ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 293, 2016-11-23 09:12

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, ה- 23.11.16, כ"ב בחשוון תשע"ז.

יעקב מרגי: הנושא: מדדי משרד החינוך "התמונה החינוכית" לבתי הספר העל יסודיים.

יעקב מרגי: לא נעלם מאוזני ומאוזני כל הויכוח, באיזו שיטה צריך למדוד את בתי הספר?

יעקב מרגי: האם אחוזי הזכאים לבגרות שאף פעם אנחנו לא יודעים מתוך מה?

יעקב מרגי: האם ציוני הבגרות הם תכלית הכל?

יעקב מרגי: הם התמונה המיטבית לציין או לאבחן רשות מקומית, בית ספר, סביבה לימודית?

יעקב מרגי: אני שמח שהדברים מחלחלים, והבנתי שמשרד החינוך מתחבר לדברים והתחבר למושג הזה שנקרא "התמונה החינוכית".

יעקב מרגי: אני חושב שאין מקום יותר טוב מאשר ועדת החינוך, כדי להסביר לנו מהי התמונה החינוכית, מה אנחנו מודדים, במה ילדי ישראל נמדדים ונחווה דעה בסוף הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה, משרד החינוך, מי מציג את זה?

<אריאל לוי: קודם כל בוקר טוב, אני מברך על העובדה שאתה מקיים דיון בנושא הזה.

<אריאל לוי: זה נושא שהוביל בשנה האחרונה את סדר היום של המשרד.

<אריאל לוי: אני אציג חלק אחד, וחברתי ד"ר מיכל טביביאן תציג חלק שני, ואז נחזור ונדגים איך נראית תמונה חינוכית של ישוב ותמונה חינוכית של בית ספר.

<אריאל לוי: בוא ניתן את הרקע לכל המהלך.

<אריאל לוי: אתה ממש פתחת בזה.

<אריאל לוי: אנחנו חושבים שלאורך שנים, העובדה שהעשיה המאוד מאוד רבה בבית ספר העל יסודי, מתמצת לציון אחד שקוראים לו "זכאות לבגרות" הוא טעות משני טעמים, האחד, הוא שיש עוד הרבה מאוד עשיה בבית ספר על יסודי שלא נוגעת רק לציונים ולבגרויות.

<אריאל לוי: ושתיים, גם האופן שבו המהלך הזה ניהל את כל המהלך של ההוראה והלמידה לאורך שנים -בעצם יצר מצב שאנחנו קוראים לו: yeaching for the test, הרבה מאוד מתפיסות ההוראה והלמידה היו לקראת הבחינה, כשהיו עוד מיקודים רבים בבית הספר שלא קיבלו את ההתייחסות - - -

יעקב מרגי: ישב תלמיד וכשעלה בדיון איזה מושג בסיסי, מאוד פשוט, שבוגר מערכת החינוך ידע אותו, שאלנו את השאלה, סליחה שאני לא זוכר מה זה היה, ואף אחד לא ענה, אז הוא אומר לי: "אל תתפלא, אנחנו בולעים בולעים בולעים, מקיאים ולאחר מכן שוכחים".

יעקב מרגי: כך קורה.

<אריאל לוי: אז יש הרבה מאוד עבודה גם על איזה שאלות שואלים בבגרות, גם של הבנה, גם של חשיבה, ולא רק ללמוד לקראת ולהקיא.

<אריאל לוי: יחד עם זאת, אני חושב שה- 30%, כבוד היושב ראש, כפי שאתה מכיר את זה, והשינוי ללמידה משמעותית מנסה גם להתמודד עם זה, אבל סליחה, יש עוד הרבה מאוד דברים שנעשים בבית הספר שלא קשורים רק לציונים ובגרויות.

<אריאל לוי: דבר שני, הייתה בעיה נוספת, הייתה השוואה לא הוגנת.

<אריאל לוי: כשאתה לוקח זכאות לבגרות בבית ספר X, אתה לא רואה בדרך כלל את הקפיצה שהוא עשה מנקודה קודמת.

<אריאל לוי: ההשוואה הארצית הזאת יצרה גם ליגות, גם דברים שפגעו בחלשים, אני חייב להגיד, וחלק מהתפקיד של התמונה החינוכית היא גם - - -

יעקב מרגי: יותר חמור מכך הוא שזה עשה עוול למנהלי בתי ספר שהסכימו לקלוט לתוכם ילדים, להעצים אותם, לדחוף אותם קדימה - - -

<אריאל לוי: נכון מאוד, אני חושב גם שאחד המדדים שנדבר עליהם בהמשך זה התמדה ונשירה.

<אריאל לוי: זאת אומרת, בית ספר יכול למנוע נשירה גם על חשבון זכאות לבגרות של עוד 2% ואנחנו חושבים שזה צריך לבוא לידי ביטוי גם בעשיה של בית הספר.

<אריאל לוי: דבר שלישי, וזו בדיוק הנקודה שאתה דיברת עליה.

<אריאל לוי: יש בתי ספר שכל תפקידם הוא לתת את ההזדמנות השניה, לפעמים זו האחרונה, לתלמידים.

<אריאל לוי: לכן המדד לזכאות לבגרות הוא לא המדד שצריך לבחון את בית הספר, הוא אחד המדדים.

<אריאל לוי: ואני, אגב, חושב שהוא עדיין מדד חשוב, כולנו מסכימים על זה.

<אריאל לוי: מה המטרות של התמונה החינוכית?

<אריאל לוי: אחת, לתת תמונה שלימה, אגב, לא מושלמת.

<אריאל לוי: אתם תכף תראו שהיא לא מושלמת, אבל היא ניסיון להציג תמונה יחסית שלימה, כרגע 27 מדדים, יש גם מדדים בפיתוח ולא מדד אחד של זכאות לבגרות, שמבטאת כמה שיותר קרוב את המורכבות של העשיה החינוכית בבית ספר.

<אריאל לוי: שתיים, לייצר שיח ושותפות, כבוד היושב ראש.

<אריאל לוי: יושבת לצידי גם מנהלת מחלקת חינוך בפתח תקווה.

<אריאל לוי: היא תספר אולי, אם נגיע לזה, גם איך דבר כזה פוגש את הרשות כי זה מייצר שיח, גם בתוך הרשות, גם בתוך בית הספר, בטח בקרב ההורים, יכול להיות שגם זאב יתייחס לזה.

<אריאל לוי: כמובן, רצינו לשנות את השיח, משיח רק על זכאות לשיח על עוד מדדים ערכיים וחברתיים אחרים.

<אריאל לוי: שלוש, היכולת לתכנן, בית ספר צריך לדעת משנה לשנה מגוון של נתונים, על מנת שיוכל לתכנן, וכשהנתונים הם גם פנים בית ספריים וגם אחרים, אז הרבה יותר נכון לתכנן ולא רק על סמך הזכאות לבגרות.

<אריאל לוי: אני מעביר את ההתייחסות כרגע למיכל, כי בעצם לפני שיצאנו לדרך ערכנו מהלך מאוד גדול של היוועצות, זה לא רק על דעת חמישה אנשים שישבו במשרד ובנו את זה.

יעקב מרגי: סליחה, רק שאלה.

יעקב מרגי: כשאתה אומר שינוי השיח, זה אומר לי שבגלל שינוי השיטה של ההערכה והמדידה, הייתם צריכים לשנות מהלכים בתוך בתי הספר, או אלא מה שקיים ולא נלקח בחשבון בעבר, אנחנו מודדים אותם?

<אריאל לוי: גם וגם.

יעקב מרגי: היו גם שינויים.

<אריאל לוי: היו גם שינויים.

<אריאל לוי: זאת אומרת, אנחנו גם נציג שינויים, אבל גם דברים שכבר נמדדו.

<אריאל לוי: תראה, בית הספר עושה עשיה חברתית מדהימה, לא נתנו לזה אף פעם ביטוי, אז עכשיו יהיה לזה ביטוי.

<אריאל לוי: אבל הכנסנו גם דברים שאני חושב שבית הספר לא תמיד שם לב, לשים לב ברמה הארצית.

יעקב מרגי: אוקי, בבקשה.

<מיכל טביביאן מזרחי: שלום, אדוני.

<מיכל טביביאן מזרחי: מיכל טביביאן, מנהלת אגף בכיר, אסטרטגיה ותכנון במשרד החינוך.

<מיכל טביביאן מזרחי: המשרד עשה קודם כל עבודה מקצועית, בתוך הבית, וגיבש לעצמו סט של מדדים, אבל בשלבים מתקדמים אנחנו בעצם הבנו שאנחנו רוצים להיוועץ עם השטח, אנחנו רוצים לדבר עם מנהלים, עם מפקחים, עם רשויות מקומיות, לראות איך הם רואים את התמונה, לראות את ההשלכות כולן.

<מיכל טביביאן מזרחי: אז מה ששמנו בפניהם, שמנו להם את ההחלטה שלנו כמצע לדיון והשיח התקיים בשתי זירות.

<מיכל טביביאן מזרחי: זירה אחת שהיא זירה דיגיטלית, הוזמנו אליה 3,000 איש, מנהלי אגפי חינוך, מפקחים, כל מנהלי בתי הספר, נציגים של מורים, של הורים, של תלמידים, ועוד קהילות משדה החינוך - - -

יעקב מרגי: מה זה היוועצות דיגיטלית?

יעקב מרגי: video conference?

יעקב מרגי: ועידה ב video conference?

<מיכל טביביאן מזרחי: לא.

<מיכל טביביאן מזרחי: יש אתר, שכל אחד מקבל הזמנה אליו דרך המייל האישי שלו, דרך רשימות תפוצה, מקבל את ההזמנה הזאת כמה פעמים, במקביל עשינו גם קבוצות מיקוד.

<מיכל טביביאן מזרחי: אתה יכול לראות שהשתתפו סדר גודל של כ-17% מהאנשים שהוזמנו לדיון בסדרי גודל של היוועצויות מהסוג הזה, גם בארץ וגם בעולם, זה נחשב מאוד מאוד גבוה.

<מיכל טביביאן מזרחי: בדרך כלל מדובר ב- 10% שמשתתפים.

<מיכל טביביאן מזרחי: היה שם שיח מאוד ער.

<מיכל טביביאן מזרחי: האתר, אגב, זמין לראות את זה גם היום, לראות את כל השיח שהתנהל, על איזה מדדים.

<מיכל טביביאן מזרחי: מה ששאלנו אותם זה המצע לדיון, מה אתם חושבים שצריך למדוד את בית הספר?

<מיכל טביביאן מזרחי: איך אתם חושבים שצריך לעשות את זה?

<מיכל טביביאן מזרחי: ומה שחשוב להבין זה, שההיוועצות הייתה כמעט חודש, היא כללה גם את ההיוועצות הדיגיטלית, אבל גם קבוצות מיקוד של האוכלוסיות השונות, הן היו מאוד משמעותיות ומשפיעות על השיח, כולל - - -

יעקב מרגי: קבוצות מיקוד נפגשו ממש.

<מיכל טביביאן מזרחי: ממש.

<מיכל טביביאן מזרחי: אריאל, למשל, ניהל קבוצת מיקוד של מנהלי אגפי חינוך ברשויות המקומיות, סדר גודל של 20-30 מנהלים שהגיעו וישבו איתנו ודנו במשך שעתיים-שלוש על המדדים, מה כדאי להכניס, מה לא כדאי להכניס, עם הרבה דילמות.

<מיכל טביביאן מזרחי: כי יש כאלה שיש להם אינטרס להכניס מדד אחר, לעומת אחרים שרוצים - - -

יעקב מרגי: ארגוני מורים היו - - -

יוסף ג'בארין: היו מעורבים?

יעקב מרגי: לא שהיו מעורבים, הם באו לשמור, השאלה אם היו אקטיביים?

<אריאל לוי: הם היו אקטיביים באופן פסיבי.

יוסף ג'בארין: חשבתי שתשאל, היו מעורבים באופן חיובי או - - -

<קריאה: אפשר לצטט את זה?

<אריאל לוי: לא.

<אריאל לוי: הם היו מעורבים, ויחד עם זאת - - -

יעקב מרגי: רק מי שחי את זה יכול להבין את אריאל לוי.

<אריאל לוי: הם היו מעורבים, אבל אני חייב להגיד שאגב, רן ארז, לדוגמא, שכמובן זה האזור שלו, היה מאוד מאוד בעד לשנות את שיטת המדידה ולא לשים את הבגרות כחזות הכל.

<אריאל לוי: אגב, זו תפיסתו מזה שנים, במובן הזה הוא בירך על המהלך.

<אריאל לוי: מנהלי בתי ספר, שחלקם חברי הארגון, היו כמובן שותפים, לא מעט מורים ורן נתן את ברכתו בסוף, אני חייב להגיד ולהגיד בהוגנות.

<אריאל לוי: לא הצלחנו ליצור מעגל פעיל, לצורך העניין, בהקשר הזה.

יעקב מרגי: וחבל, גם אנחנו לא מצליחים.

יעקב מרגי: אל תגיב.

<אריאל לוי: אני מעדיף לא להגיב.

יעקב מרגי: אל תגיב, אני אומר לך מראש.

<מיכל טביביאן מזרחי: אני רק אגיד שבעקבות התהליך, זה לא רק שעשינו את התהליך, אלא שיצאנו מהתהליך הזה אחרת מכפי שנכנסנו אליו.

<מיכל טביביאן מזרחי: לצורך הענין, מדדים שלא חשבנו עליהם, למשל מדדים של למידה משמעותית.

<מיכל טביביאן מזרחי: הם אמרו לנו, אל תמדדו רק הישגים בתהליכי הלמידה, תמדדו גם דברים אחרים, כמו מיומנויות.

<מיכל טביביאן מזרחי: הם ביקשו דגש על המורים, מדדי מורים, מה שאנחנו חשבנו שלא צריך, הייתה בקשה גורפת להכניס אותם פנימה, ושינינו בעקבות זאת, תוך כדי השיח בעצם התהליך עוצב מחדש וזה היה מאוד משמעותי.

<אריאל לוי: גם השר שלנו, שהיה בעד מדדים מסוימים ובעד שיטה מסוימת, שזה יהיה מעט מדדים, שינה את עמדתו בעקבות ההיוועצות, אגב, גם רשתות חינוך היו חלק מההיוועצות הזו, וחלק מהתמונה השתנתה מ - 3-4 מדדים שרצינו לכוון את כל המערכת אליהם, ל- 17.

<אריאל לוי: זאת אומרת, הוא שינה לגמרי את עמדתו איך צריך להציג את הדברים.

<אריאל לוי: כי, אתם יודעים, יש כל הזמן מתח, אתה שם הרבה מדדים אז מה הטעם?

<אריאל לוי: בואו ניקח 3-4 ונתלבש עליהם ואנחנו מבינים שהמעשה החינוכי, כמו בתעודה של ילד, הוא הרבה יותר מורכב מ-3 ציונים ושלושה מדדים.

<אריאל לוי: אז זה הלוח זמנים שבעצם נפרש.

<אריאל לוי: אני רוצה רגע להגיד עליו, הוא מאוד מאוד קריטי, כי אנחנו בעיצומו של תהליך.

<אריאל לוי: אנחנו בשנה שעברה סיימנו את תהליך ההיוועצות ועיצוב המדיניות באיזור חודש מאי, במהלך חודש אוגוסט.

<אריאל לוי: פה חשוב לעשות הבחנה בין שני מושגים, בין פרסום לבין הפצה.

<אריאל לוי: אנחנו, לאחר כל תהליכי ההיוועצות, בעצם החלטנו ביחד עם הצוות שלנו ועם הציבור, בקיץ אנחנו פרסמנו את המדדים ברמה הארצית, פרסמנו, עשינו מסיבת עיתונאים ופרסמנו, והעברנו לכל מחלקות החינוך את החומרים שלהם כולל פרסום ציבורי.

<אריאל לוי: זאת אומרת, אפשר היה בו בעת גם לקבל את זה, הם קיבלו את זה שבוע מראש, אגב, ולאחר מכן פרסמנו את זה לציבור.

<אריאל לוי: לבתי הספר נתנו את התמונה של כל בית ספר ובית ספר, ועם זאת החלטנו שאנחנו לא מפרסמים לציבור עד חודש מאי הבא.

<אריאל לוי: זאת אומרת שממאי הבא, בעצם באופן רוטיני, שלוש התמונות, הלאומית - - -

יוסף ג'בארין: אבל פורסם באופן ישובי.

<אריאל לוי: הישובי פורסם לציבור, אתה היום יכול להיכנס, לעשות בתוך מערכת השקיפות שלנו לקבל תמונה של כל ישוב.

<אריאל לוי: לבית ספר החלטנו לא לפרסם לציבור, אלא רק בחודש מאי.

<אריאל לוי: אל"ף, אנחנו נדרשים לעשות את כך, אנחנו חושבים שכדאי לפרסם לציבור, אבל זה תהליך פנימי.

<אריאל לוי: תראו, בתי הספר, בעקבות המיצ"ב, לקח להם זמן להתרגל לפרסום הציבורי.

<אריאל לוי: עכשיו, בעל יסודי פחות - - -

יוסף ג'בארין: אתם ביקשתם מהמנהלים משהו?

יוסף ג'בארין: הכוונה שלאור התמונה החינוכית שלך, אז - - -

<אריאל לוי: כן, בוודאי.

<אריאל לוי: היה צריך להגיש תכניות עבודה בהתאם, צריך קודם כל לנתח את הנתונים, הם לא היו מורגלים.

<אריאל לוי: תכף אתם תשמעו אולי דוגמאות - - -

יוסף ג'בארין: אני יודע שהם לא מורגלים.

<אריאל לוי: אגב, חלק מהעניין זה צריך להיות מורגל להשתמש בדאטה.

יוסף ג'בארין: צריך להתרגל לזה.

<אריאל לוי: נכון.

<אריאל לוי: אגב המפקחים שלנו היום עושים הכשרות לדבר הזה למנהלים בשביל לעבוד על זה יותר ויותר טוב.

<אריאל לוי: זה נכון גם ברמה הראשותית.

יעקב מרגי: המפקחים מוכשרים לכך?

<אריאל לוי: כן, התחלנו להכשיר אותם מחודש ספטמבר, אנחנו עובדים איתם את הנושא הזה.

<אריאל לוי: אז בואו נסגור ואז נתחיל להדגים.

<אריאל לוי: עיקרי השינוי זה מערכת מדדים רחבה שקוראים לה - - -

יעקב מרגי: הצטרף אלינו חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, שהנושא הזה בער בקרבו מתחילת הדרך.

מנואל טרכטנברג: רק להגיד, אני נורא מצטער על האיחור.

מנואל טרכטנברג: 443, הכניסה לירושלים, פשוט מטורף.

יעקב מרגי: אני סובל את זה כל יום, לא מ- 443, לוקח לי להגיע מהדרום פחות זמן, עד שער הגיא, מאשר משער הגיא לתוך ירושלים.

<אריאל לוי: פרופ' טרכטנברג נכנס, אז אני כן אגיד, אחד מעיקרי השינוי שמאוד הטרידו אותנו, זה כשפרסמו זכאות לבגרות בעולם הישן, זה לא עשה הבחנה בין ישוב סוציו אקונומי זה או אחר, משאבים של בתי ספר, אוכלוסיות וכו', ולכן, אגב, מתן ביטוי לקבוצות דומים זה דבר מאוד מאוד חשוב.

<אריאל לוי: זאת אומרת, היום בית ספר לא רק מושווה ארצית, קודם כל מושווה לדומיו.

<אריאל לוי: זו נקודה מאוד מאוד קריטית, אפרופו מה שאמרתי קודם, למשל לבתי הספר של הזדמנות שניה.

יעקב מרגי: אבל יש לזה, יכול להיות שלא הבנתי אותך, אני אחדד את זה, יכול להיות שיש בזה דברים טובים, צדק מסוים, אבל יש בזה גם - - -

<אריאל לוי: גם וגם.

יעקב מרגי: - - - אתה עלול לגרום עוולה לאותו בית הספר שעלול לחשוב שזה האופטימום שהוא יצליח להגיע.

<אריאל לוי: אנחנו תכף נראה דוגמא - - -

יעקב מרגי: איך אתה משקלל בין שני ה - - -

<אריאל לוי: אנחנו תכף נראה דוגמא, אנחנו ניסינו לעשות את שני הדברים, גם להשוות אותך לרמה הארצית, כי אם אתה שואף לרמה הארצית, לא לתת לך תיוג, ומצד שני, מה לעשות?

<אריאל לוי: בית ספר שהוא, עוד פעם, מכיל קבוצה מאוד מסוימת, למשל, של ילדי חינוך מיוחד - - -

יעקב מרגי: 07.

<אריאל לוי: 07, בדיוק, אז הבנת אותי.

<אריאל לוי: וגם הסיפור של מתן יחודיות, כל בית ספר בוחן מדד משל עצמו ואומר, אני רוצה למדוד את עצמי ביחס למדד הזה.

<אריאל לוי: זה מהלך מאוד מאוד רדיקלי.

<אריאל לוי: כל בית ספר שולח מדד, אומר לנו איך הוא ימדוד, ובחודש מאי אנחנו נפרסם לציבור את המדד שבית הספר בחר לפרסם, מעבר ל-17 המדדים שאנחנו בחרנו.

<אריאל לוי: כמובן שאלת השקיפות היא שאלה קריטית.

מנואל טרכטנברג: זה, סליחה, לא הבנתי את זה.

מנואל טרכטנברג: מאיזה מבחר של מדדים הוא יכול ל - - -

<אריאל לוי: ככה, אני אציג את 17 המדדים שכולם נמדדים בהם, ובנוסף לזה בית הספר יכול לבחור מדד נוסף.

<אריאל לוי: למשל, הוא עסוק בקיימות, מאוד חשוב לו לקדם - - -

מנואל טרכטנברג: אבל האם המדד הנוסף הוא מאיזשהו קבוצת מדדים שאתם - - -

<אריאל לוי: לא, לא כרגע.

<מיכל טביביאן מזרחי: לא, לא מחייב.

מנואל טרכטנברג: אז מה המשמעות של מדד אם רק אני - - -

<אריאל לוי: בעיקר הבלטה כלפי הציבור - - -

מנואל טרכטנברג: אבל מדד, הוא תמיד משהו יחסי.

<אריאל לוי: אבל הוא יכול להיות יחסי לעצמו, זה הדבר היחיד שקובע.

מנואל טרכטנברג: אבל אז יש לו משמעות רק לאורך זמן, בשינוי.

<אריאל לוי: נכון.

<מיכל טביביאן מזרחי: המטרה הייתה - - -

מנואל טרכטנברג: אין לזה שום משמעות באבסולוט.

<אריאל לוי: ברמת הרוחב אין לו משמעות, ברמת בית הספר ביחס לעצמו, זה עניין של אורך זמן, ויש פה גם מדד, יש פה גם ערך ציבורי.

מנואל טרכטנברג: מה שאתה אומר - הבית ספר רוצה להצטיין, כן?

<אריאל לוי: נכון.

מנואל טרכטנברג: לשים משאבים באיזשהו כיוון, והנה, אני לאורך זמן אני אראה כמה זה השתפר אותו מדד.

יעקב מרגי: אבל זה לא המדד העיקרי שלו.

<אריאל לוי: לא, לא, לא.

<אריאל לוי: אוקי, בואו נציג את 17 המדדים שנבחרו, ואני מזכיר שוב, זה 17 מדדים שלאחר ההיוועצות, זה לא המדדים שהתחלנו איתם.

<אריאל לוי: בתחום של ערכים ואקלים חינוכי בחרנו את המדדים לעידוד מעורבות חברתית ואזרחית.

<אריאל לוי: תכף אני אסביר גם איך דוגמים כל דבר, בסדר?

<אריאל לוי: שזו שאלה לא פחות חשובה.

<אריאל לוי: אנחנו מדברים על האופן שבו התלמידים רואים את קידום הסובלנות בבית הספר.

<אריאל לוי: מעורבות באירועי אלימות.

<אריאל לוי: שוב, זה מעיני התלמידים, במובן הזה זה באמת דרמטי.

<אריאל לוי: אלו לא מדדים שנשענים על איזה דיווח של מפקח או מנהל, אלה דיווחי תלמידים, של איך הם רואים את שלושת האלמנטים שכרגע ציינתי.

<אריאל לוי: מידת הקרבה והאכפתיות בין מורים לתלמידים, מעיני התלמידים מאותו בית הספר.

<אריאל לוי: גיוס לשירות צבאי.

<אריאל לוי: זה מדד שנמדד שלוש שנים אחורה, יש לנו נתונים ברמה הבית ספרית והישובית, אין לנו נתונים ברמה הלאומית.

<אריאל לוי: אם תרצו נסביר אחרי זה למה.

<אריאל לוי: כמובן, התנדבות לשירות לאומי, אזרחי וצבאי, שזה יקלע גם לכל האוכלוסיות ולא רק לאוכלוסיות שיכולות להתגייס.

<אריאל לוי: שימו לב, הציבור ואנחנו החלטנו להוסיף שלושה מדדים, אבל הם כרגע לא קיימים, כי כדי לפתח מדד אנחנו צריכים לדעת איך למדוד אותו, איך לשאול אותו ולא פחות מכך, חשוב לדעת שאנחנו יכולים לקבל נתונים אמינים.

<אריאל לוי: לכן יש לנו רמה של שותפות הורים וקהילה.

<אריאל לוי: עם ההורים הגענו למסקנה שאנחנו צריכים למדוד גם את מידת השותפות של ההורים בתוך בית הספר.

<אריאל לוי: יש שמה שני תתי נושאים, כמה הם מעורבים בחיים של קהילת בית הספר, זה היבט אחד, העבודה הם וועד ההורים או נציגות הורים.

<אריאל לוי: היבט שני, זה שביעות רצון הורים.

<אריאל לוי: זה משהו שכרגע מתפתח.

<אריאל לוי: הדבר הנוסף, זה שייכות התלמידים.

<אריאל לוי: אנחנו מדברים על מידת האופן שבו התלמידים מרגישים שייכים לבית הספר, זה מדד שהוא יחסית מאוד מפותח אצלנו, אבל עדיין צריך לעשות עליו fine tuning ולבדוק אותו.

<אריאל לוי: וכמובן מדד שעוסק בתפיסה של התלמיד כפי שבית הספר מעניק לו, שיעורים, ידע, יחס בהקשר של זהות ומורשת, באשר הם.

<אריאל לוי: זהות ומורשת באשר הם.

<אריאל לוי: המשפחה השניה - - -

מאיר כהן: המדדים האלה שאתם מקבלים מהתלמידים, אתם מעבירים שאלון?

<אריאל לוי: תכף נסביר.

<אריאל לוי: כן.

<אריאל לוי: לראשון, עידוד מעורבות חברתית ואזרחית, קידום סובלנות, מעורבות באירועי אלימות, קרבה ואכפתיות אנחנו משתמשים בכלי של שאלונים, כל השנה דוגמים שליש מבתי הספר.

<אריאל לוי: יש מדדים שזה לא על פי שאלון, שיש לנו את הנתונים - - -

מאיר כהן: ברור, ברור.

מאיר כהן: שאלתי לגבי התלמידים, שביעות הרצון.

<אריאל לוי: שליש מהמדדים, זה על ידי שאלונים לתלמידים.

מאיר כהן: זה שאלונים אינטרנטיים או - - -

<אריאל לוי: שאלונים כמו של המיצ"ב של ראמ"ה, זה ממש שאלוני ראמ"ה, זה לא אינטרנטי.

<אריאל לוי: בא בן אדם, יושבים, מקדישים את הזמן בה בעת בכל המדגם.

<אריאל לוי: אוקי?

מאיר כהן: אוקי.

<אריאל לוי: במובן הזה זו מהימנות יחסית גבוהה, ואנחנו מאוד שמחים על זה כי זה גם לא נותן תמונה מתווכת, זה איך שהתלמידים רואים את הדבר הזה.

<אריאל לוי: התמדה ונשירה.

<אריאל לוי: נושא קרוב לליבך - - -

יעקב מרגי: כמה אחוז מהתלמידים חייבים להשתתף בדיגום הזה?

<אריאל לוי: כל התלמידים צריכים להשתתף במדגם הזה, שליש מבתי הספר כל שנה.

<מיכל טביביאן מזרחי: בכל בית ספר חייב להיות מינימום של 80%.

<אריאל לוי: שכבות הגיל.

<אריאל לוי: זו אותה שכבת גיל שנדגמת, כולם.

<אריאל לוי: תראה, אני כבר מכיר את הדאגה, האם יש מישהו שכן נכנס או לא נכנס למערך הזה, זה לא - - -

יעקב מרגי: לא, האם יש כאלה שלא מוכנסים למערך, לא שלא נכנס מעצמו.

יעקב מרגי: תראה, מנהל בית ספר, הוא נוגע בדבר, הוא רוצה לצאת עם מדד חיובי, מנהלי אגפי חינוך נוגעים בדבר, רוצים להצטיין ברמה הארגונית.

יעקב מרגי: לנו - - -

<אריאל לוי: אין, אין מגע יד.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לוודא, כפי שבבגרות חשבנו שזה תכלית הכל ואז התברר לנו שאנחנו מודדים את זה מתוך מי שמוגש ויש מי שלא מוגשים בכוונה כדי לא לפגוע ב - - -

<קריאה: מה אחוז ההשתתפות?

<מיכל טביביאן מזרחי: מינימום 85% בכל בית ספר, חייב.

<אריאל לוי: מינימום 85%.

<אריאל לוי: אני לא מכניס לך נתון אם 85% מהתלמידים שלך לא השתתפו בדבר הזה.

<אריאל לוי: אין בית ספר שלא רוצה שהתוצאות שלו תכף יתפרסמו, כי ברגע שהכל יתפרסם גם לציבור, אף בית ספר לא ירצה שיהיו לו מדדים ריקים, אוקי?

<אריאל לוי: הקבוצה השניה היא קבוצת ההתמדה והנשירה.

<אריאל לוי: חשוב לי רגע להסביר את האבחנה בין התמדה לנשירה, זה קריטי.

<אריאל לוי: הנשירה זה קבוצת תלמידים שהם חסרי סמלי מוסד.

<אריאל לוי: זה אותה קבוצה שאנחנו עסוקים יומם וליל בלמנוע את נשירתה, מצד אחד, אבל once הם נשרו, זה איך לאתר אותם ולתת להם שירות.

<אריאל לוי: מדד הנשירה הוא מדד של אותה קבוצה ילדים, שיום אחד נכנסו למערכת החינוך ובתקופת הדגימה, אנחנו עושים את זה פעמיים בשנה, זה קצת מסובך, אני לא אסביר כרגע את כל האופן של הדוגמים, אין לו סמל מוסד בתעודות זהות.

<אריאל לוי: ויש לא מעט אוכלוסיות כאלה.

<אריאל לוי: יחד עם זאת אנחנו ביחס לעולם - - -

מאיר כהן: אין לו סמל, סליחה, אין לו סמל מוסד?

מאיר כהן: תחזור שוב על ה - - -

<אריאל לוי: אין לו סמל מוסד.

<אריאל לוי: הוא נכנס בראשון לספטמבר ו-?

<אריאל לוי: ואם בראשון לספטמבר שלאחר מכן, הוא במערכות ללא סמל מוסד - מבחינתנו זה נשר.

מאיר כהן: הבנתי.

<אריאל לוי: עכשיו, צריך להצליב עם משרד הפנים, נסיעה לשליחויות, יציאה מהארץ וכו'.

מאיר כהן: מה בודק נשירה סמויה?

<אריאל לוי: אין פה נשירה סמויה, אני לא בודק נשירה סמויה.

מאיר כהן: למה?

<אריאל לוי: כי אין לי כרגע את היכולת לבדוק נשירה סמויה, אין לי מדד מספיק חזק לזה.

יעקב מרגי: תגיד לי, פה - - -

מאיר כהן: רציני?

<אריאל לוי: כן.

מנואל טרכטנברג: משרד החינוך רציני?

<אריאל לוי: מה זאת אומרת?

יעקב מרגי: נשירה סמויה?

יעקב מרגי: היא סמויה, כלשונה.

יעקב מרגי: יש לו סמל מוסד - - -

מאיר כהן: מה זה אי אפשר למדוד אותה?

יעקב מרגי: איך תמדוד אותה?

מאיר כהן: קח בית ספר אחד, תבקש שכל חודש יתנו לך את כל הנוכחות של התלמידים, קח את סמל המוסד, תבדוק את התלמידים.

מאיר כהן: ניהלתי בית ספר כל כך הרבה שנים, כשרצינו למדוד את זה, אתה יודע שאחד מהחוליים הרעים של משרד החינוך היום ולא משנה במה הוא מתהדר, זה הנשירה הסמויה.

מאיר כהן: אתם פעם בדקתם בתי ספר שמתוקצבים על ידכם, אדוני היושב ראש, בתי ספר עממיים, כמה רשומים וכמה מגיעים?

מאיר כהן: מדהים.

מאיר כהן: עכשיו, אחת, זו עבודה בעיניים על המשרד.

מאיר כהן: שתיים, זה לפעמים גובל בפלילים.

מאיר כהן: כשאני הייתי מגיע לבתי ספר והיו אומרים לי שבבתי הספר רשומים 120 תלמידים ובמשך שבועיים כל יום הגעתי והנוכחות הייתה 45 תלמידים, את זה אתם צריכים לבדוק.

<אריאל לוי: אני קודם כל - - -

מאיר כהן: אתם חייבים.

מאיר כהן: אני מציע לכם את זה, אני לא אומר את זה חלילה כדברי ביקורת בכדי לכעוס עליכם.

מאיר כהן: היות ואני בא מהשטח, משרד החינוך לא רוצה לגעת בתפוח האדמה הלוהט, כי הוא לא רוצה להתעמת עם, לא עם עמל, ולא עם אלה, ולא עם כל - - -

יעקב מרגי: גם לא עם התלמידים.

יעקב מרגי: סליחה - - -

מאיר כהן: גם לא עם ההורים.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: אני רוצה להשלים לשאלה של ידידי מאיר.

יעקב מרגי: הוא בפרקטיקה מכיר את זה.

יעקב מרגי: הוא דיבר על הפן של התמדה בבית הספר, לא מגיעים באופן - - ויש לי נקודת זכות, לא שאני משלים איתה, מרגע שתפיסת העולם שלנו השתנתה ואנחנו לא מרחיקים מהר ילד מבית הספר, אבל יש לנו למדוד בצורה אחרת גם כן.

יעקב מרגי: אם ילד הופיע בבית הספר, הגיע למסגרת, אבל הוא במצב סטטי מתחילת השנה עד סוף השנה, זה גם מבחינתי - - -

<אריאל לוי: אז רגע, אני רוצה לתקן משהו.

<אריאל לוי: כשאני אמרתי שאין לי כלי כרגע למדוד ברמה הארצית, בית ספרית, רשותית, גורף, מהימן, אבל יש כלים שממש בודקים.

<אריאל לוי: נכון, חבר הכנסת כהן צודק, אחת האינדיקציות לנשירה מסתמנת זה אי נוכחות בבית הספר.

<אריאל לוי: יש שבעה מימדים בכלי שפיתחנו עם הג'וינט ועם התכנית הלאומית 360 שנקרא תמ"י.

<אריאל לוי: בעצם, מחנכים ומורים מסמנים התנהגויות סיכוניות של הילד, כולל נוכחות, כולל הכנת שיעורי בית, כולל קשר עם המשפחה וכן הלאה.

<אריאל לוי: אנחנו יודעים לזהות מגיל יחסית צעיר את האפשרות של הנשירה, אבל כרגע אין לי כלי ארצי.

<אריאל לוי: אין לי יכולת להגיד, ברמה הארצית אני יכול לבדוק את זה.

<אריאל לוי: אנחנו מסמנים את זה לעצמנו, בעקבות ההערה שלך, לחשוב על פיתוח של דבר כזה ברמה הארצית.

<אריאל לוי: אני מפעיל למשל בכל עפולה את הכלי הזה ככלי חובה - - -

מאיר כהן: המדינה תחסוך הרבה מאוד כסף, אבל זה לא הכוונה.

מאיר כהן: הכוונה היא שהם כן יגיעו לבית הספר.

<אריאל לוי: כן, זה לא רק הפן הכלכלי.

מאיר כהן: ברור לי, ברור לי.

<אריאל לוי: הערתך הכלכלית ברורה לי מאוד.

מאיר כהן: תאמינו לי, מנהלי בתי הספר קוראים לילדים האלה ילדי הזהב.

מאיר כהן: זה ילדים שמגיעים, אתה מקבל עליהם כסף והם נוכחים נפקדים.

<אריאל לוי: אני מזמין אותך, אני חושב, אולי נצא יחד לסיור, למקומות האלה, ביחד, ונראה רגע מה התופעה.

<אריאל לוי: אני בהחלט חושב ששווה לתת על זה את הדעת בתיכון.

מאיר כהן: בפריפריה וב - - - היא מדהימה, תאמין לי.

<אריאל לוי: אוקי.

<אריאל לוי: אני רוצה להמשיך להתמדה.

מנואל טרכטנברג: רק לסבר את האוזן, הנשירה הגלויה, בוא נקרא לה כך, מה האחוזים?

<אריאל לוי: תכף נציג את כל הנתונים ברמה הארצית, אחד אחד, שתראו אותם.

<אריאל לוי: בסדר?

<אריאל לוי: התמדה.

<אריאל לוי: חבר הכנסת מרגי.

<אריאל לוי: התמדה, זו נקודה קצת אחרת.

<אריאל לוי: אחד הדברים שהיה לנו מעניין לשמוע מהציבור, זה שלא מספיק להתעסק במי שנשר, בואו נראה כמה מעברים יש לתלמיד במהלך השנים האלה.

<אריאל לוי: אגב, לפעמים המעברים הם מסיבות טובות, אוקי?

<אריאל לוי: ולפעמים זה מסיבות לא טובות.

<אריאל לוי: בעצם מה המסר היה לבית הספר?

<אריאל לוי: שאתה תפקידך להכיל את כולם.

<אריאל לוי: תנסה שגם אם אתה המנהל, אני נותן דוגמאות מהעולם שלי, אני ניהלתי פה בית ספר בירושלים, גם אם ילד עזב לליד"ה, מבחינתך, סוג של כשלון.

<אריאל לוי: לא כי זה לא טוב לילד, כי תפקידי לעשות מקסימום הכלה, מתן אפשרויות ומיצוי אפשרויות בתוך בית הספר המקיף.

<אריאל לוי: ולכן ההתמדה בעצם זה מדד שמדבר על התנועה של תלמידים.

<אריאל לוי: ילד יכול לעבור בית ספר עם אותו - - - בבית ספר אחר, בבית הספר הקודם הוא נרשם כלא מתמיד.

<אריאל לוי: עכשיו, זה היה נורא מעניין לראות את התגובות.

<אריאל לוי: אנחנו נבדוק לאורך השנה עד כמה המדד הזה הוא מאפיין, הוא קצת דומה למה שחבר כהן אמר, הוא יכול לזהות נשירה פוטנציאלית גלויה, אבל אנחנו מוסרים פה מסר לבית הספר - אתה תכיל את כולם.

<אריאל לוי: בתחום המורים, אנחנו מדברים על שלושה מדדים, שני מדדים שהם בפיתוח ומדד אחד שכבר קיים.

<אריאל לוי: זה האופן שבו המורים תופסים את הפיתוח והקידום המקצועי של עצמם.

<אריאל לוי: יש לנו מגוון של שאלות שאנחנו שואלים את המורים, האם זה איכותי, עד כמה זה מקדם אותך, האם המנהל מעורב בפיתוח המקצועי שלך וכן הלאה.

<אריאל לוי: יש מדד משוכלל לדבר הזה.

מאיר כהן: אני מבין שהמצגת הזאת היא לצעירים בני 20 עד 30.

<אריאל לוי: אבל בשביל זה יש תיקיה, תעבירו תיקיה לחבר הכנסת - - -

מאיר כהן: יש תיקיה, לא משנה.

מאיר כהן: אם כבר אתם עובדים על מצגת, שתהיה נגישה לעיוורים.

<אריאל לוי: אוקי, ובתחום הלמידה וההישגים, חלק מהמדדים הם מדדים מוכרים.

<אריאל לוי: גם מדדים שעוסקים בנתונים קשיחים כמו למידה, כמו זכאות לבגרות, מתמטיקה, בגרות איכותית, כניסה לאקדמיה, אנגלית, שחשוב לך מאוד הסיפור, גם הוא מבוטא פה.

<אריאל לוי: ויש מדדים שעוסקים בלמידה, בתהליכי הלמידה ולא רק בתוצאות, כמו מסוגלות וסקרנות ועניין בלמידה.

<אריאל לוי: יש פה מסר מאוד מעניין, שבעיני העובדה שבית הספר יכול אולי להיות עם זכאות גבוהה, אבל התלמידים לא מגלים עניין בלמידה, והיום זה גם מפורסם וגם בית הספר צריך לעשות עם זה עבודה - זו אמירה.

<אריאל לוי: בואו, אולי אני אקפוץ רגע לנתונים הארציים?

<אריאל לוי: אתם רוצים לראות נתונים ארציים?

<קריאה: יאללה.

יעקב מרגי: רגע, מתוך כל המדדים הללו, תן לי על הפרקטיקה כמה מילים, יכול להיות שאמרת את זה ביעף בתחילת הדרך.

<אריאל לוי: מה עושים עם זה?

יעקב מרגי: עם כל המדדים האלה, בפרקטיקה, איך בסוף זה נלקח?

יעקב מרגי: אחוז מסוים מתוך המדדים האלה?

יעקב מרגי: איך אתם בונים את ההערכה?

<אריאל לוי: כל בית ספר מקבל את כל הנתונים על עצמו, חוץ מזה יש לו דף שלם של מאפיינים.

<אריאל לוי: שים לב, המדדים האלה הם קריטיים אבל הם גם קשורים למאפיינים, אם הבית ספר הוא קטן או גדול, למשל, מידת השילוב של בית הספר, אם בית הספר משלב תלמידים בחינוך המיוחד, הוא צריך לשים את זה בפרונט.

<אריאל לוי: זאת אומרת, חלק מהסיפור של המאפיינים, אתה צריך לעבוד גם עם המאפיינים.

<אריאל לוי: הנה דוגמא של מאפיינים של בתי ספר וגם עם התוצאות, ואז בית הספר מקבל תמונה של מאפייני הבסיס אל מול התוצאות ועכשיו הוא צריך להתחיל להשוות את עצמו.

<אריאל לוי: אל"ף, משנה לשנה, ובי"ת, הוא צריך להשוות את עצמו לאחרים.

<אריאל לוי: אולי ניתן תכף, אם תרצה, דוגמא, איך ברשות שלמה בעשרות בתי ספר, עשו על זה עבודה.

יעקב מרגי: אבל לא ענית לי.

<אריאל לוי: בית הספר עצמו מקבל את כל הנתונים.

יעקב מרגי: זה שהוא מקבל, עזוב.

יעקב מרגי: אתה - - -

<אריאל לוי: מה תהליך העבודה?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: עכשיו אני קובע לו את הדירוג שלו בתמונה החינוכית, יש לי את כל הפרמטרים שהצגתם, איך אני משקלל אותם - - -

<אריאל לוי: לא משקלל.

<מיכל טביביאן מזרחי: יש פה דירוג - - -

<אריאל לוי: לא משקלל.

יעקב מרגי: מה?

יעקב מרגי: אני נותן לו ציון בכל הפרמטרים?

<אריאל לוי: כן.

יעקב מרגי: מה זה נותן לי?

<אריאל לוי: אז אני אתן - - - אגב, השקלול היה ויכוח שלם.

<אריאל לוי: ויכוח שלם על השקלול.

<אריאל לוי: בואו רגע, אני רוצה לתת דוגמא רגע, נגיד שבית הספר מקבל את התמונה הזו, הוא מקבל קודם כל את הנתונים שלו, את הנתונים של הממוצע לבית ספר דומה ואת הנתונים הארציים.

<אריאל לוי: עכשיו הוא צריך לעשות ניתוח, לתת הסברים, האם הוא עלה, האם הוא ירד, כל נתון הוא גם מקבל חץ – האם הוא עלה, האם הוא ירד.

מנואל טרכטנברג: איפה זה במצגת?

<מיכל טביביאן מזרחי: תסתכל שיש "התמונה החינוכית".

מנואל טרכטנברג: באיזה עמוד?

<מיכל טביביאן מזרחי: דו"ח בית ספרי.

מנואל טרכטנברג: בתי הספר העל יסודיים?

יעקב מרגי: אתה רוצה לומר לי, אריאל.

יעקב מרגי: שהוא יושב מול המחוז או מולך לצורך העניין, ואתה יושב איתו על כל המדדים?

<אריאל לוי: בוא נחליט למה - - -

יעקב מרגי: יכול להיות שאני - - -

<אריאל לוי: בוא נגיד לדיון למה לא לשקלל.

יעקב מרגי: רגע, לפני כן.

יעקב מרגי: יכול להיות שאני מקובע באיזה שיטה.

יעקב מרגי: אין ספק שברמה הפנימית שלך, כשאתה מנתח את בית הספר, או את מנהל בית הספר או את היישוב, תרד לו, סליחה על הביטוי, תרד לו לחיים בכל מדד ומדד.

יעקב מרגי: אני, האזרח, ההורה, לצורך העניין, רוצה לדעת תמונה חינוכית של בית הספר.

יעקב מרגי: זה לא אומר לי כלום, זה לא ישרת אותי בכלל.

יעקב מרגי: אני לא יודע לתת את כובד המשקל למדד הזה מול המדד הזה.

יעקב מרגי: אני לא אדע איזה יעדים הוא הציב לעצמו, יכול להיות שהוא הציב לעצמו, למרות שסלח לי על הביטוי, קשקשתם לנו במוח שנה שלמה לבתי הספר, אני הולך להשקיע בתחום הבגרות בלבד, לא מעניין אותי כלום.

<אריאל לוי: כן.

יעקב מרגי: מה הועילו חכמים בתקנתם?

יעקב מרגי: אם ירדת לסוף דעתי בשאלה.

יעקב מרגי: יש קושי עם זה שאתה אומר לי, שבסבך הזה של 17 המדדים, בסוף יש שקלול.

יעקב מרגי: אין שקלול - לא שינית את השיטה.

<אריאל לוי: אוקי, אתה חושב ששקלול יסייע?

יעקב מרגי: יבוא מנהל בית ספר מוצלח, מוכשר, יש לו קבלות, הוא אומר: "מה הוא מבלבל לי, אריאל לוי?

יעקב מרגי: אני יודע מה אני עושה, אני ממשיך ב - - - ממילא אני נמדד בנפרד במדד הזה - אני ממשיך להשקיע בו, ממילא אצלי הבגרות היא תכלית הכל".

יעקב מרגי: יבוא מישהו אחר לדוגמא ויאמר, אצלי הערכים תכלית הכל, והשני יעשה לעצמו - - -

<אריאל לוי: אז בוא נתייחס.

<אריאל לוי: כבוד היושב ראש, אני יכול להגיד מילה רק לגבי השקלול?

יעקב מרגי: בבקשה.

<אריאל לוי: אני חושב שזה טעות לשקלל - - -

יעקב מרגי: אני עוד לא קבעתי עמדה, אני שואל.

<אריאל לוי: אני אומר, לראייתי ובראייתנו בכלל, השקלול הוא פרסונלי.

<אריאל לוי: לא אני כאב לשחר, ולא רויטל שהיא אם ליהונתן ומה?

<רויטל שפירא: אלעד.

<אריאל לוי: אלעד.

<אריאל לוי: המדדים שאנחנו מייחסים להם חשיבות זהים.

<אריאל לוי: כל אחד מאיתנו נותן משקל אחר למדדים שונים ולכן אני חושב שהצגה של סל המדדים כולו, וכל הורה וכל מנהל בית ספר, יבנה לעצמו את התמונה החינוכית, על פי סדר עדיפויות והמשקלים שהוא מייחס לכל - - -

יעקב מרגי: מסכים איתך.

מאיר כהן: סליחה, אז אל תבדוק אותו, תן לו אוטונומיה.

מאיר כהן: מה שאתה אומר - - -

<אריאל לוי: המנהל, יש לו אוטונומיה.

מאיר כהן: אתה - - -

<אריאל לוי: למנהל יש אוטונומיה.

<אריאל לוי: אנחנו רק אומרים שיש לו את ה- - -

מאיר כהן: השאלה היא - - -

יעקב מרגי: זה הדיון, בסוף זה הדיון.

מאיר כהן: למה אני מקווה שלא צריך לשקלל?

מאיר כהן: כי זה שולחן עבודה של מנהל, אתה לא צריך לתת לו ציון.

<אריאל לוי: אני לא נותן לו ציון - - -

מאיר כהן: זה שולחן עבודה.

<אריאל לוי: אני מחליט לפי זה, למשל, לאיזה מוסד הילד שלי ילך, למשל - - -

יעקב מרגי: לוי, אתה צודק.

יעקב מרגי: אני רק רוצה לסיים את התהייה, לא את השאלה.

יעקב מרגי: בסדר?

יעקב מרגי: אפילו לא שאלה.

<אריאל לוי: אז אני אגיב לך.

יעקב מרגי: כמו שילד יוצא עם תעודה ברבעון, בסוף שנה ויש לו את מכלול הציונים, אני מבין שזה הרציונל.

יעקב מרגי: אבל אתה, עם כל הכבוד, בסוף מדינה.

יעקב מרגי: אתה השר, לצורך העניין, במשרד, אתה רוצה לעצב חברה בצורה מסוימת.

יעקב מרגי: איפה פה מנהל בית הספר מקבל את הכיוון?

<אריאל לוי: אז אני אגיד.

<אריאל לוי: קודם כל, התהייה הזאת עלתה לאורך כל הדרך, אני חייב להגיד.

<אריאל לוי: זו תהייה סופר קריטית.

<אריאל לוי: אני רוצה להסתכל רגע, לקחת דוגמא, יהיה לי הרבה יותר קל.

<אריאל לוי: בית ספר מסוים מקבל את התמונה החינוכית של עצמו ורואה שמידת מעורבות התלמידים באלימות היא 8%.

<אריאל לוי: מול דומיו - 7% ומול ממוצע ארצי - 7%, בוא נגיד שהפערים היו יותר גדולים לרגע, לא יכול להיות שאצלי זה 10% ובארצי זה 7%.

<אריאל לוי: עכשיו, אם הייתי משקלל את זה עם נתון אחר, היו קורות שתי תופעות, קודם כל לשקלל אלימות עם יחסי קרבה, או עם גיוס לשירות או עם מעורבות חברתית, זה לערבב תמרים ותפוזים.

<אריאל לוי: שתיים, ובמובן הזה אני חושב שכהורה, למשל, אותו יותר מעניין, נגיד, כמו שזאביק אמר, הסיפור של אלימות נגיד מלא יודע, ממעורבות חברתית או גיוס לצה"ל.

<אריאל לוי: דבר שני, אני חושב שהדבר הכי חשוב שבית הספר מסתכל ואומר, מה אני עשיתי ואיך התמודדתי עם זה אל מול שנה שעברה.

<אריאל לוי: עד היום, כמדינה, לא נתתי לו אינדיקטור.

<אריאל לוי: לא נתתי לו אינדיקטור על הפעולה שלו, נתתי לו את זה ביחס לעצמו ב- 70 פרמטרים והוא ליקט את זה ממילא.

<אריאל לוי: אבל פתאום אני נותן את זה ומפרסם להורים.

<אריאל לוי: דבר שני, אתה מניח איזה הנחת עבודה איך אני מפרסם את זה להורים - - -

יעקב מרגי: לאו דווקא.

<אריאל לוי: לא, זה חשוב.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: איך אני אפילו כמנהל בית ספר מודד את עצמי - - -

<אריאל לוי: אז יש - - -

יעקב מרגי: אם הבגרות היא לא תכלית הכל, אז מה?

יעקב מרגי: איך אני מודד?

יעקב מרגי: איך אני מודד את עצמי?

יעקב מרגי: במה אני מודד את עצמי?

<אריאל לוי: קודם כל אתה מודד את עצמך - - -

יעקב מרגי: עד היום מנהל בית הספר ידע שמסתכלים עליו ואין אדם שלא צריך לדעת איך הוא נתפס בעיני הזה - - -

<אריאל לוי: קודם כל ביחס לאחרים.

<אריאל לוי: זה דבר נורא חשוב.

<אריאל לוי: זה תמיד מופיע לך.

<אריאל לוי: תמיד יש לך עוד שתי שורות, ביחס לדומיך, יכול להיות שזה לא מספיק טוב, וביחס לממוצע.

יעקב מרגי: באיזה פרמטר?

<אריאל לוי: בכל פרמטר.

<מיכל טביביאן מזרחי: אלה הפרמטרים.

יעקב מרגי: אתה לא.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אולי לא הבהרתי את עצמי וסליחה שאני - - - אני בסוף בסוף בסוף בשליחות.

יעקב מרגי: אני מנהל בית הספר, בא בשליחות השר.

<אריאל לוי: אתה מחפש, כאילו סטנדרט שאליו שואפים?

יעקב מרגי: ודאי.

<אריאל לוי: בסדר, הבנתי.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה - - -

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: אני מיד אתן לך.

יעקב מרגי: יכול להיות שתגיד, שמע, 17 פרמטרים, אתה נבחן בכולם.

יעקב מרגי: אבל שתדע לך, החץ המוביל זה הארבעה האלה.

<אריאל לוי: בוא ניקח דוגמא, רגע, מרשות מקומית איך היא עשתה - - -

מנואל טרכטנברג: ברשותך אני רוצה - - -

יעקב מרגי: איך אני מודד?

יעקב מרגי: אתה יודע מה, איך אני אמדוד את המשרד אם הוא הצליח להוביל את המדיניות?

<אריאל לוי: קודם כל, ביחס - - -

<רויטל שמר: ומה הקשר בין תשומות לתפוקות?

יעקב מרגי: סליחה, והדוברת, לא יודעים אפילו מי היא.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רויטל שמר: ארגון ההורים.

מנואל טרכטנברג: טוב, השאלה הזאת היא שאלה חשובה מאוד שעולה בהרבה מאוד הקשרים ויש פנים לכאן ולכאן.

מנואל טרכטנברג: אני אתן לך דוגמא.

מנואל טרכטנברג: בשנים האחרונות מפרסמים מספר מדדים עולמיים שעושים ranking של אוניברסיטאות בעולם.

מנואל טרכטנברג: יש היום הרבה מאוד טענות כנגד זה, מכיוון שבעצם מה שקרה זה שזה הפך למין beauty contest, כלומר תחרות יופי עולמית, שהיפה ביותר זה הארוורד והשני זה אוקספורד, ואז, אתה יודע, בכל מידה מנסים לקמבן איך להעלות בזה כדי להראות וכו' וכו' ומזניחים דברים אחרים, וזה מסוכן מאוד, ממש מסוכן מאוד.

מנואל טרכטנברג: מה דרך הביניים בין מה שואף אליו לבין מה שנהיה כאן?

מנואל טרכטנברג: כשיש לך יותר מדי פרמטרים, אני לא אומר ש- 17 זה יותר מדי, אז בעצם אתה לא המנהל ולא ההורה ולא המשרד, יכול, אתה יודע, לתכלל, לעשות אינטגרציה של האינפורמציה הזאת לתמונה קוהרנטית אחת.

מנואל טרכטנברג: אוקי?

מנואל טרכטנברג: מצד שני, ranking, כלומר, דירוג אחד, הרי השקלול מוביל לדירוג - - -

יעקב מרגי: נכשל.

מנואל טרכטנברג: - - - הוא ממש לא טוב.

יעקב מרגי: נכשל, הרי בגלל זה אנחנו - - -

מנואל טרכטנברג: לא, לא.

מנואל טרכטנברג: זה מכיוון שאז זה הופך כמו שאמרתי לתחרות יופי.

יעקב מרגי: תעשיה.

<אריאל לוי: עגל הזהב.

מנואל טרכטנברג: מיס יוניברס, תעשיה - זה לא טוב.

מנואל טרכטנברג: מה שאפשר לעשות, הרי אתם בעצמכם יש לכם פה ארבע קטגוריות.

מנואל טרכטנברג: נכון שיש בעיה של שקלול בתוך כל קטגוריה, אבל זו בעיה פחות חריפה מאשר השקלול של 17 פרמטרים אל תוך מדד אחד.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, מה שאתה יכול לעשות זה להגיד, תראה.

מנואל טרכטנברג: אני מציג לכם תמונה שמורכבת משני רבדים, הרובד של ה- 17 והרובד של הארבעה.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, אתה יודע, איך להשתמש בזה, אתה כמנהל, אתה כמשרד, בוא נקיים על זה דיון, אבל אני מנגיש לכם אינפורמציה מעוותת.

מנואל טרכטנברג: יכולתם לעשות את זה בעצמכם.

מנואל טרכטנברג: אבל אני מציע - - -

<אריאל לוי: היה על זה ויכוח עם השר.

מנואל טרכטנברג: אני מציע שיטה שבעצם אוספת את האינפורמציה הזאת לארבעה נתונים, שמאחוריהם יש שקלול - - -

יעקב מרגי: שהיא משקפת את התמונה בסוף - - -

מנואל טרכטנברג: שהוא שקלול - - -

יעקב מרגי: אני לא אומר פרמטר אחד.

מנואל טרכטנברג: אז אני חושב שזה דרך גם לצייר את התמונה יותר במיקרו, שזה ה-17, וגם ברמה יותר אגרגטיבית שזה הארבעה.

<אריאל לוי: אגב, היה ויכוח מר על זה.

<אריאל לוי: ארוך.

<אריאל לוי: האם צריך לשים לכל משפחה ציון מארבעת המשפחות ששרטטתי קודם, מאלה.

<אריאל לוי: אין לי את זה פה, מארבע המשפחות שראיתם, ויחד עם זאת, אני מציע לנו, וזה מה שהחלטנו גם עם השר ואני מקווה שתקבלו את זה, בואו נמתין שנה-שנתיים, נלמד איך זה מתנהל.

<אריאל לוי: הנקודה שאתה אומר גם, איך אתה משקלל משפחה שלמה של, עוד פעם, שגם האגרגציה שלה תעשה עיוות.

יעקב מרגי: בסוף בסוף, אנחנו מערכת חינוך.

יעקב מרגי: סליחה.

מנואל טרכטנברג: תראה, יכול להיות - - -

יעקב מרגי: בסוף אנחנו מערכת חינוך.

יעקב מרגי: היום היה לנו פרמטר אחד קשוח, אחוז הזכאות, שלא שיקף כלום.

יעקב מרגי: רק אמרתי לך, באו פה תלמידים אמרו אנחנו בולעים, מקיאים, שוכחים.

יעקב מרגי: נכון?

יעקב מרגי: ככה אמרו, העידו, מסיימי י"ב.

יעקב מרגי: אני בא ואומר לך, אתה לא יכול מהקיצוניות הזו ללכת לקיצוניות השניה.

יעקב מרגי: הייתי מצפה, ואני מתחבר למה שאמר מנו, אתה חילקת אותם כבר למשפחות.

יעקב מרגי: כמו שאתה ידעת קודם לתת על למידה, איך אומרים, הערכת חלופית, לתת לה אחוז מסוים, תן אחוז שישבו מומחים.

יעקב מרגי: אני לא אומר ישבו דלת העם, מומחים, שזה התחום שלהם, ישקללו, יגידו - - -

<אריאל לוי: אנחנו נבחן את זה.

יעקב מרגי: בתמונה הכללית, להבא, אין לי בעיה לשנה הבאה, בתמונה הכללית העמודה הראשונה תהווה 20% מהציון של בית הספר.

יעקב מרגי: כי בסוף, אנחנו רוצים למדוד משהו.

יעקב מרגי: למדוד את בית הספר, למדוד את הרשות המקומית, למדוד את התלמיד אפילו.

מאיר כהן: אדוני היושב ראש, בסדר גמור, אחד האנשים שמכעיסים אותי בתפיסה החינוכית שלהם, למה אנחנו צריכים למדוד?

מאיר כהן: למה אנחנו צריכים למדוד?

<קריאה: כי עדיין לא פינלנד פה.

מאיר כהן: לא.

מאיר כהן: לא, אני - - -

<קריאה: עבור בית הספר גם - - -

מאיר כהן: ראו איזה הבדל יש, איזה מהפכה יכולה להתחולל מזה שאתם באים למנהלי בתי ספר, אתם לא מודדים אותם, אתם עוזרים להם לייצר כלי עבודה.

מאיר כהן: זה כלי עבודה פנטסטי.

מאיר כהן: רק הבעיה הגדולה של משרד החינוך, זה יוצר אנטי בלתי רגיל אצל המנהלים.

מאיר כהן: זאב יודע על מה אני מדבר, יש לנו בעוד חודש כנס גדול על מעמדם של מורים ומנהלים.

מאיר כהן: התחלתי לבדוק, לדבר עם ראשי הארגונים, והם כועסים על הדברים האלה, כשכל מה שאתם צריכים לעשות זה רק לשנות טרמינולוגיה, תפסיקו למדוד אותם.

מאיר כהן: יש הבדל, שניה, תן לי רגע מילה, בסדר?

מאיר כהן: עכשיו עוד פעם, אל תקחו את זה כ - - -

<קריאה: ביקורת.

מאיר כהן: לא עניין של ביקורת, אנחנו יושבים בתוך ועדה מאוד חשובה שמנסה, אתם לא יודעים כמה שחשוב, שבאים למנהלי בתי ספר או לראשי רשויות ואומרים להם, תראו, אנחנו משרד החינוך, יוצרים ביחד איתכם כלי עבודה שאין לנו שום ספק שישפר את האטמוספרה החיובית אצלכם בישוב, אצלכם בבית הספר.

מאיר כהן: אני לא רק נותן לו את הנתונים האלה, אלא אני גם מייצר עוד כלי עבודה שבא ואומר, מהנתונים האלה לאן אתה יוצא.

מאיר כהן: מי המפקחים שעובדים איתך על זה, מה התדירות שאנחנו עובדים על זה.

מאיר כהן: זה, לצערי, עבודה נהדרת שאתם עושים, אין שום ספק שבאמת זאת עבודה יוצאת דופן, כשאני הייתי מנהל בית ספר, הדברים האלה לא היו, והרגשנו שיש לנו יותר אוטונומיה, כי אנחנו באמת, הגענו, טיפסנו ככה, עם ידיים מיובלות בכדי לשים את הדברים האלה.

מאיר כהן: היום זה כלי יוצא מן הכלל שהמשרד בא ונותן.

מאיר כהן: אם הכלי הזה ישנה את הטרמינולוגיה שלו ולא יהיה כלי מדידה, אלא לבוא ול - - - זה כלי מדידה, בסופו של דבר, גם אתם משתמשים בזה.

מאיר כהן: כשפגשתי מנהלים וראשי ארגונים, הם אמרו, נמאס לנו שימדדו אותנו.

מאיר כהן: אמרתי להם, חברי'ה, האם אתם רוצים להוציא את זה מחיי בית הספר?

מאיר כהן: אומרים לי, לא, אנחנו לא רוצים להוציא, אבל בבקשה שיפסיקו למדוד אותנו.

<אריאל לוי: חבר הכנסת כהן.

מאיר כהן: כן.

<אריאל לוי: כקולגות לשעבר, אני הייתי מנהל כשאתה סיימת את הניהול, בפתיחה של הדברים אמרנו שבעצם בנינו את הכלי עם השדה, לא בנינו אותו לבד.

מאיר כהן: אני יודע, קראתי.

<אריאל לוי: ודבר שני, זה נולד בדיוק על הרקע הזה, תפסיקו למדוד אותי על דבר אחד, אני עושה מיליון דברים - תסתכלו.

מאיר כהן: אל תמדדו - - -

<אריאל לוי: שניה.

<אריאל לוי: אני נותן לך את זה כי - - -

מאיר כהן: שום מנהל לא אמר לך תפסיקו למדוד אותי על דבר אחד.

<אריאל לוי: לא נכון.

<אריאל לוי: קודם כל יש בינינו מחלוקת על איך המנהלים רואים את זה.

<אריאל לוי: נכון להיות זה נתפס יותר ככלי עבודה מאשר שאני מודד אותו, תכף נשמע אולי איך זה נתפס בשדה - - -

יעקב מרגי: הרי זה הוויכוח בינינו.

<אריאל לוי: אבל יחד עם זאת - - -

יעקב מרגי: הוא מדבר על תפיסה של כלי עבודה, אני אומר, לא, אני רוצה למדוד.

<אריאל לוי: אני חושב שלא צריך למהר כל דבר לשים עכשיו כחזות הכל, קודם כל ככלי עבודה.

מאיר כהן: אתם יודעים כמה - - -

<אריאל לוי: העיתונאים הופכים את זה הרבה פעמים לכלי מדידה.

<אריאל לוי: וגם ראש רשות מתהדר לפעמים, מתהדר במה שנוח לו.

מאיר כהן: כן.

<אריאל לוי: תראו, אנחנו כל הזמן על המתח הזה.

<אריאל לוי: הרי המידע שם.

<אריאל לוי: גם במיצ"בים הוא שם.

<אריאל לוי: עכשיו אני שם את זה בפרונט ואני אומר, תסתכל על זה כתמונה, נותן לך כלים איך לעבוד על זה.

<אריאל לוי: מתלווה לזה כלי עבודה שלמים על מה לקדם.

מאיר כהן: אפשר להגיד מילה על זה?

מאיר כהן: כשאתה תגיד.

מאיר כהן: על הכלים, על כלי ה - - -

<אריאל לוי: בואו נשמע רגע איך רשות מתייחסת לזה, בואו ניקח דוגמא מהשטח.

<אריאל לוי: אגב לא תיאמנו את ההגעה שלה, אז אני - - -

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך.

<רויטל שפירא: בוקר טוב, רויטל שפירא, מנהלת האגף לחינוך על יסודי בפתח תקווה ולשעבר גם מנהלת תיכון בפתח תקווה, ככה שאני מכירה את זה משני ההיבטים.

<רויטל שפירא: אני הייתי בחלק מהפורומים שגיבשו את התמונה החינוכית, כחלק מהנציגות של האיגוד המקצועי של מנהלי מחלקות חינוך יחד עם משרד החינוך.

<רויטל שפירא: אני רוצה להגיד שני דברים, אל"ף, ברמה רשותית.

<רויטל שפירא: ברמה רשותית הכלי הזה, לי, כמנהלת אגף חינוך על יסודי, זה עזר מאוד מאוד.

<רויטל שפירא: אני אגיד על מה.

<רויטל שפירא: אם עד היום, כמנהלת אגף על יסודי, באמת שמתי את יהבי על זכאות לבגרות של הרשות שלנו.

<רויטל שפירא: רציתי שהרשות שלי תתקדם בזכאות לבגרות.

יעקב מרגי: כי ידעת שכך את נמדדת.

<רויטל שפירא: כי בטבלאות הליגה, כך דרגו את פתח תקווה.

<רויטל שפירא: איפה אתם - לפני זה, אחרי זה.

מאיר כהן: זה יהיה גם בעוד עשר שנים.

<רויטל שפירא: רגע, אני רק אגיד - - -

מאיר כהן: שום דבר לא השתנה.

<רויטל שפירא: אני אגיד רגע מה זה עשה לנו.

מאיר כהן: את יודעת בגלל מה?

מאיר כהן: לא בגללי ובגלל משרדי חינוך, בגלל ההורים.

<רויטל שפירא: אז רגע אני אגיד מה זה עשה מבחינתנו.

<רויטל שפירא: ברגע שהתקבלה התמונה, עכשיו, ראש הרשות שלנו, ראש העיריה.

<רויטל שפירא: אמר לי: "רויטל, אותי לא מעניין זכאות לבגרות, אני רוצה חינוך לערכים.

<רויטל שפירא: אני חשוב לי עם איזה מיומנויות ותפקודי לומד הילד יוצא מהעיר שלי.

<רויטל שפירא: אותי, תעזבי, טוב הבנתי, בגרויות, אני יודע, את ניהלת בית ספר, זה לא מעניין אותי.

<רויטל שפירא: אני רוצה ערכים".

<רויטל שפירא: כשהגיעה התמונה החינוכית אלינו כרשות, ואני רוצה להודות למשרד החינוך שהוא דאג שהרשויות יקבלו את זה בזמן לפני הפרסומים, כי היה לנו זמן להיערך לדבר הזה, זה לא היה יכול ליפול על הרשויות מבלי שנערכנו לזה בזמן, קיבלנו את התמונה החינוכית, ישבנו צוות מקצועי על התמונה החינוכית הרשותית, הסתכלנו מה זה אומר לנו, ראינו שמה ששמנו על השולחן, באמת הצלחנו לקדם אותו ולהתקדם.

<רויטל שפירא: אבל ראינו גם דברים שאולי פחות שמנו אותם על השולחן, ואני כמנהלת אגף חינוך בעבודה שלי, עם 30 מנהלי על יסודי, פחות אולי דיברתי, פחות שמתי אותם.

<רויטל שפירא: לדוגמא, אני יכולה להעיד, כי הנתונים האלה התפרסמו, זה לא איזה סוד גדול, קרבה ואכפתיות בפתח תקווה, ראיתי שהנתונים שלנו פחות טובים.

<רויטל שפירא: אני אמרתי, לאור התמונה החינוכית - - -

יעקב מרגי: של מה?

יעקב מרגי: של הצוות או של התלמידים?

<רויטל שפירא: ההרגשה של הילדים בתוך מערכת החינוך העירונית שלי.

<רויטל שפירא: אנחנו באנו אל מנהלי בתי הספר, משרד ורשות, המפקחת יחד איתי, אני עובדת גם עם מפקח של הדתיים, גם עם המפקחת של הממלכתי, ראינו איפה זה יותר בולט, אמרנו, זאת הולכת להיות עכשיו אחת מהמטרות שאנחנו נעבוד עליה ברשות, אנחנו ניתן עליה את הפוקוס.

<רויטל שפירא: אנחנו נלך ונלווה את בתי הספר בחשיבה איך לקדם את זה.

<רויטל שפירא: אחרי שאנחנו קיבלנו את התמונה החינוכית וחשפנו אותה בפני כל המנהלים, הבאנו את הנתונים, זאת התמונה של פתח תקווה, בואו תראו מה הנתונים שלנו, בואו נראה עם מה הצלחנו להתקדם בפתח תקווה, בואו נראה במה אנחנו צריכים להתקדם.

<רויטל שפירא: מה מבחינתנו הוא משהו שהוא קריטי, מה אני לא יכולה - - -

מאיר כהן: אני משער שעושים את זה בעוד עשרות רשויות.

<רויטל שפירא: זה בדיוק מה שעושים ברשויות נוספות, אני אומרת את זה כנציגה, כי אני יודעת.

<אריאל לוי: ולא רק על בגרויות.

<רויטל שפירא: ולא רק על בגרות, הפסקנו לדבר רק בגרות.

<רויטל שפירא: מהרגע שהתמונה גם הגיעה לבתי הספר, אנחנו מסתובבים בבתי הספר, מנהלי אגפי החינוך יחד עם הפיקוח, מגיעים, עוברים בית ספר בית ספר.

<רויטל שפירא: נגמר העידן שאתה רק מדבר עם מנהל בית הספר על מה הזכאות לבגרות של בית הספר.

<רויטל שפירא: אני יכולה להגיד שגיליתי, לדוגמא, שבתי הספר הגדולים שלי, אחד מהם אני ניהלתי, עד לפני שש שנים אני הייתי שם, הנתונים שהתלמידים מדווחים על קרבה ואכפתיות לא מחמיאים לבית הספר.

<רויטל שפירא: הם עם זכאות של 97-98%.

<רויטל שפירא: אין נשירה.

<רויטל שפירא: יש התמדה בבית הספר.

<רויטל שפירא: גיוס מצוין לצבא.

<רויטל שפירא: אבל יש תחושות ניכור.

<רויטל שפירא: ילדים מרגישים שאם יש להם משהו שהם רוצים לשתף, אין את מי לשתף.

<רויטל שפירא: שמנו את המראה הזאת לפני כל מנהל, והתחלנו לעבוד, כל מנהל מהמקום שבו הוא נמצא.

<רויטל שפירא: מבחינתי, כרשות, אני חייבת לומר לכם שהעבודה היום, גם בשיח שלי עם ההורים, ישבתי עם ועד ההורים העירוני, חשפנו את הנתונים.

<רויטל שפירא: הצבנו לפני שנה מטרות ויעדים לשנה הנוכחית, בעקבות התמונה החינוכית, אמרנו, רגע, שניה, בואו נעשה עצירה, בואו נבדוק, ביחד עם ההורים.

<רויטל שפירא: היה דיון על זה, בואו נראה במה פתח תקווה צריכה להשתפר.

<רויטל שפירא: אמרו לי ההורים: סליחה, אם לקחתם על עצמכם קרבה ואכפתיות, כי אנחנו רואים שברשות זה מה שאנחנו רוצים לקדם, אז סליחה, אנחנו מסכימים איתכם, בואו נקדם את זה, את קרבה ואכפתיות.

<רויטל שפירא: זאת אומרת, השיח מתקיים מול ההורים, התקיים מול המנהלים, התקיים מבחינתי גם במשאבים.

<רויטל שפירא: כי אני היום הקציתי כרשות לתכניות בנושא של קרבה ואכפתיות, להכשרות של יועצות, להכשרות של מורים ומחנכים, שבשעות הפרטניות בתוך "עוז לתמורה", לצורך העניין, אני מבקשת לשמוע, כשמנהל אומר לי: אני מקצה גם שעות לא רק לתגבור מתמטיקה אנגלית, אלא גם לשיחה אישית, ומלמדים אותו אז איך עושים את השיחה האישית הזאת, איך זה לא הופך להיות עוד פעם - - - מבחינתנו, אני חייבת להודות, שהנתונים, ודווקא הנתונים הכלליים האלה, שאני יכולתי לבוא לכל בית ספר מנקודת הראות שלו - - -

יעקב מרגי: אין ספק, מבחינת המערכת הרשותית - - -

<רויטל שפירא: אותי זה יקדם.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: זה כלי עבודה אדיר, ואנחנו נשארנו, איך אומרים, בשאלה, לא נמות מכך, איך בסוף נמדד בית הספר בתמונה כללית.

יעקב מרגי: רק אני אתן הזדמנות לחבר הכנסת להתבטא, מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: כן, תודה רבה.

מסעוד גנאים: תחילה אני, מאז שראיתי שמשרד החינוך אכן משנה את הראיה שלו לעניין, לפי דעתי העניין של המדידה תלוי גם, זה נגזר מראיית משרד החינוך מה מטרת בית הספר בסוף, מה היעד של המערכת החינוכית.

מסעוד גנאים: אם היעד זה מרכז להכשרת פקידים לעתיד, ורק תעודה, כדי שיהיה לשוק העבודה- וזה חשוב, אני לא ממעיט מערכו - אז בסדר, שישאר בגרות וכמה הציון ויילך או לאוניברסיטה או למכללה או, אני יודע, טכנולוגי.

מסעוד גנאים: אבל מאחר ובית הספר הוא גם מקום, וזה החשוב, לעצב את דמותו של הבוגר, להכין אותו לחיים, לבנות את האדם, אז חשוב מאוד, וזה עניין חשוב ממדרגה ראשונה, לשנות את עניין המדידה וגם להוסיף את הפרמטרים ההם.

מסעוד גנאים: נכון, כל מה שהוספתם הוא חשוב, אני חושב שהדבר הזה הוא עדיין חדש, וצריך לדעת איך זה מתקדם, שנה, שנתיים, לא יודע.

מסעוד גנאים: ולאור הניסיון הזה לבחון את זה מחדש, האם להמשיך בפרמטרים האלה, האם לצמצם אותם, וכו'.

מסעוד גנאים: חשוב מאוד לבתי ספר, אני אמרתי, זה כמו צילום רנטגן לכל בית ספר, שיידע איפה הוא צריך לשפר, איזה תרופה צריך להשתמש בה בסוף.

מסעוד גנאים: ואת זה, אני כמורה דרשתי מזמן, אי אפשר שתלמיד יהיה 12 שנה במערכת החינוך, רק מודדים אותו כמותית.

מסעוד גנאים: כמה.

מסעוד גנאים: ובסוף את הכמותי הזה, הוא פולט אותו במבחן ואז לצאת וזהו.

מסעוד גנאים: תמיד אני מצטט מי שאמר, אני לא יודע מי אמר את זה, שבסוף החינוך זה כל מה שנשאר אצלנו, בנו, אחרי ששכחנו כל מה שלמדנו.

מסעוד גנאים: אז זה נכון.

מסעוד גנאים: בסוף את האינפורמציה, בעידן הזה, אני יכול ללכת לוויקיפדיה או לכל מקום אחר, אבל הערכים וכל הפרמטרים האחרים, לפי דעתי, הם החשובים ביותר.

מסעוד גנאים: אני מקווה רק שהרשויות, נציגת פתח תקווה או יושבת ראש מחלקת חינוך, אמרה מה הם עושים בפתח תקווה ואיך הם מנצלים את זה וזה טוב מאוד, אני מקווה ששאר הרשויות כן עושים גם את הדבר הזה ואני מקווה גם שמשרד החינוך ידרוש מכל מנהלי בית הספר.

מסעוד גנאים: לא ידרוש, שכל בית ספר גם, לאור הצילום הרנטגן הזה שלו, מה הוא רוצה לעשות?

מסעוד גנאים: מה הראיה שלו לשפר, לחזק.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

מנואל טרכטנברג: פשוט אמרת איינשטיין, אז נזכרתי.

מנואל טרכטנברג: איינשטיין אמר משהו מאוד רלוונטי לכל העניין של המדידה.

מנואל טרכטנברג: אני אגיד את זה תחילה באנגלית כי זה נשמע הרבה יותר טוב ואני אחר כך אתרגם, אבל כך: Not everything that counts can be counted, and not everything that can be counted - count.

מנואל טרכטנברג: לאמור, לא כל מה שניתן למדוד הוא חשוב ולא כל מה שחשוב - ניתן למדוד אותו.

מנואל טרכטנברג: וזה משהו שצריך להיות, אני חושב, כלוגו של המאמץ הזה ואנחנו תמיד צריכים לזכור את זה.

מנואל טרכטנברג: אבל אני רוצה באמת לברך אתכם מעומק ליבי על העבודה הזאת.

מנואל טרכטנברג: הגיע באמת הזמן שאנחנו נרד מהעץ הגבוה של זכאות לבגרות כמדד יחיד לביצועים של בית ספר ושל מערכת החינוך.

מנואל טרכטנברג: הגדרתית אנחנו מדברים על חינוך, חינוך זה מגוון רחב של ערכים, מיומנויות, כישורים, היבטים חברתיים וכו', כולל ההיבט של היחס בין בית הספר לקהילה וההורים שהם חלק מהקהילה וכו'.

מנואל טרכטנברג: לכן אני ממש מברך אתכם על העבודה המעמיקה, הרצינית שעשיתם.

מנואל טרכטנברג: תמיד כשעושים עבודה כזאת, אתה פותח את עצמך לביקורת, זה בלתי נמנע שיהיה כך.

מנואל טרכטנברג: על כל מדד אפשר להביא מדד אחר, 17 מדדים זה מספר סביר, אבל אני חוזר ואומר, אני חושב שכן יעזור, ככלי, כן?

מנואל טרכטנברג: לכווץ אותם לארבע קטגוריות שאתם הגדרתם.

מנואל טרכטנברג: יש לי שאלה מינורית שמה, אני חושב שטוהר הבחינות צריך להיות בקטגוריה של ערכים ולא בקטגוריה - - - אוקי?

מנואל טרכטנברג: זה נראה לי חד משמעי, זה פר אקסלנס ערכים ולא דבר אחר.

מנואל טרכטנברג: אבל זה משהו מינורי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, ההערה, אני חושב, המרכזית שיש לי, לאורך זמן הרי יהיה לכם כל שנה את הדבר הזה, מה שכן נורא חשוב זה השינוי, כלפי מעלה וכלפי מטה.

מנואל טרכטנברג: ואפשר, כלומר, יש פה בעיה מה אתה מפרסם לכלל החוצה ומה אתה נותן לבית הספר ככלי - - -

<אריאל לוי: אגב, במאי הכל החוצה ופנימה אותו דבר.

מנואל טרכטנברג: סליחה?

<אריאל לוי: מחודש מאי, הפנימה והחוצה הוא - - -

מנואל טרכטנברג: אוקי, אבל מה שאני רוצה להגיד זה את הדבר הבא, שהפרסום של כל בית ספר והמדדים שלו כלפי חוץ, יש לו תמיד את הסכנה הזאת של שיימינג.

מנואל טרכטנברג: שמה לעשות?

מנואל טרכטנברג: אותם בתי ספר שבהם יש אוכלוסיות קשות יותר יוצאות פחות טוב, זה מטבע העניין, ואז בעצם אתה עושה להם שיימינג ציבורי, כי הנה, אתה לא טוב, בוא נראה אותך בתנאים שאני עובד.

מנואל טרכטנברג: אבל, אם אתה שם דגש על השינוי, לטוב ולרע, אז אתה לא עושה שיימינג, להיפך.

מנואל טרכטנברג: אם אתה, יש לך הרבה מה לטפס כלפי מעלה.

מנואל טרכטנברג: זה עניין, אם תרצו, תקשורתי או מה לא, אבל יש לו חשיבות עליונה.

מנואל טרכטנברג: אני לא רוצה לראות שבעמוד כפול בעיתון, שוהם למעלה.

מנואל טרכטנברג: אנחנו יכולים מיד להגיד מי יהיה למטה, את זה אנחנו יודעים מראש, אנחנו לא צריכים את המדדים האלה.

מנואל טרכטנברג: תביא עשרה מדדים או עשרים מדדים, זה תמיד יהיה קל.

מנואל טרכטנברג: לא תמיד, אבל זה יהיה קל וזה לא עושה טוב לאף אחד.

מנואל טרכטנברג: אולי לאגו של תושבי שוהם.

מנואל טרכטנברג: סליחה, שוהם, כן?

מנואל טרכטנברג: הם מצוינים, אני לא רוצה - - -

יעקב מרגי: אבל לפעמים זה אגו גם של המשרד.

מנואל טרכטנברג: של המשרד, אתה מבין?

מנואל טרכטנברג: ולכן צריך לשים את כל הדגש, ואם אני הייתי קובע מדיניות לא הייתי מפרסם פר בית ספר את המדדים הפרטניים, הייתי מפרסם רק את השינוי.

מנואל טרכטנברג: כי זה אמיתי.

מנואל טרכטנברג: זה משקף מאמץ.

מנואל טרכטנברג: לא חשוב איפה אתה מתחיל.

מנואל טרכטנברג: תראה, אלה מאיתנו שבאים לא מלמעלה, אלא ממקום אחר, אנחנו מתגאים על לאן הגענו לעומת איפה התחלנו.

מנואל טרכטנברג: זה המסר שצריך לעבור.

מאיר כהן: אני רוצה להוסיף שני דברים.

מאיר כהן: האחד, אני מטייל ורואה מגמה כזאת של - - - צריך מאוד להיזהר, אדוני הפרופסור, שהדבר היפה הזה של משרד החינוך והכלי הזה לא יהפוך למפלטם של חלק מהאנשים שיבואו ויגידו היום, אנחנו נותנים לנו קצת לגיטימציה להוריד, לעמעם את ההיבט הפדגוגי, אז אנחנו נשקיע.

מאיר כהן: כאילו, בסופו של דבר, זה לא סותר.

מאיר כהן: ככה אמרתי 30 שנה כשניהלתי בית ספר וככה אנחנו צריכים כולנו להגיד, צריך להיזהר מהתופעה הזאת.

<מיכל טביביאן מזרחי: גם וגם.

מאיר כהן: התווכחתי בוודאי עם חברי הטוב ובסוף היינו תמימי דעים.

מאיר כהן: שי פירון, צריך להמשיך ולשים דגש על מצוינות בבתי הספר וזה שלילדים יש תעודות בגרות משמעותיות ואנחנו פותחים להם את שערי האקדמיה, זה דבר שהוא לא צריך אפילו לא לרדת למדרון אחורי עם זה, זה לא סותר את זה.

מאיר כהן: צריכים לשים דגש על זה ולכן ברגע שמתייחסים לזה כאל כלי עבודה, וטוב אתם עושים, אתה בעצם אומר שכן, יש ליווי לבתי הספר, ואמרה הגברת בתיאור יפה מאוד איך הרשות משתמשת עם זה.

מאיר כהן: עכשיו, עוד שאלה, האם עדיין קיימים בתי ספר קהילתיים?

<אריאל לוי: האימוץ של המושג קהילתי, אתה מתכוון מהעידן ההוא.

מאיר כהן: כן.

<אריאל לוי: כי היום כל אחד הופך לקהילתי, אז המושג קהילתי הוא משהו הרבה יותר - - -

מאיר כהן: לא, מה זה כל אחד, האם בתי הספר בישוב פתוחים מ-8:00-20:00 עם פעילות של אחר הצהרים, לא, יש הבדל.

מאיר כהן: אתה צעיר ממני.

מאיר כהן: כשאני ניהלתי בית ספר קהילתי הוא היה פתוח מ- 7 בבוקר ועד 8 בערב.

מאיר כהן: והיו חוגים והיו חוגי מוזיקה ותנועות נוער בתוך בית הספר - - -

<אריאל לוי: יש מעט בתי ספר, אבל יחד עם זאת יש מגמה בשנים האחרונות, בית הספר פתוח אחר הצהרים למיליון נושאים, לטוב ולרע.

<אריאל לוי: לפעמים הוא עושה את זה כי, זה הכנסה אגב.

<אריאל לוי: אתה יודע, גם את זה עושים.

<אריאל לוי: אבל במובן של בתי הספר קהילתיים במקור, יש פחות ופחות ממה שהיה.

<אריאל לוי: עם זאת, אני אומר לך, ששוב, בתי ספר מקיפים היום נותנים מענה חברתי אחרי הצהרים, אפילו תנועות נוער מתארחות בתוך בתי הספר בחלק מהמקומות.

<אריאל לוי: עכשיו, אם זה קהילתי או לא, זה שאלה.

מאיר כהן: לא, זה לא קהילתי.

<קריאה: אתה מציע להוסיף את זה - - -

מנואל טרכטנברג: מה זה קהילתי?

מנואל טרכטנברג: זה שכאילו גם מתנ"ס וגם בית ספר?

<הילה לנקרי: במגזר הערבי עכשיו - - -

יעקב מרגי: אנחנו, כשאני הייתי תלמיד, ככה זה היה.

מאיר כהן: בתי ספר קהילתיים זה - - -

יעקב מרגי: היינו הולכים הביתה לאכול וחוזרים לבית הספר.

<הילה לנקרי: חבר הכנסת כהן, עכשיו יש תכנית ממש גדולה - - -

יעקב מרגי: מי הדוברת?

<הילה לנקרי: הילה, אגף תכנון ואסטרטגיה במשרד.

<הילה לנקרי: עכשיו יש תכנית ממש עצומה בגודלה במסגרת הביסוס של החינוך הבלתי פורמלי במגזר הערבי, הרחבה באמת משמעותית במאות אחוזים של בתי הספר הקהילתיים במגזר הערבי.

מאיר כהן: השילוב שלהם זה נהדר.

מאיר כהן: אתם תצליחו שם, במיוחד במגזרים כאלה.

מאיר כהן: זה היה טוב בשנות ה- 80 בדימונה.

מאיר כהן: כי באמת היינו דלי אמצעים, ומתנ"ס לא היה בדיוק מתנ"ס והילדים לא הגיעו לחוגים בבתי הספר, פתחנו שלושה בתי ספר קהילתיים כאלה שיעשו מהפכה בעיר.

יוסף ג'בארין: אבל אז יש את בית הספר או של הרשות המקומית?

<הילה לנקרי: לא, הרשות - - -

מאיר כהן: של בית הספר.

יוסף ג'בארין: לא, אני שואל לגבי ה - - -

<הילה לנקרי: הרשות, זה שיתוף פעולה, זה גם מצד הרשות, הרשות אמרה אני רוצה לפתח כמה בתי ספר קהילתיים, כמענה לכך שבאמת אין לי מתנ"סים ואין לי תשתיות אחרות.

יוסף ג'בארין: השאלה, בית הספר יהיה מעורב אחרי הצהרים?

<הילה לנקרי: כן.

יוסף ג'בארין: כאילו הצוות של בית הספר?

<הילה לנקרי: כן.

יעקב מרגי: כן, ג'בארין.

יוסף ג'בארין: האמת היא שאני לא ראיתי את ההצגה, אני באתי קצת באיחור, אבל אני הבנתי מחבריי שכעיקרון ההתייחסות היא חיובית אל הנושא.

יוסף ג'בארין: אני רציתי להדגיש גם את העניין הקהילתי בתור משהו מאוד משמעותי.

יוסף ג'בארין: האמת היא כשדיברתם על הישובים הערביים, זה נעשה גם בלית ברירה, בהיעדר מקומות אחרים, בהיעדר גם שטח ציבורי שמאפשר הקמת מסגרות חדשות, גם לחינוך הבלתי פורמלי, אז מה שנשאר זה לחזור לבניינים הקיימים ולתפעל אותם אחרי הצהרים, אני רואה בזה חשיבות.

יוסף ג'בארין: לכן גם שאלתי האם בתי הספר עצמם מעורבים, כי לא הייתי בטוח מה בדיוק היה ההסדר הסופי, האם זה משהו שהרשות המקומית מפעילה ללא קשר לצוות בית הספר או שבית הספר עצמו מעורב בפעילויות שיהיו אחרי הצהרים ואם כך, אני מניח שזה יהיה בטוח לא רק לציבור התלמידים אלא פשוט לשכונה.

יוסף ג'בארין: הרעיון שלנו הוא שזה יהיה פתוח לצעירים בתוך אותה שכונה שבית הספר נמצא בה.

יוסף ג'בארין: הערתי השניה, שלא קשורה בדיוק לעניין, אבל עכשיו מתקיים דיון בוועדה האחרת לעניין התקצוב הדיפרנציאלי.

יוסף ג'בארין: כפי שאתם יודעים, אחת הבעיות כיום בתקצוב הזה הוא שהוא לא מגיע לתיכונים.

יוסף ג'בארין: אני שומע הבטחות שיש מהלכים שמנסים לקדם תקצוב דיפרנציאלי גם בתיכונים, אני מקווה שזה - - -

<אריאל לוי: במסגרת ההחלטה עם משרד האוצר על התקציבים הבאים, אנחנו צריכים להגיש תכנית וחשיבה לקידום תקצוב דיפרנציאלי שלא יהיה רק ביסודי ובחטיבות הביניים, כפי שכרגע אנחנו מנהיגים את זה כבר בשנה השלישית.

<אריאל לוי: במסגרת החלטות של יולי האחרון, צריכים להכין תכנית לתקצוב דיפרנציאלי גם לחטיבה העליונה, ברור לך שעמדת משרד החינוך, שאנחנו מאוד בעד.

יוסף ג'בארין: ומשרד האוצר מוכן להשקיע כסף בזה.

יוסף ג'בארין: אז ההזדמנות - - -

מאיר כהן: משרד האוצר עובד עם משרד החינוך, יש - - -

יוסף ג'בארין: לא, לא.

יוסף ג'בארין: בעניין התקצוב הדיפרנציאלי הם מוכנים להוסיף.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אמיתי שוחט.

<אמיתי שוחט: נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.

<אמיתי שוחט: שוב, אז כמובן שאני מצטרף לברכות, גם בתור בוגר מערכות חינוך וכעובד בחינוך הבלתי פורמלי.

<אמיתי שוחט: באמת התכנית הזאת מחולקת למאפיינים ולמדדים.

<אמיתי שוחט: מה שאני רוצה באמת להציע, זאת אומרת, לדבר על מדד אחד ולהציע, להוסיף מאפיין, הנושא של השילוב של ילדים עם מוגבלות, שזה נמצא כרגע במאפיינים, שמאפיינים זה בעצם משהו אובייקטיבי שלכאורה לבית הספר ולרשות אין מה לעשות איתו.

<אמיתי שוחט: זאת אומרת, מצב סוציו אקונומי זה משהו שנתון, או מגזר ממלכתי או מגזר ממלכתי דתי, זה משהו שבית ספר לא יכול לשנות, לעומת זאת, שילוב של ילדים עם מוגבלות זה משהו שבית ספר והרשות יכולים לשנות.

<אמיתי שוחט: לכן, מה שאני מבקש, זה להוציא את זה מהמאפיינים ולהעביר את זה למדדים.

<אמיתי שוחט: ויש היגדים, כל הנושא של ערכים ואקלים חינוכי, אז יש התייחסות לשונה, אבל מי שכבר נמצא בבית הספר ובטח שאין מדידה כמה היו קודם ואין מדידה כמה יש במקביל, אבל מי אנחנו יכולים להכניס לבתי הספר?

<אמיתי שוחט: אז זה דבר אחד, הנושא הזה של השילוב.

<אמיתי שוחט: והנושא השני שאני רוצה להכניס במאפיינים, זה נושא של נגישות, האם בית הספר נגיש או לא נגיש וכמה אחוזים בתוך בתי הספר ברשות נגישים.

<אמיתי שוחט: אני חושב שזה מדד מאוד מאוד חשוב.

<אמיתי שוחט: אם אנחנו מתייחסים אל זה כאל מדידה, כמו שאמרתם, אז שר החינוך, נפתלי בנט, כשהוא דיבר על הנושא של הערכים, הוא כתב בדף הפייסבוק שלו, "מה שמודדים קורה".

<אמיתי שוחט: אז לכן, אנחנו רואים כאן את התכנית שרויטל מפתח תקווה הציעה, ברור לי שהנושא של האכפתיות שהופיע במדדים השתנה.

<אמיתי שוחט: ברגע שהנושא של השילוב של הילדים יופיע במדדים זה ישתנה גם כן וישימו על זה את כל המשאבים.

<אמיתי שוחט: אנחנו מסתכלים על זה לא כעל מדידה, אלא ככלי עבודה, שהוא בסופו של דבר משהו שאפשר לתת לרשות, תעבדו כדי לשלב את הילדים האלה.

<אמיתי שוחט: אני מעלה את זה ולכאורה זה מובן מאליו, אבל אני אומר את זה כי לצערי אני לא בטוח שזה מובן.

<אמיתי שוחט: סתם, לדוגמא, יש ביוטיוב שני סרטונים שמדגימים את התמונה החינוכית, אחד מיוני ואחד מאוגוסט.

<אמיתי שוחט: בסרטון ביוני, מופיע כאן שיעור השילוב בחינוך הרגיל בתור אחד המדדים.

<אמיתי שוחט: הסרטון באוגוסט, סרטון מעודכן יותר, זה נעלם.

<אמיתי שוחט: ולכן אני באמת דואג, האם זה באמת הולך להיכנס?

<אמיתי שוחט: האם זה באמת הולך להיות?

<אמיתי שוחט: ולכן אני שוב חוזר על ההצעה, להכניס מדד של שילוב ילדים עם מוגבלות בתור מדד והמאפיין, הנושא של הנגשת בתי הספר.

מאיר כהן: אני רוצה לספר לך משהו.

מאיר כהן: פעם, כשהחלטתי לשלב ילדים עם מוגבלויות, פתחתי כיתה, כיתה ט', של ילדים על הרצף האוטיסטי.

מאיר כהן: 14 ילדים היו בכיתתי.

מאיר כהן: כשהגענו ל-י"ב, ההורים וגם אנחנו, צוות המורים, אמרנו, אנחנו רוצים להשאיר אותם שנה, שישארו עוד שנה.

מאיר כהן: זה היה מקסים.

מאיר כהן: ואחרי שנה, אני מקבל מכתב מרחל רוזנברג, נדמה לי שקראו לה, אחראית על הבחינות.

<קריאה: לאה.

מאיר כהן: ועושים לי נו נו נו על זה שירדתי באחוזי הבגרות.

מאיר כהן: כי 14 התלמידים האלה, אחת המוטיבציות הכי גדולות, היו רשומים בתוך בית הספר - - -

<אריאל לוי: אחת המוטיבציות הכי גדולות לתמונה החינוכית, שכשמישהו היה אומר זכאות, וכמנהל בית ספר הייתי אומר זכאות, הייתי אומר "אבל", יש לי שקידת אתגר ב-י"ב ויש לי כך וכך תלמידים בחינוך המיוחד.

<אריאל לוי: זה ממש ככה.

<אריאל לוי: לכן, אגב, אם תרצה אחרי זה נסביר למה זה היה בפנים ואחרי זה יצא, זאת התלבטות עמוקה, אני חושב שאתה בהחלט מזהה נכון לגבי תלמידים בשילוב.

<אריאל לוי: אולי אגיד על זה מילה כי זה קריטי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אריאל לוי: במקור זה היה מדד.

<אריאל לוי: ויחד עם זאת, כשאתה נכנס רגע לעומק הדברים, הרבה מההחלטות קשורות ברשות ולא בהחלטה.

<אריאל לוי: מדובר על החינוך המיוחד וגם בשילוב אנחנו יודעים שכשאנחנו נכנסים לכל הניואנסים יש שירותים של החינוך המיוחד ויש החלטה של הורים בתוך השילוב.

<אריאל לוי: אני חושב שאתה אומר משהו מאוד מאוד ערכי ואני חושב שאנחנו צריכים לבחון את זה מחדש פעם נוספת ויש לשקול אם אפשר לבודד את אותה קבוצה שרויטל מכירה אותה היטב, של אותם 14,000, בטח ילדים דיפרנציאליים.

<אריאל לוי: לחזור ולהגיד שזו צריכה להיות גאווה של בית הספר, כמה שיותר לשלב אותם - - -

מאיר כהן: הכי גאווה של בית הספר.

<אריאל לוי: אני רק אומר, המקום של הרשות שם, כאילו בית הספר אומר, אני שם כיתת אתגר, בוא נתגאה, אבל בסוף זו הקצאה של המשרד.

<אריאל לוי: אז איך אני יכול, אם אני מקצה רק 1,000 כיתות בשנה, גם להגיד לו - זו החלטה שלך?

<אריאל לוי: אז בשילוב אני חושב שזה יותר לכיוון שאתה מתאר אותו, לדעתי צריך לבחון להחזיר את זה.

יעקב מרגי: רויטל, בבקשה.

<רויטל לן כהן: אני כמובן אתייחס גם לזה, אני רוצה מראש להגדיר, אני רוצה לדבר בארבעה כובעים, בכובע של הורה, בכובע של הורה לילד עם צרכים - - -

יעקב מרגי: אין לי בעיה, בדקה וחצי תדברי על שמונה כובעים.

<רויטל לן כהן: - - - מיוחדים, בכובע של חברת מועצה וכובע של תלמידה לשעבר.

<רויטל לן כהן: אני אתחיל מהדבר האחרון שדיברתם עליו, רשמתי את זה גם, הכלה היא לא חלק מקריטריון, היא חייבת להיות קריטריון.

<רויטל לן כהן: ועכשיו אני אתייחס לאמירה שלכם שזה בעייתי, כי זה נובע מהחלטה של הורים.

<אריאל לוי: לא, של רשות.

<רויטל לן כהן: של רשות, שקשורה להחלטה של הורים.

<רויטל לן כהן: ופה התקלה המחשבתית שלכם.

<רויטל לן כהן: אם זה היה קריטריון ואתם הייתם עומדים עליו, מתקצבים אותו, נותנים ידע וכלים, כי זה הברדק הכי גדול פה, שבתי הספר לחינוך רגיל אומרים בצדק, אני לא יודע מה לעשות איתם, אתם לא נותנים לי כלים, המורים שלי למדו חינוך רגיל.

<רויטל לן כהן: אם זה היה היעד שלכם, אם זה היה קריטריון, אם זה לא היה משהו כזה שנאמר בתור איזה קונספט, אם כשהייתם מדברים על שילוב, לא הייתם מדברים על ילדים שמקבלים שעתיים הוראה מתקנת, אלא הייתם מדברים ברחל בתך הקטנה, על הילדים הדיפרנציאליים, אז זה היה נראה אחרת.

<רויטל לן כהן: ואם אתם הייתם מודיעים לכל רשות מקומית, שלא יעלה על הדעת שעשרות ילדים משונעים כל יום כחפצים מעיר לעיר כי אתם לא אומרים לרשות מקומית: סליחה, יש לך מספיק ילדים כדי לפתוח כיתה, יש לך מספיק ילדים כדי לפתוח בית ספר, ואני כמתווה מדיניות חינוכית, לא רק של מתמטיקה, אלא של חינוך, מודיע לך שאתה לא תשנע את הילדים, אתה תחזיק אותם אצלך, זה היה נראה אחרת.

<רויטל לן כהן: זאת אחריות של הממשלה, של המדינה, לא של רשות מקומית, ואת זה אני אומרת גם כחברת מועצה שנתנה כהחלטה בתקציב הקרוב של 2017, שהמטרה שלנו היא שמשנה לשנה פחות ופחות ילדים יוצאים מהעיר עד 0.

<רויטל לן כהן: גם אם זה אומר שאני צריכה להקים בתוך בית ספר בעיר בריכת שחיה, כדי שילדים לא יסעו לבית ספר "און".

<רויטל לן כהן: וזו צריכה להיות אחריות שלכם כמשרד ממשלתי.

מאיר כהן: אז, רגע.

מאיר כהן: מה זאת אומרת?

מאיר כהן: יש ביישוב שישה חבר'ה או ארבעה חבר'ה, מה, את תבני בריכת שחיה ביישוב?

<רויטל לן כהן: כן ואני אגיד לך למה - - -

יעקב מרגי: בכפר סבא יש לו יכולות.

<רויטל לן כהן: אני אגיד לך למה והיכן.

<רויטל לן כהן: יש קרן שעשתה בזמנו לימור לבנת, שאפשר לקבל ממנה כסף כדי לשנות מבני ספורט באופן כזה שיוכלו לשלב אנשים עם צרכים מיוחדים - - -

מאיר כהן: על שילוב את - - -

<רויטל לן כהן: שניה, תן לי להגיב.

מאיר כהן: על שילוב את צודקת.

<רויטל לן כהן: תן לי להסביר לך למה זה יותר נכון גם ברמה העירונית.

<רויטל לן כהן: כי גם רשות קטנה, בלי כסף, יכולה לעשות את זה.

<רויטל לן כהן: באופן כזה היא יכולה לתת גם שירותים לילדים הכי מורכבים, גם לעשות אחר כך - - -

יעקב מרגי: רויטל, אני אעצור אותך מהנאום עם הפאתוס שלך.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי.

<רויטל לן כהן: לא, רגע, אז תן לי רק לסיים.

יעקב מרגי: רגע, אני לא מפסיק אותך.

יעקב מרגי: תקשיבי טוב.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, אפשר לזרוק פה את האופטימום, אני יכול לשבת עוד שעה ולתת את התמונה הכי אופטימלית, ואני בעד ואני ככה שואף, אבל אנחנו צריכים גם להיות מציאותיים.

יעקב מרגי: אין ספק, אני מתחבר למה שאמרת, משרד החינוך, יחד עם הרשויות המקומיות, צריכים לעשות באמת, לבחון את הנתונים - - -

<רויטל לן כהן: החלטה.

יעקב מרגי: רגע, לפני ההחלטות - - -

<רויטל לן כהן: זו החלטה מוסרית, זה בכלל לא קשור לנתונים.

יעקב מרגי: בסדר, שניה.

יעקב מרגי: לבחון באמת.

יעקב מרגי: יכול להיות שיש רשויות שנוח להם עם המצב, לשנע, עזבו, אל תתנו לי להתמודד.

יעקב מרגי: עכשיו צריך לבדוק אם אני משנע X וכבר יש לי היתכנות של קיום במקום, לכפות על הרשות המקומית לעשות, אבל אני לא יכול לבוא לרשות כשיש לה ארבעה ילדים, או שלושה ילדים - - -

<רויטל לן כהן: אני לא מדברת על אלה.

יעקב מרגי: ודאי, אם יש דברים כאלה אני מתחבר.

<רויטל לן כהן: אדוני, ברמת השרון עד לפני שנה או שנתיים היינו אומרים בציניות אם לא בסרקזם, שברמת שרון אין ילדים עם אוטיזם.

<רויטל לן כהן: איך אנחנו יודעים?

<רויטל לן כהן: כי אין ולו כיתת תקשורת אחת.

<רויטל לן כהן: עכשיו למה?

<רויטל לן כהן: כי זו רשות שיש לה כסף ולא אכפת לה לשנע אותם.

יעקב מרגי: אי אפשר להפוך את זה לאיגוד ערים לכבאות, להבדיל.

יעקב מרגי: כדאי לעשות את העבודה כמו - - -

<אריאל לוי: רק הערת ביניים.

<אריאל לוי: טוב, קודם כל אני מאוד מסכים עם רויטל לגבי התפיסה ואני בהחלט מאמץ את הכיוון הזה, אני רק אגיד, כמות הכיתות בחטיבה העליונה, כיתות חינוך מיוחד בחטיבה העליונה בעלייה דרמטית בשלוש שנים האחרונות.

<רויטל לן כהן: ואתה יודע למה?

<אריאל לוי: רגע רגע רגע, לא, יש לזה המון סיבות.

<אריאל לוי: אבל אחת הסיבות היא להפסיק להתבייש, ולהגיד, אני כבית ספר מכיל את החינוך המיוחד, גם אם אין לי מספיק את הכלים.

<אריאל לוי: זאת אחת הסיבות.

<רויטל לן כהן: לא, אבל זה לא שילוב.

<רויטל לן כהן: והעלייה בהתפתחות הכיתות היא כי אתם לא שיניתם את היכולת של ילדים עם מוגבלויות דיפרנציאליות - - -

יעקב מרגי: רויטל.

<רויטל לן כהן: שניה, בבקשה תן לי לסיים.

יעקב מרגי: את נכנסת לזה ואת חייבת לקבל תגובות, מה לעשות.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי - - -

<רויטל לן כהן: אבל תן לי להגיד מה שאני רוצה - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך - - -

<רויטל לן כהן: כי אתם בכלל לא יודעים מה אני רוצה להגיד.

יעקב מרגי: אמרת אותו ארבע פעמים.

<רויטל לן כהן: לא, לא, את זה לא אמרתי.

יעקב מרגי: סליחה, תני לי משפט.

יעקב מרגי: מותר לי גם כמנהל הדיון גם להפסיק אותך, בסדר?

יעקב מרגי: לא היה ברור לך?

<רויטל לן כהן: ברור לי מאז ומעולם.

יעקב מרגי: אז תכבדי את זה שאני רק רוצה להשחיל מילה.

יעקב מרגי: אין ספק, כל עוד השילוב הוא לא בחוק, וזה נעשה רצוני, השילוב הוא לא תכלית הכל.

יעקב מרגי: זה שאני אקח את הילד ואשלב אותו ואף אחד לא יידע מה עושים איתו בתוך בית הספר של 700 ילד, לא יודע אם ההורים האלה הועילו לילד שלהם או לילדה שלהם.

יעקב מרגי: צריך לעשות את זה בצורה מיטבית, זה מה שרציתי לומר.

יעקב מרגי: זהו.

<רויטל לן כהן: הסיבה שיש יותר כיתות חינוך מיוחד היא שיש פחות ילדים משולבים דיפרנציאלית בחטיבה ובתיכון, והסיבה?

<רויטל לן כהן: אתה רוצה להחזיר את השקף עם המספר של ילדים משולבים בבית הספר?

<אריאל לוי: יש פחות בכוללני, יש בתוך בתי הספר כיתות - - -

יעקב מרגי: רויטל, תיצמדי לתמונה החינוכית בבקשה.

<רויטל לן כהן: הסיבה היא, שאין מספיק כלים, שעות ואמצעים.

<רויטל לן כהן: אם לומדים 42-47 שעות ואתם במקרה הטוב, בהורה שיש לו כוחות כמו שלי, נותנים 30 שעות שילוב, אי אפשר לשלב ילד עם מוגבלות קשה דיפרנציאלית בתוך בית ספר רגיל וזאת הסיבה שזה לא קורה.

<רויטל לן כהן: אז מה שאני רוצה להגיד, זה שמעבר לזה שזה חייב להיות קריטריון, בדיוק כמו שמתמטיקה 4-5 יחידות הוא קריטריון שעומד באופן עצמאי, המדדים הארציים בעצם הם אלה שדוחקים החוצה את הילדים שלנו.

<רויטל לן כהן: כי אם המדד, 4-5 יחידות מתמטיקה הוא קריטריון שעומד בפני עצמו ושילוב לא, אז כשהמנהל עושה את זה אנחנו נדחקים החוצה.

<רויטל לן כהן: עכשיו, איפה בתי הספר לחינוך מיוחד במדדים האלה?

<רויטל לן כהן: הם לא יכולים להיות במדדים האלה, המדדים שלהם אחרים, אז הם לא במדדים האלה, ולכן אני רוצה לשים את זה על השולחן, שכל עוד אנחנו לא מתייחסים לכל בתי הספר במדדים שווים, לפחות בחלק מהמדדים, אנחנו מתנהגים בצורה לא מוסרית לאוכלוסיה גדולה של ילדים.

יעקב מרגי: תודה, רויטל.

<רויטל לן כהן: שניה, תן לי להגיד עוד שני דברים.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד רגע כחברת מועצה.

<רויטל לן כהן: כל עוד משרד החינוך ימשיך ללכת בקו של דיפרנציאלי, ואני אומרת את זה בתור רשות איתנה, ברשויות הלא איתנות - - -

מאיר כהן: איפה את גרה?

<רויטל לן כהן: בכפר סבא.

<רויטל לן כהן: ואני יושבת ראש ועדת הנגישות ואני יושבת ראש הוועדה לילדים בסיכוי ואני סגנית וממלאת מקום יושב ראש ועדת החינוך ואני בכל הועדות שקשורות לילדים, נגע הסמים והאלכוהול והכל.

<רויטל לן כהן: כל עוד אנחנו נמשיך לדבר על תכתיבים דיפרנציאליים, ברשויות שלא יכולות לעשות מצ'ינג, הילדים עם הצרכים המיוחדים, הקשים - - -

מאיר כהן: בטח בהנגשה.

<רויטל לן כהן: בוודאי בהנגשה, נשארים מאחור.

<רויטל לן כהן: כל עוד שאתם נותנים את המפתחות לפתיחת כיתות בשכבה, כשאנחנו מתייחסים לבתי ספר חדשים, אתם לא אומרים, כל פעם שאני נותן לפי כמות הילדים, כמה כיתות אני מרשה לבנות.

<רויטל לן כהן: כל עוד לא תכניסו שם כמות הכיתות 1, כדי שבתוך המבנה מראש תהיה לי כיתת חינוך מיוחד, אל תלינו על כך שאין כיתות מיוחדות ואין שילוב, כי אתם לא סופרים אותם - - -

יעקב מרגי: רויטל, זה לא הדיון.

יעקב מרגי: סליחה, רויטל.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: זה לא הדיון.

יעקב מרגי: הדיון היום הוא על התמונה החינוכית.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רויטל לן כהן: אבל זה חלק מהתמונה החינוכית.

יעקב מרגי: בסדר, הכל תמונה חינוכית בסוף.

יעקב מרגי: זאב, בבקשה.

<זאב גולדבלט: קודם כל אנחנו רוצים לברך את ההתנהלות של משרד החינוך, משרד החינוך, כדאי לתעד את הרגע הזה כי זה לא קורה כל יום, בגיבוש המדדים ליצירת התמונה החינוכית.

<זאב גולדבלט: עכשיו, יכול להיות שבאמת השם הוא לא השם האופטימלי, כי באמת כשאתה קובע מדדים, אז זה כאילו שהמנהלים נמצאים תחת בחינה ולא זו הכוונה, יכול להיות שצריך לקרוא לזה כלי עזר לקבלת החלטות, גם של הנהלות בתי הספר וגם שלנו כהורים ואפילו של התלמידים.

<זאב גולדבלט: עכשיו, למה אנחנו מברכים?

<זאב גולדבלט: כבר בקריאת הביניים שעשיתי קודם, אפשר היה להבין את הכיוון שאליו אנחנו חותרים.

<זאב גולדבלט: מערכת הכלים הזאת, תאפשר לנו כהורים וגם לילדים שלנו, לבנות כל אחד לעצמו, את תמונת המצב החינוכית שהיא סובייקטיבית, מה לעשות?

<זאב גולדבלט: בחיים, במציאות, לכל אחד יש לו את התמונה שלו וכל אחד נותן תעדוף ומשקל יחסי לדברים שקרובים לליבו או לערכים שעליהם הוא גדל, ולהם הוא נותן חשיבות.

<זאב גולדבלט: ואם אני נותן חשיבות יתר, למשל, לגיוס לצה"ל, ורויטל נותנת דווקא למעורבות הקהילתית חשיבות יתר, יכול להיות שאנחנו נגיע למסקנה, למרות שאנחנו שכנים, כל אחד לבית הספר שישלח את ילדיו.

<זאב גולדבלט: יש דברים שאנחנו, מכיוון שבתהליך של הגיבוש של המדדים האלה או של אותם כלים, גם אנחנו כפורום ועדי ההורים הישוביים היינו מעורבים, ואני חושב ששולבנו בצורה די יפה.

<זאב גולדבלט: חלק מהדברים - - -

<קריאה: - - - צריכים לעשות שילוב לפעמים.

<זאב גולדבלט: סליחה?

<זאב גולדבלט: האמת היא שבאמת צריכים לשלב אותנו, כי אנחנו בעייתיים נורא.

<זאב גולדבלט: אנחנו חושבים שאימוץ של הכלים האלה, ואם שמתם לב, כל נושא השותפות עם ההורים והמעורבות הקהילתית נכנסו לחלק מהמרכיבים של המדדים האלה, בין השאר, אני חושב, בלחץ או בבקשה שלנו.

<זאב גולדבלט: לא נגיד לחץ.

יעקב מרגי: לא לחץ ולא, הם היו קשובים לרחשי הלב.

<זאב גולדבלט: לא, לחץ זו המילה הלא נכונה, אבל כן, הם נענו לבקשותינו ויש כאן בפירוש פתח לשותפות ולכיוון חשיבה אחר שאפשר גם ליישם אותו בכל מה ששייך לשילוב, שעליו דיברה קודמתי רויטל.

<זאב גולדבלט: דרך אגב, רויטל, אם לא שמתם לב, מוציאים אותה מכפר סבא, כפר סבא נופלת.

<זאב גולדבלט: כל כפר סבא יושבת על הכתפיים שלה.

יעקב מרגי: אני חושב שיהודה בן חמו יהיה מוכן לתת לך מענק הסתגלות גם, רק תוציאו לו אותה משם.

<רויטל לן כהן: תתפלא, תשאל אותו.

<זאב גולדבלט: יותר מזה, אני חושב, למה אמרתי שזה כלי עזר בקבלת החלטות?

<זאב גולדבלט: כי היה ועד הורים למשל, מוסדי, לצורך העניין, מגיע למסקנה שבתוצאות או בתמונה החינוכית המצטיירת על הבית ספר שבו לומדים הילדים שלו, יש נושאים או תחומים שבהם בית הספר הוא פחות טוב, לא אומר רע, אלא פחות טוב, אפשר ביחד, בשותפות אמיתית, בין הנהלות בתי הספר, סגל המורים וההורים, לבנות תכנית איך לקדם את אותו נושא, לתת לו תעדוף.

<זאב גולדבלט: זה בפירוש כלי שיכול לשמש מנוף ליצירת השותפות הזאת, ולקדם אותה למקומות שאתה יודע מה?

<זאב גולדבלט: אני חושב שזה חלום משותף גם של משרד החינוך, אבל גם שלנו.

<זאב גולדבלט: זאת אומרת, יצירת הסינרגיה הזאת.

<זאב גולדבלט: דרך אגב, אנחנו גם ביקשנו, בנוסף לשותפות של ההורים, גם נושא ההשתלבות בקהילה, הפעילות הקהילתית ולתת לזה משקל ושילוב האוכלוסיות, אז כאן כמו שרויטל הצביעה בצורה מאוד נהירה וברורה, יש עוד לאן להתקדם.

<זאב גולדבלט: אני רק רוצה להגיד תודה, וזה כיוון נכון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם, אלא אם כן מישהו - - -

<רויטל שמר: אפשר להציע מילה?

יעקב מרגי: מי הדוברת?

<רויטל שמר: רויטל שמר מארגון ההורים, זה ועד ההורים העירוני.

<רויטל לן כהן: רויטל שולטת היום.

יעקב מרגי: לא רק היום.

<קריאה: היא מוועד ההורים הירושלמי.

<רויטל שמר: קודם כל רק בשביל לסבר את האוזן, אני מתעסקת במדידה והערכה במגזר שלישי בהתנדבות.

<רויטל שמר: ההצגה של הנתונים יכולה להיות גם דו ממדית או תלת ממדית, ולכן אפשר לתת איזשהי תמונה רוחבית, זאת אומרת, שאדם מסתכל על הנייר ויכול לדעת לאן המוסד נוטה, כשבכל כיוון של המרובע יש מדד אחר.

<רויטל שמר: אז מהבחינה הזו גם ההורים יכולים לדעת איפה- - - אז רק בגלל תצוגה גרפית רב ממדית.

<אריאל לוי: כמו עץ המדדים הירושלמי שאתם - - -

<רויטל שמר: בדיוק, אז מהבחינה הזו, יש לזה פתרון טכני איך הורה יכול לדעת איפה המושג נמצא באופן יחסי וזה מתאים גם למה שאמר חבר הכנסת טרכטנברג לגבי ארבע הקטגוריות שמאפשרות לראות את זה יותר ברור.

<רויטל שמר: הקושי שלנו נובע מהעובדה שאין קשר כרגע מספיק חזק בין המדדים ובין ההשקעה.

<רויטל שמר: זאת אומרת, אם היינו רוצים למדוד את מה שאנחנו עושים מבחינת המאמץ, כמו שאמר חבר הכנסת טרכטנברג, אז צריך לייצר מדד שבודק את כמות ההשקעה לאותו תחום וכמות השינוי, זאת אומרת הדלתא.

יעקב מרגי: תפוקות.

<אריאל לוי: התשומות קודם.

<רויטל שמר: התשומות והתפוקות.

יעקב מרגי: התשומות ידועות, את התפוקות צריך למדוד.

<רויטל שמר: לא, גם זה לא ידוע.

יעקב מרגי: אפשר לקחת את הנתון הזה.

יעקב מרגי: ראש רשות כשהוא מוציא, זה כואב לו.

<אריאל לוי: אבל כשהוא לא מוציא?

יעקב מרגי: זה תשואה במינוס, גם כן.

<רויטל שמר: כשהוא לא מוציא, כואב לו יותר בתוצאה.

<רויטל שמר: שיהיה קשר בין ההשקעה והדלתא של השינוי, שאת זה צריך ללמוד ולהחצין, אז אפשר יהיה לראות התעסקות בשינוי ובשיפור ולא במדידה, איפה אני ברמה הכללית בארץ ואם אני הכלה הכי יפה באיזור.

<רויטל שמר: לגבי העניין של מדדים שחסרים, תמיד כשיש 17 אפשר לתת גם 18.

<רויטל שמר: לא מדברים על הרצף החינוכי, מה שדיבר חבר הכנסת כהן.

<רויטל שמר: כיום הם לא מדברים על בתי הספר הקהילתיים במובן של שנות ה-80.

<רויטל שמר: הרצף החינוכי זה הקשר בין בית הספר לקהילה שלו.

<רויטל שמר: בירושלים יש מודל חדש של בית ספר בקהילה, אבל זה לא המודל היחידי שנמצא בשטח וטוב שכך.

<רויטל שמר: הקשר הזה של הרצף החינוכי, זה ההבנה הכי בסיסית, שבית הספר במכלול של החיים, של האזרחים ושל הילדים, צריך לתפוס את המקום ביתר המוסדות, וזה לעניין כלי עבודה, זה כלי עבודה מרכזי.

<רויטל שמר: יש עוד איזה עניין אחד נוסף, כשמדברים על המדדים הסובייקטיביים והאובייקטיביים, קשה לא להתייחס לעובדה שמדד סוביקטיבי ניזון מאירועים מקריים שקורים בו זמנית.

<רויטל שמר: אקלים בית ספרי יכול להימדד ביום שאחרי אירוע בתוך בית הספר ובמועד אחר ויימצא איזשהו שוני.

<רויטל שמר: צריך להתגבר על העניין הזה של השוני, בעיקר במדדים הסוביקטיביים - - -

<אריאל לוי: השאלות, חשוב רק להגיד, שהשאלות לא מנוסחות כך.

<אריאל לוי: צריך להכיר את הפריטים, הפריטים מנוסחים בחודש האחרון, בחודשיים האחרונים, זה ממתן מעט את ההערה שלך.

יעקב מרגי: והנשאל נוטה לבטא את התחושה שלו באופן כללי.

<רויטל שמר: כן.

<רויטל שמר: והדרך היא לייצר כלי פחות - - - בעיקר בעידן המחשבים.

<רויטל שמר: אבל כמו שהיום כל משתלם יכול לציין אם מידת שביעות הרצון שלו מאותה השתלמות, אני מדברת אפילו על המורים, אחרי כל שעה שהוא עובר, לא אגיד שצריך להביא את התלמידים למצב שהם כל הזמן מודדים את הזמן, אבל בהחלט יכול להיות - - -

יעקב מרגי: רויטל, את היית מודעת להזמנה לקבוצת דיון?

<רויטל שמר: לא.

<קריאה: גם אני לא, אגב.

יעקב מרגי: חבל, אז אני אפרוט לך פה בסוף הדיון, אבל אין ספק שלפי מה שאת מציגה, יכולת לתרום לדיונים.

<רויטל לן כהן: גם אם אנחנו היינו יודעים, יכול להיות שזה היה נראה אחרת במדדים ובקריטריונים.

<רויטל שמר: זה עניין של שיתוף הורים ואזרחים, המטרה שלו - - -

<אריאל לוי: ההורים היו שותפים, ההחלטה מי לבוא, כמה לבוא - - -

<רויטל לן כהן: אנשים עם צרכים מיוחדים, על פי החוק, זה לא עלינו או בלעדינו, הייתם צריכים להזמין אותנו.

<רויטל לן כהן: אין ייצוג של הורים לילדים עם צרכים מיוחדים עדיין בוועד ההורים - - -

יעקב מרגי: רויטל, תודה.

יעקב מרגי: הערתך נשמעה וגם אמיתי שוחט - - -

<רויטל לן כהן: אני יושבת איתם אחרי זה לפגישה, ועדיין - - -

<רויטל לן כהן: הוא עובד עם ארגון הורים אחד.

<רויטל לן כהן: לא לא לא, סליחה.

יעקב מרגי: אריאל.

יעקב מרגי: בסדר, אני אשאיר אותה אחר כך איתה לבד, יש לה זמן ולך, תישארו.

יעקב מרגי: לי יש עוד מה לעשות.

יעקב מרגי: בבקשה, המילה האחרונה - - -

<רויטל שמר: כן, הקושי הכי - - -

יעקב מרגי: לא, לא, סיכמת.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רויטל שפירא: המשפט האחרון בעיני שאולי צריך לחשוב עליו ובאמת להכניס אותו לתמונה החינוכית, בסוגיה של שותפויות הורים, זה בעצם מה בית הספר מדווח על השיתוף עם ההורים.

<רויטל שפירא: יכול להיות שצריך לחשוב, אם אנחנו אומרים שאנחנו באמת מבקשים, גם אנחנו כרשויות, שבתי הספר יראו את הציבור של ההורים כחלק מקהילת בית הספר, כמו שעושים טלפונים למורים - - -

יעקב מרגי: שייכות היא, אני לא מכיר שייכות שהיא חד צדדית.

<רויטל שפירא: לא, רגע, אני אגיד לך מה קורה.

<רויטל שפירא: הם הרי עושים טלפונים, ראמ"ה עושה טלפונים למורים, והמורים מדווחים והנתונים מגיעים לתמונה החינוכית.

<רויטל שפירא: אולי צריך לחשוב על מנגנון של לשמוע גם את קולם של ההורים?

<אריאל לוי: בירושלים זה ככה.

<רויטל שפירא: אבל בשאר לא.

<רויטל שפירא: אני לדוגמא, שזה משהו שמעסיק אותנו - - -

יעקב מרגי: זו הערה במקום.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

יעקב מרגי: רבותיי.

יעקב מרגי: אני מסכם.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת על ההשתפות הפעילה בדיון בדחיפת נושא התמונה החינוכית, הוועדה מודה למשרד החינוך שהיה קשוב לרחשי הלב של הציבור על שיטת המדידה ושיעורי הזכאות לתעודת הבגרות אינם משקפים את הכל.

יעקב מרגי: הוועדה התרשמה שנעשתה עבודה רבה, איכותית ומקצועית לפיתוח מדדים שיהיו כלי עבודה והערכה של כל הנוגעים במלאכת החינוך ברשות המקומית.

יעקב מרגי: אני חושב שמנהלת אגף החינוך בפתח תקווה ידעה לבטא את הערך המוסף של התמונה החינוכית ככלי עבודה לרשות המקומית כלפי בתי הספר.

יעקב מרגי: הוועדה חושבת שיש להתייחס לשינוי שיטת המדידה כשינוי נסיוני שיימדד בשנה הקרובה ושאחריה, על מנת לזהות את השינויים בתמונות ושינוי השיטה.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לבחון את האפשרות להכניס, אני בצניעות אומר לבחון את האפשרות, תבינו את זה שאנחנו מבקשים להכניס, רק מתוך צניעות, למשפחת המדדים הערכיים את מידת השילוב בבתי הספר והגישה לילדים עם צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: הוועדה תקיים דיון מעקב לאחר מאי 2017, תאריך שבו תפורסם התמונה החינוכית גם לציבור.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.