיעור מקביל לבנות.

<טל רחמים: לבנות זה נקרא חינוך לחיי משפחה – חלמי"ש.

<טל רחמים: לבנים זה שיעור בח"מ.

מירב בן ארי: אה, זה לבנים וזה לבנות.

מירב בן ארי: הבנתי.

<טל רחמים: כן.

<טל רחמים: אבל בעצם המהות של זה היא אותו דבר.

<טל רחמים: בבח"מ מה שמלמדים זה שלושה שלבים.

<טל רחמים: שלב ראשון זה שלב הסטיות של הטבע, נקרא לזה ככה, שבו המורה בעצם פותח על השולחן כמה שהקהילה הגאה זה רע וכמה שאסור סקס לפני הנישואין וכמה שזה וכמה שזה.

<טל רחמים: שלב שני זה שלב הנישואין, איך מתחתנים.

<טל רחמים: שלב שלישי – ילדים.

<טל רחמים: לא מדברים שום דבר פרקטי.

<טל רחמים: אין שיעור מיניות בריאה, אין שיעור על מחלות מין.

<טל רחמים: אין שיעור על כלום.

<טל רחמים: מדברים על הכל באופן תיאורטי, שמהבחינה הזאת זה כבר לפי לדעתי לפחות לא יעיל בהכנה לחיים, אבל בשנייה שזה פוגע בכל תלמיד שבארון, ואני אישית יודע על בית הספר שלי, שיש בו עוד ארבעה ילדים שבאו אלי, לא ליועצת של בית הספר, לא למורים, לא להנהלה.

<טל רחמים: באו אלי ופנו אלי – טל, אנחנו לא יודעים מה לעשות.

<טל רחמים: היו כאלה שפנו אלי כהומוסקסואלים, כהומוסקסואלים.

<טל רחמים: אחד פנה אלי ואמר אני מרגישה שאני אישה.

מירב בן ארי: אנחנו כוועדה נפנה.

<טל רחמים: ובאמת בשנייה שהמנהל שלי אומר לי - טל, תשמע, אם היית הומו הייתי מבין, אבל אה ביסקסואל, יש לך אפשרות להיות סטרייט ולחיות חיים נורמאליים, אני בעד שתשאיר את היציאה מהארון לאחר כך.

<טל רחמים: ברגע הזה אני מבין שמשהו במערכת החינוך לא פועל בצורה תקינה כלפי הקהילה, שהיא לא הקהילה ההומו לסבית, כמו שנאמר כאן.

<טל רחמים: כן, כאילו יש באמת הומואים, לסביות, כל השאר בעצם אתה יכול לשחק אותה סטרייט.

<טל רחמים: אתה יכול להתחבא וזו באמת בעיה.

<טל רחמים: בעיה שנייה זה אני אישית יודע מהיכרות אישית שלי, לא יודע, יכול להיות שיהיו כאן כאלה שיצטרפו, שברגע שיצאתי מהארון, בעצם דובר כאן המון על ההתעלמות.

<טל רחמים: שכשאני מתלונן על הטרדות מיניות, שילדים באים, תופסים לי את התחת ואומרים – אתה אוהב את זה.

<טל רחמים: אתה נמשך לבנים, אתה אוהב את זה.

<טל רחמים: וכשאני מתלונן על זה למורים, הם אומרים זה בדיחות של ילדים, זה בסדר.

<טל רחמים: כשאנשים פונים אלי וקוראים לי פיגות ואומרים זה בסדר, זה בדיחות של ילדים, זה משהו שהוא לא.

<טל רחמים: היה לי טיול שנתי לפני שבועיים, הייתי צריך לבקש זמן מקלחות נפרד כדי שאני לא אצטרך לסבול מהטרדות מיניות במקלחות.

<טל רחמים: אני הייתי צריך לבקש אזור שינה נפרד, כדי שאני לא אצטרך לעבור שם הטרדות מיניות.

<טל רחמים: זה לא יכול להיות שדבר כזה יתקיים במערכת החינוך ושאנשים פשוט ידלגו על זה.

<טל רחמים: יאמרו זה בסדר, זה בדיחות של ילדים, כי זה כבר לא בדיחות של ילדים.

<טל רחמים: כי אני, אוקיי, יצאתי מהארון, התקדמתי.

<טל רחמים: אני שלם עם עצמי.

<טל רחמים: יש עוד ארבעה ילדים לפחות שפנו אלי.

<טל רחמים: יש עוד אני לא יודע כמה ילדים שלא פנו אלי, שבאמת מפחדים ובאמת מרגישים שעם המצב שקיים, במיוחד עם השיעורים התקינים והרגילים שקיימים ובעצם אומרים להם אתם סטייה, אתם נולדתם לא ראוי.

<טל רחמים: גם לפי הדת, אוקיי, בשיעורים ממלכתיים דתיים אומרים - - -

מירב בן ארי: טל, אני מתנצלת.

מירב בן ארי: פשוט הוועדה בעיקרון נגמרה ויש עוד שניים שאני חייבת לשמוע.

מירב בן ארי: ממש מילה אחרונה.

<טל רחמים: משפט אחרון.

<טל רחמים: לפי דעתי עוד לפני שמכניסים הרצאות, צריך באמת לשנות את הפעילות הרגילה והתקינה של בתי הספר.

מירב בן ארי: בתוך בתי הספר.

מירב בן ארי: אני רשמתי גם את מה שאמרת על חמ"ד.

מירב בן ארי: רחלי הכהן, המועצה לשלום הילד.

מירב בן ארי: יש לך דקה.

<רחלי הכהן: ממש בדקה.

<רחלי הכהן: אני גם רוצה להתחבר לדברים שטל רחמים אמר.

<רחלי הכהן: כשמתייחסים ליצירת מרחב מוגן בתוך משרד החינוך, אני רוצה להעלות סוגיה שהיא אמנם מאד פרטנית ונקודתית, עם זאת היא עלתה בצורה מאד נרחבת בארצות הברית והגיעה גם אלינו לכנס הנגב של המועצה לשלום הילד בשנה שעברה.

<רחלי הכהן: זה קושי יום יומי שנאלצים להתמודד איתו הרבה תלמידים להטב"ים, במיוחד טרנסג'נדרים, והיא בעצם ההליכה לשירותים במוסד החינוכי.

<רחלי הכהן: כידוע השירותים מחולקים בצורה מאד מאד מגדרית לגברים ולנשים, וכשתלמידים בעצם מבקשים ללכת לתאי השירותים של המין שאליו הם מרגישים שייכים בהתאם לזהות המינית שלהם, עולות הרבה – גם מצד התלמידים האחרים וגם מצד המורים – יש הרבה אי הבנה בקשר לזה ופשוט אפילו חוסר אפשרות לתת להם.

<רחלי הכהן: כמובן שזה מעיב באופן יומיומי על הרגשת הדחייה וחוסר השייכות שהם פה מרגישים שייכים.

<רחלי הכהן: זה קשור גם לטיולים שנתיים, ללינה, למקלחות ולשיעורי ספורט כשהם מתקיימים בצורה נפרדת ולעוד הרבה דברים.

<רחלי הכהן: אני חושבת שזו סוגיה שבניגוד לכל הסוגיות התקציביות, החינוכיות - - -

מירב בן ארי: כן, האמת שאנחנו עשינו על זה דיון בנושא של הטרנסים.

מירב בן ארי: זה היה הנושא של השירותים, שתדעי.

מירב בן ארי: את אומרת עסקנו בנושא הזה בעבר.

<רחלי הכהן: אוקיי, אז אני רק רוצה להגיד בשורה התחתונה שאני חושבת שברמה הארצית צריכה לצאת הנחיה, כמו שקרה בארצות הברית.

<רחלי הכהן: בעצם הנחיה של משרד החינוך לאפשר - - -

מירב בן ארי: לא משנה, סתם ראיתי במקרה בצפון קרוליינה, שהיה הסיפור עם הטרנסים.

<רחלי הכהן: ויצאה הוראה של אובמה לכל בתי הספר בארצות הברית.

מירב בן ארי: כן, בדיוק שם, תכלס.

<רחלי הכהן: אני חושבת שזה משהו שנורא פשוט לעשות ואפשר להביא את זה לארץ.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: מרגניתה מתהילה, בבקשה.

מירב בן ארי: דקה.

<מרגניתה קלאוזנר: תודה רבה.

<מרגניתה קלאוזנר: אני יושבת פה כחוזרת בתשובה, אם לשני בנים הומואים.

מירב בן ארי: קודם כל מילה על תהילה, כדי שיידעו.

מירב בן ארי: אני מכירה, אבל חשוב שכולם יכירו.

<מרגניתה קלאוזנר: אני אם גאה לשני בנים הומואים ודודה גאה לשני ג'נדר קווירים.

<מרגניתה קלאוזנר: שני הבנים שלי התחנכו כאן, במערכת החינוך בירושלים ואני עובדת במערכת החינוך בירושלים, בבית ספר דתי, כמטפלת רגשית.

<מרגניתה קלאוזנר: אז אני באה מתוך כל התחומים האלה.

מירב בן ארי: איזה בית ספר?

<מרגניתה קלאוזנר: אני עובדת בנועם בנים פסגת זאב.

<מרגניתה קלאוזנר: אני מתנדבת שנים בארגון תהילה, שהוא ארגון של ההורים בקהילה הגאה, ארגון שתומך בהורים.

<מרגניתה קלאוזנר: יש לנו 16 קבוצות לתמיכה בהורים בכל רחבי הארץ.

<מרגניתה קלאוזנר: יש לנו פרויקט שנקרא הורה בקפה, מפגש לבני נוער שרוצים לדבר עם הורה, שהוא לאו דווקא ההורה שלהם ולהתייעץ.

<מרגניתה קלאוזנר: יש לנו פרויקטים של שיחות שאנחנו מעבירים, שכל אחד מספר את הסיפור האישי שלו בבתי אבות, בפני עובדים סוציאליים, במשטרה, בכל מקום שמזמין אותנו.

<מרגניתה קלאוזנר: אני דיברתי בסמינר דוד ילין, דיברתי בבתי ספר פה בירושלים.

<מרגניתה קלאוזנר: מי שמזמין אותנו אנחנו באים בהתנדבות ומספרים.

<מרגניתה קלאוזנר: מתוך הניסיון שלי כאם וכמטפלת רגשית, ברור לי שהנושא הזה של מרחב בטוח זה נושא ראשון במעלה.

<מרגניתה קלאוזנר: השאלה היא איך אנחנו מגדירים מרחב בטוח.

<מרגניתה קלאוזנר: כי מרחב בטוח זה לא רק מרחב פיזי, זה מרחב שהוא בראש, בלב ומקום פיזי בבית הספר.

<מרגניתה קלאוזנר: וההתחלה שלו לדעתי היא במודעות והמודעות מתחילה בגן הילדים.

<מרגניתה קלאוזנר: איפה שיש לנו את פינת הבובות ופינת המכוניות.

<מרגניתה קלאוזנר: איפה שיש לנו את יום המשפחה.

<מרגניתה קלאוזנר: כל החינוך מתחיל מהנקודה הזאת.

<מרגניתה קלאוזנר: איך אנחנו מדברים לילד.

<מרגניתה קלאוזנר: איך נראים ספרי הילדים שלנו.

<מרגניתה קלאוזנר: הדברים האלה הם היסודות שבהם אנחנו מתחילים את המרחב הבטוח.

<מרגניתה קלאוזנר: אנחנו בונים מהמקום הזה.

<מרגניתה קלאוזנר: אני חושבת שבכל בית ספר צריך להיות איש צוות שמוכשר ואחראי.

<מרגניתה קלאוזנר: אני דיברתי עם ראש מט"י פה בירושלים, על הדבר הזה.

<מרגניתה קלאוזנר: אמרתי להם שבתוך האוכלוסייה שלנו, של התלמידים, יש 10% שהם להט"בקים ושאנחנו צריכים להעביר לאנשי מת"י הרצאות בתוך המתי"אות, לאנשי הטיפול שלנו ולמנות אחראים בבתי הספר.

<מרגניתה קלאוזנר: נדחיתי שוב ושוב.

<מרגניתה קלאוזנר: כן, כן, זו הרצאה מאד מעניינת, אבל הדתיות לא יבואו.

<מרגניתה קלאוזנר: אז נדחיתי שוב ושוב בעניין הזה וחבל.

<מרגניתה קלאוזנר: אני חושבת שצריך להיות איש צוות.

<מרגניתה קלאוזנר: אי אפשר להכשיר את כל הצוות אולי מיד, אבל אפשר להכשיר בכל בית ספר איש צוות אחד, שברגע שילד או ילדה יוצאים מהארון, המחנך יכול להגיד – תפני לרותי, היא תדע לעזור לך.

<מרגניתה קלאוזנר: היא תדע להפנות אותך.

<מרגניתה קלאוזנר: היא תדע לדבר איתך.

<מרגניתה קלאוזנר: אז רותי תהיה האחראית.

<מרגניתה קלאוזנר: או שלמה יהיה אחראי בבית הספר שלנו ואנחנו נדע להפנות אליו.

<מרגניתה קלאוזנר: צריך להיות חדר שאפשר לשבת ולדבר בשקט עם אותו ילד או ילדה.

<מרגניתה קלאוזנר: קרה מקרה לקולגה שלי, שהוא מורה אצלנו בבית הספר, שהילד שלו יצא מהארון בבית ספר דתי מאד מאד מכובד בירושלים, בחטיבת ביניים וניגש ליועצת ואמר לה ככה וככה.

<מרגניתה קלאוזנר: אני התלבטתי הרבה זמן, אני החלטתי שאני הומו, אני יודע עכשיו באופן ברור ואני צריך לדבר עם מישהו, אז באתי לדבר איתך.

<מרגניתה קלאוזנר: היועצת רצה אצה למנהל, המנהל צלצל בבהלה להורים והוציא את הילד מהארון.

<מרגניתה קלאוזנר: ככה הם שמעו.

<מרגניתה קלאוזנר: אני חושבת שזו לא צריכה להיות הפרוצדורה.

<מרגניתה קלאוזנר: אני חושבת שמרחב בטוח צריך לאפשר לילד לשוחח, למצוא את עצמו, להתלבט ובזמנו החופשי לבוא ולספר להורים שלו.

<מרגניתה קלאוזנר: כל ההכשרה הזאת צריכה לקרות בתוך המערכת.

<מרגניתה קלאוזנר: יש לנו היום תקציבים ברוך השם, בעזרתך מירב, בעזרת שפ"י, שאנחנו מודים להם מכל הלב ואני חושבת שצריך להקצות את זה להכשרה הזאת מהתחלה, מהשורשים ולעלות למעלה.

<מרגניתה קלאוזנר: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה וגם כל הכבוד על הפעילות שלכם.

<מרגניתה קלאוזנר: תודה רבה.

מירב בן ארי: חשוב לומר לכם.

מירב בן ארי: נחשפתי אליה.

מירב בן ארי: אמא של בן 6, טרנסג'נדר שעולה לכיתה א'.

מירב בן ארי: היא חיכתה המון זמן.

מירב בן ארי: היא פה.

מירב בן ארי: בואי גברתי, שבי כאן לידי.

מירב בן ארי: ממש בקצרה, בסדר?

<שירלי דה גרציה פישמן: קוראים לי שירלי דה גרציה פישמן, אני פה עם בעלי רון פישמן.

<שירלי דה גרציה פישמן: אנחנו הורים לבן טרנסג'נדר שעולה בעזרת השם בשנה הבאה לכיתה א' והייתי רוצה להגיד כמה דברים לגבי החוויה.

<שירלי דה גרציה פישמן: זה ילד מאד צעיר.

<שירלי דה גרציה פישמן: זה משהו, מן שטח כזה לא מוכר.

<שירלי דה גרציה פישמן: אנחנו לא מגיעים מתוך הקהילה ויש איזה שהוא חשש מאד גדול.

<שירלי דה גרציה פישמן: זה מאד מתחבר ל - - -

מירב בן ארי: מאיפה אתם בארץ?

<שירלי דה גרציה פישמן: אנחנו מחולון.

<שירלי דה גרציה פישמן: זה מאד מתחבר להרבה דברים שעלו וחזרו פה שוב ושוב לגבי בתי הספר, שאין איזו שהיא מדיניות מוסדרת.

<שירלי דה גרציה פישמן: זאת אומרת אנחנו מרגישים שאנחנו מהמרים לגבי העתיד של הילד שלנו מבחנת מסגרת החינוך שהוא הולך אליה.

<שירלי דה גרציה פישמן: אם אנחנו יכולים להמר על זה שהוא ילך לבית ספר רגיל בתקווה שזה יאפשר לו את ההתאקלמות ואת ההסתגלות הכי טובה לקהילה הרגילה, הרחבה, המוכללת, או שאנחנו באמת צריכים לבחור באיזה שהוא בית ספר פרטי, איזו שהיא מסגרת חינוך אלטרנטיבית שלאו דווקא אנחנו יכולים להרשות אותה לעצמנו.

<שירלי דה גרציה פישמן: עכשיו, החוויה היא שאנחנו לבד מול זה.

<שירלי דה גרציה פישמן: אנחנו גילינו איפה הבן שלנו צריך להשתבץ בבית הספר ואנחנו ביקשנו לדבר עם המנהלת ובסך הכל נענינו בצורה מאד מאד חיובית, אבל התחושה היא שזה הימור.

<שירלי דה גרציה פישמן: אפשר ליפול על מנהלת שהיא מקבלת מחילה ואנחנו גם לא יודעים.

<שירלי דה גרציה פישמן: אז המנהלת תקבל, מה לגבי המורים, התלמידים, ההורים.

<שירלי דה גרציה פישמן: יש שאלות כמו אם הילד שלנו כרגע לא מוכן לצאת מול הילדים שאיתו בגן, אם הוא יחליט לעשות את זה האם יהיה לנו גיבוי או לא יהיה לנו גיבוי.

<שירלי דה גרציה פישמן: אין איזו שהיא מדיניות מוסדרת או איזה שהוא מקור שבית הספר למשל, בהנחה שבאמת בית הספר מוכן ללכת לקראתנו ולתמוך ולגבות, הוא גם צריך את המשאבים ואת הכלים, כמו למשל ידע, כדי לעשות את זה.

<שירלי דה גרציה פישמן: אז החושה שלנו, החוויה שלנו היא של הימור - - -

מירב בן ארי: של חששות כבדים.

<שירלי דה גרציה פישמן: כן.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה שאתם תדברו בסוף הוועדה עם שפ"י, כדי לראות - - -

<איריס מנדה בן יעקב: יש לי ארבע ועדות היום.

מירב בן ארי: לא, פה, כמה דקות לפני.

מירב בן ארי: בגלל שזה אירוע די מיוחד, שילד בכיתה א', טרנסג'נדר, הולך לבית הספר, למרות שהקהילה הטרנסית, אבל במקרה כזה של ילד שזו פעם ראשונה, עם הורים שגם לא מכירים, אז אולי כדאי כמה מילים לפני כן עם שפ"י, לראות איך להתחבר לפחות למישהו שיעזור לכם מבחינה מקצועית.

מירב בן ארי: אני חייבת לסכם.

מירב בן ארי: יש מישהו שממש חייב לומר משהו ולא יכול להתאפק?

מירב בן ארי: אתה דיברת, סליחה.

מירב בן ארי: בבקשה.

מירב בן ארי: הוועדה הסתיימה לפני 10 דקות, רק שתדעו.

מירב בן ארי: מי גברתי?

<הדס בלומנדל: אני הדס, אני רכזת הנוער והצעירים של הבית הפתוח כאן בירושלים.

<הדס בלומנדל: אנחנו עובדים בשולחן העגול.

מירב בן ארי: את האמת שחיפשתי את הבית הפתוח ולא ראיתי אתכם פה.

מירב בן ארי: עכשיו אני רואה אותך, הדס.

<הדס בלומנדל: אז אני אהיה ממש קצרה ועניינית כי אני בטוחה שכולם רוצים לצאת מפה.

<הדס בלומנדל: בדרך כלל מדברים על הדברים השליליים שקורים ואני רוצה רגע לדבר על משהו מאד חיובי שקורה, שאני חושבת שאנחנו צריכים לגזור ממנו מסקנות פרקטיות.

<הדס בלומנדל: אנחנו משתתפים בשולחן העגול בראשותה של איריס, מאז הקמתו בעצם ואנחנו בשלבי כניסה למסלול הירוק היום, אחרי הרבה עבודה, אבל אני רוצה דווקא לדבר על העבודה שלנו עם צוותים חינוכיים ויועצות וגם עם מוסדות אקדמאים.

<הדס בלומנדל: מאז שנה שעברה אנחנו בעצם עובדים בשיתוף פעולה עם דוד ילין, אחרי עבודה מול הדיקנית שם וכבר נכנסנו למספר ימי הכשרה שם, שיש לנו הרבה פניות בעקבות זה מסטודנטים, שאחר כך מגיעים לבתי הספר ויודעים להביא אותנו ולקרוא לנו ולהתייעץ כשהם מתמודדים עם תלמידים.

<הדס בלומנדל: העניין השני המאד גדול שעשינו בירושלים, זה שהעברנו בעצם הכשרה ליועצות של מחוז ירושלים, בזכותן של איריס, מיכל זקסנמברג וישראל כץ משפ"י שאינן כאן, שאנחנו עובדים איתן.

<הדס בלומנדל: אני רק רוצה לשתף שהיו אלינו, אלי אישית, אני מרכזת את תחום הנוער והצעירים.

<הדס בלומנדל: היו אלי למעלה מ-10 פניות מתלמידים בשבועיים אחרי הפעילות הזאת, כי פתאום היועצות נכנסו לתוך כיתה וידעו לזהות.

<הדס בלומנדל: אני מתחברת לדברים שאני לא יודעת איפה הוא עכשיו, אבל נציג מועצת התלמידים אמר.

<הדס בלומנדל: אני בעצמי גם מבית דתי, אני גדלתי פה בירושלים ואני חושבת שאם יש משהו שאני מאד מרגישה שקורה בשנתיים האחרונות בירושלים, מאז שהקמנו את פרויקט החינוך לזכרה של שירה בנקי, זה שיש ממש שינוי שאפשר לראות בשטח.

<הדס בלומנדל: אני בכל זאת רוצה לומר עוד מילה אחת, פרקטית, על מה כן צריך לקרות, שאני חושבת שזו נקודה מאד חשובה.

<הדס בלומנדל: התקציב הזה הוא מדהים ומבורך, אבל אני חושבת שצריך לצד התקציב לבוא גם עם איזו שהיא הנחיה גורפת וזה מתחבר גם למה שמרגניתה אומרת פה.

<הדס בלומנדל: כי כאשר אין איזו שהיא הנחיה גורפת, אז זה נתון לשיקול דעתו של מנהל בית הספר – האם כן או לא להכניס תכנית.

<הדס בלומנדל: מעבודתי בשנתיים האחרונות עם בתי הספר בירושלים, אני חושבת שבתי הספר שהכי צריכים את זה הם אלה שלא ידברו איתנו בכלל.

<הדס בלומנדל: ואני רוצה לומר עוד משהו בהקשר' הזה, גם של חמ"ד, שבחמ"ד יש מדריכה נפלאה בשם עדי פישמן, שעושה הרבה עבודה טובה ואנשים לא מכירים אותה ו - - -

<איריס מנדה בן יעקב: היא מדריכה ביחידה שלי.

<הדס בלומנדל: אני יודעת.

<הדס בלומנדל: היא עושה עבודה נפלאה והיא תמיד עונה לטלפון כשאנחנו צריכים אותה וכשיש מקרים ואני במקרה יודע מי החניך שעליו את מדברת, כי הוא מגיע אלינו.

<הדס בלומנדל: חשוב לי לומר את הדבר הזה, כי אני חושבת שכשאין שיניים, אז מה שפ"י יכול לעשות?

מירב בן ארי: את צודקת.

<הדס בלומנדל: אז זו הבקשה של היום, שאני חושבת שאם אנחנו רוצים לוודא שהתקציב ינוצל כראוי והכל יתקדם, צריך גם להוסיף לצד זה איזו שהיא הנחיה גורפת לבתי הספר בנושא, שלכל הפחות הצוותים החינוכיים יעברו, כי מצב שבו מורה אומרת אני לא יודעת מה זה אומר בכלל, בעיני זו בעיה גדולה.

<הדס בלומנדל: תודה.

מירב בן ארי: בסדר גמור, תודה רבה.

מירב בן ארי: אני חייבת לסכם, כי כבר גלשתי לדיון הבא.

מירב בן ארי: חשוב לומר שיחד עם יום הקהילה, הכנסת מציינת היום גם את יום העוני ואני גם צריכה לנהל את הדיון עכשיו פה בוועדת החינוך בנושא הזה.

מירב בן ארי: לכן אני רוצה ראשית להגיד תודה רבה לכל מי שהגיע לוועדה, מי שדיבר וקרא מהלב את הדברים.

מירב בן ארי: היה מאד מרגש וגם מאד משמח.

מירב בן ארי: יש לנו הרבה אתגרים.

מירב בן ארי: תאמינו לי, אני בקשר כל כך צפוף עם הארגונים, שאני רואה כל יום כמה שהם באמת מזיעים בשביל להתקדם.

מירב בן ארי: אנחנו התקדמנו, לא מספיק.

מירב בן ארי: לא מספיק.

מירב בן ארי: צריך כל הזמן לשפר ולעשות עוד ועוד.

מירב בן ארי: אני לא יכולה להגיד כל מה שיש עד עכשיו, כי אין לי זמן, אז אני רק אגיד את הסיכום של הוועדה.

מירב בן ארי: ראשית, אנחנו כוועדת חינוך נפנה אל כל בתי הספר, כולל חמ"ד, שזה הגיע גם מכם וגם מכם, לאמץ את התקנה, לקחת את האחריות.

מירב בן ארי: אמרת שזה ברמה של מנהל בית ספר, שמענו גם הורים.

מירב בן ארי: כן לפנות אליהם, גם לכל המנהלים, לקחת את התקנה, לאמץ ולקבל את הכלי הזה כדי להיכנס לתוך בתי הספר, כי באופן מפתיע שמענו שבבתי ספר גם במרכז, גם בפריפריה, גם דתיים, גם חילוניים, הכל נתון לגחמות של מנהלי בתי הספר.

מירב בן ארי: לכן אנו כוועדה נפנה וגם ננהל מעקב כאן במושב הבא, לראות באמת כמה בתי ספר פנו, כי זה מה שאני אומרת, שאם אתה נותן כסף ואז תכלס אף אחד לא עושה, אז אני מבטיחה לכם שוועדת החינוך תתכנס בלי קשר לקהילה הגאה, אלא לקבל עדכון משפ"י לגבי ההתפתחות של התקנה.

מירב בן ארי: כמובן שגם הארגונים יכולים לפנות אלי באופן קבוע ולעדכן אותי.

מירב בן ארי: אני כמובן אומרת את זה לאיגי, לחוש"ן ומעברים, אבל גם תהילה וארגונים קטנים, הבית הפתוח – אתם כבר לא כאלה קטנים אלא אימפריה גדולה בירושלים, אבל באמת לפנות ולהשתתף.

מירב בן ארי: יש לכם עד ה-9 במרס.

מירב בן ארי: כמובן אם לא תספיקו נבקש גם אותך, תסלח לי שהשם הזה קצת קשה לי, אבל שני זה מספיק.

מירב בן ארי: אני לא רוצה לעשות פה טעויות בפרוטוקול.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד, גם לגבי ההשכלה הגבוהה, שכן היה לי חשוב להכניס את זה כאן.

מירב בן ארי: אנחנו גם נפנה לור"ה, שגם ישבה כאן הנציגה.

מירב בן ארי: ור"ה זה ועד ראשי האוניברסיטאות ולמל"ג.

מירב בן ארי: עשיתי את זה כבר בנציבות שירות המדינה.

מירב בן ארי: אני סיכמתי עם נציבות שירות המדינה שהאחראי על קידום נשים ומניעת הטרדה מינית במשרדי הממשלה יהיה אחראי גם על מניעת אפליה על בסיס נטייה מינית.

מירב בן ארי: זאת אומרת כבר עשיתי את זה מולם, אין שום סיבה שזה לא יקרה במכללות ובאוניברסיטאות.

מירב בן ארי: אין סיבה שסטודנטים יוטרדו או בגלל נטייה מינית שלהם זה יפגע להם באקדמיה.

מירב בן ארי: זו שטות גמורה בעיני וכמובן שתהיה כתובת.

מירב בן ארי: אני בכלל רוצה לומר באופן כללי, אם יש הורים, גם הורים שנמצאים פה, גם הורים שצופים בוועדה, שנתקלים חלילה באפליה של הילד שלהם בבית הספר או באלימות מילולית או פיזית בגלל הנטייה המינית, אני אומרת את זה גם עלי, על עצמי, בטח גם כל יושבות ראש השדולה, כולן שם נשים, לפנות אלינו ולהעלות את זה לסדר היום הציבורי, כי זה בנושא שהוא בנפשנו.

מירב בן ארי: אני מודה עלי, אבל גם כל יושבות ראש השדולה המכובדות, שהן חלק בלתי נפרד מהעניין.

מירב בן ארי: אנחנו חייבים לסיים, כי מתכנסת כאן עוד ועדה.

מירב בן ארי: אז אני רק רוצה בבקשה שאת כל הדיונים הפנימיים שלכם, אם תוכלו תעשו בחוץ, כדי שנוכל לנקות את השולחן לוועדה הבאה.

מירב בן ארי: עוד מילה.

מירב בן ארי: בשתיים עשרה אני אנהל גם את ועדת העבודה והרווחה בנושא עוני בקהילה הלהטב"ית, אז מי שזה מעניין אותו מוזמן להגיע גם לדיון שם.

מירב בן ארי: תודה רבה לכולכם.