הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 82, 2016-06-26 14:00

יפעת שאשא ביטון: הצהרון, מאיזה שעה עד איזה שעה?

<רויטל אבו: מהשעה שתיים עד השעה חמש.

יפעת שאשא ביטון: בחופשות זה ממלא את המקום של - - -

<רויטל אבו: יש 15 יום שבהם אנחנו פועלים ימים מלאים, מלבד יולי.

<רויטל אבו: בימים האלה כמובן נערכים מראש, מקבלים תכניות במהלך כל השנה, תכניות חינוכיות שהמדריכה הפדגוגית מעבירה לבנות שעובדות בצהרון בהשתלמות, מעבירה את התוכן והן מעבירות את זה לילדים.

יפעת שאשא ביטון: מה המחירים בצהרונים?

<רויטל אבו: צהרון הוא 850 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: לחודש?

יפעת שאשא ביטון: כל השנה?

<רויטל אבו: כן.

יפעת שאשא ביטון: זה לוקח כבר בחשבון את ה-15 יום הארוכים?

<רויטל אבו: כן.

<אורן טואל: זה זול.

<רויטל אבו: יש ימים שיש בהם תוספת, כי אנחנו אמורים כביכול לתת, על פי משרד התמ"ת, בימים ארוכים מהשעה שמונה עד השעה ארבע ואנחנו נותנים מהשעה שבע וחצי עד ארבע וחצי.

<רויטל אבו: זאת אומרת אנחנו מוסיפים שעה מאיתנו.

יפעת שאשא ביטון: גם בצהרון עצמו, אתם עובדים עד חמש.

<רויטל אבו: גם בצהרון עצמו.

<רויטל אבו: בערים אחרות שלוקחים תוספת משעה ארבע, אנחנו לא עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<אורן טואל: התשתית פה היא תשתית עירונית, כל העיר עובדת מיינדד למשהו אחד, לתושב.

<אורן טואל: זה אחרת מאשר גופים פרטיים, אנחנו גוף ציבורי, אנחנו גוף של העירייה אז הראייה שלנו היא קצת אחרת.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם משפחות מעוטות יכולת?

<רויטל אבו: יש אפשרות להגיש בקשת הנחה דרך התמ"ת גם לצהרונים.

<רויטל אבו: וכמובן שיש את הרווחה שגם נותנת סבסוד כלשהו להורים, תלוי על פי - - -

<איציק אלישר: אבל, לצערי הרב, אין הנחות של השתתפות הורים בצהרונים.

<רויטל אבו: אצלי כן.

<איציק אלישר: בסדר, זה לא משנה, יש לנו במעונות יום, יש לנו בפנימיות, אין לנו במועדוניות.

יפעת שאשא ביטון: המועדונית מלכתחילה מנוהלת ב - - - אני לא מדברת על הצהרון, המועדוניות, בין אם זה רווחה, בין אם זה משרד החינוך, המדינה מממנת.

<איציק אלישר: נכון, הבעיה היא שניסינו לקבל פטור או הנחות למשפחות במצוקה, שהן לא יכולות לשלם את ההשתתפות.

יפעת שאשא ביטון: לצהרון עצמו?

<איציק אלישר: לצהרון עצמו.

<איציק אלישר: אנחנו קיבלנו בשנה שעברה למעונות יום, לתת להם דרגת מינימום, של 100 שקל לחודש למשפחה, שזה יפה מאוד - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל פה אנחנו מדברים על מסגרות אחרות, שהן מעבר למסגרת הפורמלית.

<איציק אלישר: בסדר, אז אני אומר שוב פעם, אנחנו, לצערנו הרב, יותר זול השתתפות הורים בפנימייה מאשר מועדונית.

<איציק אלישר: אני אומר לך דוגרי.

<איציק אלישר: זה אחד האבסורדים.

<רויטל אבו: יפעת, מה שכן, אני חייבת להגיד בדיוק את ההיפך, שאצלנו כמעט כ-100, אפילו קצת יותר, הורים מסובסדים, שהם משלמים בסביבות 150, 130 בצהרון.

<אורן טואל: במקום 850.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לשים את האצבע, זה נכון שהאופטימיזציה היא שלכולם תהיה מסגרת וכו', אבל כשאנחנו מדברים על מסגרת של צהרון זה גם מסגרת של בחירה של ההורים, הרבה פעמים זה מתוך אילוץ, כי הם עובדים וכו', אבל אני אומרת שאם יש מסגרת שמסוגלת להתחשב ולתת מלגות בתוך היישוב למשפחות שהן מתקשות בצורה משמעותית, כי חשבתי שאת תגידי לי שהן משלמות 300-400 שקלים, אבל הן משלמות 150 שקלים כדי שהילד יישאר במסגרת עד חמש, זה משהו שלא קורה במקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: יש לי אפשרות לראות במניפה, איפה אשדוד ביחס למקומות אחרים, היא במקום טוב.

<איציק אלישר: מצוין, לא רק טוב.

<איציק אלישר: אני מדבר על אותה הנחה שנותנים לצהרונים, ההורים צריכים לשלם - - - יש מקומות שהרשות לוקחת את זה על עצמה ונותנת להורים את ההשתתפות - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<רויטל אבו: אנחנו עכשיו בתחילת ארגון לקראת הקייטנה.

יפעת שאשא ביטון: יש פה מנהלת חינוך או אגף חינוך?

<אורן טואל: מינהל חינוך.

<אורן טואל: בעצם ראש המינהל לא נמצא, אבל מי שייצגה אותו זאת סיגל, היא מנהלת מחלקה.

<אילה משה: יש חטיבות, חטיבת קדם יסודי, על יסודי והיסודי ויש אחראי תחום ויש מי שמתכלל את הכול.

<אילה משה: זאת עיר מאוד מאורגנת, מאוד מסודרת.

יפעת שאשא ביטון: מישהו עוד צריך להשלים את תחום הגיל הרך?

<שרה בל: אני יכולה להתייחס למגזר החרדי.

<שרה בל: אני אחראית על המשפחתונים והיות ש-25% מהאוכלוסייה בעיר שייכת למגזר החרדי אנחנו נותנים להם, במקום של לפתוח משפחתון זה מטפלת שפותחת בביתה בפיקוח של משרד הכלכלה, כשאנחנו עושים את הפיקוח.

<שרה בל: היא מחזיקה 5 ילדים.

<שרה בל: אנחנו תורמים מהבחינה הזאת שלמנהלת המשפחתון יש מקום עבודה וגם נותנים מענים לילדים שאנחנו רואים שזקוקים דווקא למסגרת יותר קטנה, של 5 ילדים, בדמות משפחתון, שיש את המודל של אמא ואבא ויש לנו יותר מ-10% ילדי רווחה שמקבלים איזה שהוא מודל של בית, התייחסות של אמא, של אחים, של ארוחה חמה וכדומה.

<שרה בל: הביקוש עולה על ההיצע, יש המון דרישה לפתיחת משפחתונים ואנחנו מחכים לתקנים של משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: את אומרת ארוחה חמה, המשפחתון עובד במסגרת שעות של?

<שרה בל: משבע בבוקר עד ארבע.

<שרה בל: זה מסגרת חלופית למעון, יותר קטנה, עם יחס יותר אישי, אינטימי יותר.

יפעת שאשא ביטון: אתם מפקחים על סביבת המשפחתון?

יפעת שאשא ביטון: בית, חצר?

<שרה בל: על הכול, אנחנו מפקחים מבחינת בטיחות.

<שרה בל: כל הנושא של הבטיחות במשרד הכלכלה הוא ההיי לייט שלהם, אז אנחנו עם יועץ בטיחות צמוד, בדיוק כמו בתי ספר וגנים.

<שרה בל: יש לנו יועץ בטיחות שצריך לחתום מדי שנה שהמשפחתון עומד בתקן הבטיחות.

<שרה בל: מבחינת נושא של תזונה והיגיינה אנחנו עובדים בשיתוף עם משרד הבריאות, אנחנו פעם בשנה עושים סיור עם אחיות טיפת חלב במשפחתונים.

<שרה בל: הרכזות שלי, שהן עובדות סוציאליות מומחיות בגיל הרך, נותנות את ההדרכה החינוכית וסך הכול זו מסגרת שיש לה ביקוש מאוד מאוד גדול, בעיקר במגזר החרדי.

<שרה בל: במגזר הכללי יש לנו בעיה, אנחנו בתחרות מאוד מאוד גדולה עם המשפחתונים הפרטיים.

<שרה בל: אם במשפחתון של משרד הכלכלה המחיר לילד הוא בסביבות 1,800, השוק הפתוח, מטפלת שפותחת משפחתון פרטי מקבלת 2,500-3,000 שקל.

<שרה בל: אני לא יכולה להתחרות במטפלות שיהיו מוכנות לעבוד אצלי, במגזר הכללי, כי הן יכולות באופן פרטי לקחת בין 2,500 ל-3,000 שקל, כלומר הרבה יותר, בלי פיקוח כמובן.

<שרה בל: אין פיקוח על משפחתונים.

יפעת שאשא ביטון: פה זה מודעות הורים, ההורים צריכים להצביע ברגליים, לדעתי, אי אפשר לנצח את זה.

<שרה בל: זה נכון, אבל זה עצוב כי בגדול מדינת ישראל הייתה אמורה לעשות פיקוח על כל גילאי לידה עד 3 ומה שקורה, בפועל זה לא בדיוק מתממש, כי יש יותר ויותר נהירה למגזר הפרטי.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל דה פקטו המגזר הפרטי הוא יותר גדול היום, יצא לי לדבר עם מקום אחר שהיינו היום, 77% מהילדים שנמצאים במסגרת נמצאים במסגרת פרטית.

יפעת שאשא ביטון: מאלה שנמצאים במסגרות, אני לא מדברת על אלה שההורים מגדלים בבית וכאלה.

יפעת שאשא ביטון: הצעת חוק שאני הגשתי, שעוסקת בפיקוח על מעונות היום, לא בטוח שהיא תעבור בקונסטלציה הזו, כי אני נדרשת לכמה פרשות ומבחינתי זה רק להוציא את העגלה הזו מהבוץ, אבל שם אני כן התייחסתי לפיקוח על כל משפחתון או פעוטון שהוא מ-5 ילדים ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אף אחד לא יוכל להחזיק 5 ילדים אצלו בבית בלי שזה מפוקח.

יפעת שאשא ביטון: כנראה שבסוף, בתפר, זה ייסגר על 7 ילדים, זה איזה שהוא שיח בעניין הזה, אבל אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נצליח להגיע למציאות שבה מדינת ישראל, גם אם עוד לא העברנו לחינוך ועוד לא לכאורה שינינו את השיטה, אם אנחנו נצליח לפקח לפחות על כל אלה שנמצאים היום בתוך המערכות אז אנחנו כבר עשינו צעד ענק קדימה.

<אילה משה: שזה יהיה מגיל לידה.

יפעת שאשא ביטון: מגיל לידה עד 3.

<אורן טואל: אנחנו מברכים על זה.

יפעת שאשא ביטון: תצטרכו להחזיק אצבעות פה, כל מי שבחדר וגם מי שמחוץ לחדר.

<שרה בל: המשרד שלנו הרבה פעמים מקבל טלפונים של אס.

<שרה בל: או.

<שרה בל: אס ממעון שמרגישות שהמטפלת פגעה בילד או לא מתנהלת כמו שצריך.

<שרה בל: אנחנו המוקד של כל התלונות, והאמת היא שאין כל כך הרבה למי לפנות כי אין חוק.

<שרה בל: עד שאין חוק אין מה - - -

יפעת שאשא ביטון: גם כשאין חוק לאף אחד אסור לפגוע בילדים שלנו.

<שרה בל: נכון, אלא אם הורה מסכים להתלונן ואז זה כבר תהליך קצת שונה.

<שרה בל: יש פה בעיה רצינית שאחוז מאוד גבוה של משפחתונים ללא פיקוח ואנחנו מדברים פה על ילדים בגיל הרך, שזה מאסט.

יפעת שאשא ביטון: שהם חסרי אונים.

<איציק אלישר: שני משפטים.

<איציק אלישר: אל"ף, לשכת הרווחה היא זו שמפעילה את המשפחתונים, שזה לא קורה בהרבה מקומות.

<איציק אלישר: הדבר השני, הם עושים עבודה מקסימה.

<אורן טואל: את זה היא שכחה להגיד, היא לא תגיד.

<איציק אלישר: אני, בין השאר, כמפקח גם על המשפחתונים - - -

יפעת שאשא ביטון: בין השאר כמי שבא מהרווחה.

<איציק אלישר: צריכים להגיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני חייבת לסנגר אחרי זה.

<איציק אלישר: אנחנו תמיד מציינים את המשפחתונים באשדוד כמודל, לא רק בגלל המספר, אלא בגלל כל מיני השתלמויות שהם עושים למטפלות, מדהים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך אתם יוצרים לובי בקרב ההורים, כדי שבעיקר בפניות שמגיעות אליכם, ממקום של הורים שנמצאים במצוקה כי הם לא באמת יודעים מה קורה בפעוטון.

יפעת שאשא ביטון: הרי הם לא חייבים להחזיק את הילדים שלהם שם ואז אולי דרכם לנסות לעבות את המערך שהוא כן מפוקח.

<שרה בל: אין לי כוח אדם.

<שרה בל: אם אני רוצה לפתוח באזורים, לא במגזר החרדי, אני צריכה מטפלות מקצועיות עם תעודה.

<שרה בל: אין לי.

יפעת שאשא ביטון: והן מעדיפות את המגזר הפרטי.

<שרה בל: הן מעדיפות לקבל כסף.

<שרה בל: בשביל מה הן צריכות גם את הפיקוח שלי?

<שרה בל: גם מישהי שתשב להן על הראש, בטיחות?

<שרה בל: יש להן גם משכורת כמעט פי שניים.

<שרה בל: משני הכיוונים זה לא - - -

יפעת שאשא ביטון: פה לא תמצא, אבל אני חושבת שחייבים, אנחנו נתחיל לאט לאט את המהפכה, הם יבינו שגם לידה עד 3 זה חינוך וגם שם צריך הכשרה וכוח אדם ישתדרג ואני בטוחה שמתוקף זה גם השכר יילך וישתנה.

יפעת שאשא ביטון: זה עניין של ביצה ותרנגולת, בידיים שלנו להתחיל את הנושא של ההכשרה ובחינה של כוח אדם שהוא איכותי.

יפעת שאשא ביטון: טוב לי לשמוע שאתם מקפידים - - -

<יעל נהוראי אטיאס: אני חושבת שאחת התובנות, שאם כבר יש כזה תהליך, זה בעצם לאגם את כל גורמי הפיקוח כי ברגע שיהיה איגום של כל גורמי הפיקוח, שזה הגרעין, אני חושבת שיהיה גם סביב כל תכנית, כל מענה, כל משהו שקורה, רווחה וחינוך ביחד יילכו, ולא זה מנחה ככה וזה מנחה ככה, כי זה יוצר - - -

יפעת שאשא ביטון: מאסט.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: המערכות חייבות להתכתב אחת עם השנייה.

<מירב סבג: אבל אני חושבת שהחשיבה של פיתוח מרכזים לגיל הרך היא חשיבה שמאוד מושתתת על העניין של עבודה בין משרדית וגורמים פיקוחיים בין משרדיים והרצף של ילדים מגילאי לידה עד 6 כן יונח שם.

<מירב סבג: אני חושבת שיש איזה שהוא שיפור בעניין הזה, גם התכנית הלאומית יחד עם המנגנונים שלה, אנחנו מאוד מאוד עומדים על זה שכל מערכת תהיה מורכבת מסל הנציגים שהם משמעותיים לקבוצת הגיל הזאת.

<מירב סבג: בתור יושבת ראש ועדה עירונית לגיל הרך אנחנו מתכנסים פעמיים עד שלוש פעמים בשנה, יש לנו מנגנונים עירוניים של כל תכנית, שאנחנו יושבים גם ברמה של לחשוב על הילדים שמקבלים את הטיפול, גם ברמה של חשיבה, איך אנחנו מפתחים את הדברים האלה לרווחת הילדים.

<מירב סבג: כמובן שצריך להמשיך ולקדם.

<מירב סבג: החשיבה של התקציב הצבוע לגיל הרך, הוא מאוד מאוד משמעותי, הוא שומר עלינו ושומר על הגיל הרך.

<מירב סבג: הגיל הרך לא נשמע יותר מדי, הוא לא הגיל הצועק, הוא לא גיל הנוער שיותר בועט, יוטתר רואים אותו והמספרים שלו הם הרבה יותר גדולים והם מגיעים לכל קומה אפשרית.

יפעת שאשא ביטון: מצד שני זה שם עלינו אחריות יותר גדולה.

<מירב סבג: נכון, וזה מחייב אותנו להיות הפה של הילדים ולהבין מה החשיבות של הגיל הרך ומה המשמעות של ההתפתחות של ילדים בגיל הזה ומה המשמעות של הבסיס לכל החיים.

<מירב סבג: אני חושבת שזה בא ומתפתח.

<מירב סבג: גם בעיר אני כן רואה שיש איזה שהוא שינוי של תפיסה וחשיבה איך אנחנו כרגע מייצרים יותר מנגנונים של עבודה משותפת בגיל הרך.

<מירב סבג: זה דבר שקורה, כמובן שצריך להמשיך ולהעמיק את זה ולקדם את זה, אני מרגישה שכן הזרעים נטועים בעיר ואני אשמח שזה עוד יתקדם.

יפעת שאשא ביטון: תעשי לי רגע סדר, את אומרת שאת יושבת ראש הוועדה ל - - -

<מירב סבג: העירונית לגיל הרך.

<מירב סבג: לתכנית הלאומית יש מנגנונים של הגיל הרך - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ואצלכם כבר ממש, כנראה בגלל ההיקפים של ה - - -

<מירב סבג: אנחנו כבר כמעט שש שנים בעיר מפעילים תכניות והוועדה הזאת מורכבת מכל הנציגים העירוניים, הגורמים הפיקוחיים, הנציגים שיושבים כאן והרבה יותר.

<מירב סבג: אנחנו מפעילים תכניות לפי כל הצרכים של ילדים בסיכון, על הרצף הכי הכי רחב, על ההגדרה הכי הכי רחבה, שהיא מקובלת על כל המשרדים וזה משהו שהוא מאוד מאוד חשוב.

<מירב סבג: יושבים על כל הצירים, גם של מניעה, גם טיפול, גם עבודה הם הורים, הנושא של האיתור שהוא מאוד מאוד משמעותי, איתור מוקדם.

<מירב סבג: אלה מנגנונים שאנחנו מאוד דוחפים אליהם.

<איציק אלישר: יש שש ועדות מחוזיות בארץ לתכנית ה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, זה אני יודעת, אבל כנראה פה בגלל שההיקפים הם מאוד מאוד גדולים אז לכל דבר יש בן אדם שמופקד, בעל תפקיד שמופקד על זה, כי בחלק מהמקומות יש מישהו שמרכז את הכול ואז הוועדה פשוט מתכנסת לפי תחומי עניין.

<יעל נהוראי אטיאס: פה מוטת השליטה היא מאוד גדולה, אנחנו מחויבים לקיים את ועדות הגיל.

<יעל נהוראי אטיאס: זה גם חשיפה של כלל בעלי המקצוע וכלל גורמי הפיקוח שהם שותפים, זאת אומרת מפקחים הם שותפים.

<יעל נהוראי אטיאס: למשל אילה היא חלק בלתי נפרד מוועדת גיל הרך, איציק הוא אורח של כבוד בוועדה היישובית שמתקיימת אחת לשנה.

<יעל נהוראי אטיאס: אם מסתדר לו אז הוא מגיע.

<יעל נהוראי אטיאס: זאת אומרת השותפות עם הפיקוח מובנית בתכנית.

<איציק אלישר: אני יושב בוועדה המחוזית בבאר שבע, שאחראית גם לאשר תכניות.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו - - -

<גילית אבטליון: גילית אבטליון, אני מנהלת המרכז להורות משמעותית.

<גילית אבטליון: אנחנו תיכף נסביר לכם על המרכז הזה שלנו.

<גילית אבטליון: המרכז הוא תחום בתוך הרשות העירונית למאבק בהתמכרויות.

<גילית אבטליון: תיכף המנכ"לית גם תגיע, ניתן לכם סקירה על כל העבודה שאנחנו עושים ואיך אנחנו בקשר עם כל אחד ואחד מהגורמים שיושבים כאן סביב השולחן.

<ליסה רובין: אני ד"ר ליסה רובין ממשרד הבריאות, אני יושבת בוועדה ההיגוי של התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.

<ליסה רובין: אז רק להוסיף למה שאמרת, כל העבודה הזאת נעשית לאחר שנעשה מיפוי, זאת אומרת שכל המשרדים המעורבים, חמשת המשרדים המעורבים, היו שותפים להגדרה משותפת שנתחיל לדבר בשפה אחת לגבי ילדים ונוער בסיכון.

<ליסה רובין: גם יש מיפוי שנעשה לפני הכניסה לתכנית, שהוא מהווה הבסיס, שאנחנו לא סתם, שזה יגיד 'אני רוצה זה' וזה יגיד 'אני רוצה את זה' וכו'.

<ליסה רובין: יש שיחה ודיון על כל הצרכים ויש איזה שהוא איזון בין הצרכים, מפני שהצרכים הם תמיד יותר ממה שאפשר לתת.

<ליסה רובין: התכנית הלאומית היא תכנית תוספתית, מעבר לתכנית של השירותים הבסיסיים שישנם.

<מירב סבג: באשדוד מופו 10,000 ילדים בסיכון, העונים להגדרה הרחבה, כפי שציינת, ומהגיל הרך, מלידה עד 6, אנחנו עומדים על 3,000 ומשהו ילדים.

<מירב סבג: זה מיפוי שנעשה לפני כמה שנים, קרוב לוודאי שצריך כרגע לחשוב על מיפוי חדש, גם מבחן, מה ההשפעה של כל התוצאות של התכניות שאנחנו כרגע מפעילים, אם אנחנו מצליחים לייצר את השינוי הנדרש, אם אנחנו מעמיקים יותר את האיתור ואז זה מחייב - - -

יפעת שאשא ביטון: יש תהליך הערכה מלווה?

יפעת שאשא ביטון: כדי ללמוד את הדברים האלה?

<מירב סבג: כן, ברמה העקרונית יש - - -

<יעל נהוראי אטיאס: יש לנו בקרת ילדים שהיא מערכת התמ"י, תשתית המידע היישובית, זאת אומרת כל ילד שהוא בתכנית הלאומית והוא מטופל, הוא מדווח במערכת.

<מירב סבג: יש שתי פעימות, שתי פעימות שבוחנים את ה - - -

<יעל נהוראי אטיאס: תעודת הזהות היא המוביל.

<ליסה רובין: עוד בשנה הקרובה יעשו בחינוך, בעצם תמ"י - - -

<יעל נהוראי אטיאס: תמ"י כבר יצאה כהנחיה על ידי אריה לוי, כהנחיה, כבר פיילוט, הוא לאט לאט יעבור להיות בכל בתי הספר בכל הארץ.

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת בכל בתי הספר, זאת אומרת שאתם מודדים רק תלמידים מ-א' ומעלה?

<יעל נהוראי אטיאס: עוד לא.

<יעל נהוראי אטיאס: השנה עשו פיילוט בכל הארץ, לקחו מדגמית בכל מיני מקומות, בכל מיני מחוזות.

<יעל נהוראי אטיאס: אצלנו באשדוד עשו פיילוט על בית ספר אחד, כי עד שההחלטה ירדה ממשרד החינוך למחוז.

<יעל נהוראי אטיאס: אני הבנתי שבשנה הבאה זה כבר יהיה כלי שימפה את כל בתי הספר.

<יעל נהוראי אטיאס: היום יש כבר דוח תמונת מצב של בית ספר, שתוכלי לראות דוגמה.

<ליסה רובין: כל הילדים.

<יעל נהוראי אטיאס: כן, כל הילדים, כל מחנכת ויועצת מילאו על כלל הילדים בבתי הספר.

<מיכל בן זאב: אני חייבת להעלות נקודה לגבי השאלון הזה.

<מיכל בן זאב: אני מוטרדת קצת ממנו, אם מותר לי לומר, מי ממלא אותו ואיזה שאלות נשאלות שם.

<מיכל בן זאב: העלינו את זה גם ב - - - זה לא לכאן, אבל - - -

<יעל נהוראי אטיאס: לא, זה עבר את כל השאלות וההסתייגויות.

<מיכל בן זאב: אני חייבת לומר, זו הזדמנות שלי לומר את דעתי האישית.

<יעל נהוראי אטיאס: לא, זה בסדר, אני רק אומרת ש - - -

<מיכל בן זאב: בישיבת המחוז בפיקוח, עם מנהלת המחוז, זה גם עלה.

<מיכל בן זאב: אנחנו מבינים שזה משהו שכבר עבר ואני עדיין לא שקטה, כשאני חושבת על זה שמיפוי ברמה מאוד מדוקדקת של פרטים אישיים על ילדים, לפי תעודת זהות.

<יעל נהוראי אטיאס: אבל אף אחד לא רואה את תעודת הזהות.

<יעל נהוראי אטיאס: זה לא נכון, זה אומר שאת לא נחשפת לכלי עד הסוף.

<מיכל בן זאב: אני נחשפתי כי מילאתי אותו.

<מיכל בן זאב: האם מחנכת ממלאת אותו ואז יש שם שאלות שלא בטוח שהיא בעצמה יודעת וצריכה לדעת.

<מיכל בן זאב: לי יש סימני שאלה.

<מיכל בן זאב: אני מבינה שזה כבר עבר והרכבת דוהרת.

<יעל נהוראי אטיאס: לא, אני רוצה לחדד.

<יעל נהוראי אטיאס: החששות שלך הם בהחלט בהחלט מוצדקים והם עלו עוד לפני ארבע שנים.

<יעל נהוראי אטיאס: הכלי עבר ונבדק ייעוץ משפטי של משרד החינוך ומשרד הרווחה, זה לא איזה - - - מעבר לזה, את אומרת מי רואה, מי שמילא רואה.

<יעל נהוראי אטיאס: למשל בבית הספר האחרון שבו מילאנו, גם מירב, שהיא יושבת ראש הוועדה, ואני, שאני מנהלת העיר בכל התכניות, לא רואה אף תעודת זהות אחת, למה?

<יעל נהוראי אטיאס: כי רק מי שממלא ממלא גם את השם בראשי תיבות וזה עובר איזה שהוא ערבול.

<יעל נהוראי אטיאס: זאת אומרת לצורך העניין הפיילוט בבית הספר האחרון, מי שרואה את תעודת הזהות זו רק המחנכת שמילאה, והמנהלת, אם היא רוצה לראות נתון ספציפי, רק לה יש מורשית.

<יעל נהוראי אטיאס: זה חסום.

<איציק אלישר: זה עבר את היועצת המשפטית של המשרד.

<יעל נהוראי אטיאס: לא ראש מינהל החינוך בעיר יכול לראות.

<קריאה: מה הטעם במידע, אם אי אפשר לראות אותו?

<יעל נהוראי אטיאס: יש מאגר נתונים - - -

יפעת שאשא ביטון: יש שם מיפוי - - - יש שמי ותעודת זהות רק למי שנכנס, ואם מזהים איזה שהוא קושי, לצורך העניין המחנכת יודעת לאיזה גורמים לפנות ולהעביר את המידע לגורמים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לכם שאני עשיתי צעד אחד קדימה מהסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אתם בטח מכירים את דוח וינטר, הצעת החוק שלו, שזה ככה נראה לי בדלת האחורית הולכים להכניס את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד שם, אני לא חושבת שכולם צריכים לראות את כל המידע, אבל אם יהיה גוף שיידע לרכז את הנתונים ויהיה סנכרון בין המערכות השונות יהיה אפשר להציל הרבה מאוד ילדים שנופלים בין הכיסאות, לא רק במעברים, אפילו תוך כדי תנועה, בגלל שלרווחה אסור לדווח למערכת החינוך והחינוך אסור לו לדווח, אלא אם כן בחובת דיווח על דברים מאוד מסוימים, ומשרד הבריאות, שגם שותף כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שיש כל כך הרבה ילדים שאם רק היה חיבור בין המערכות היה אפשר לאתר אותם ולהציל אותם.

<יעל נהוראי אטיאס: כן, זה עלה כבר בוועדה לשלום הילד.

יפעת שאשא ביטון: בהצעת חוק שהגשתי, והיא בשיח מתקדם, בדיוק אמרתי שכדאי שאנחנו נבדוק, הם הבטיחו שעד סוף יוני תהיה לנו עוד טיוטה, הם עובדים על זה מאוד ברצינות.

יפעת שאשא ביטון: אם עד לפני תקופה מסוימת היה וטו ולא היו מוכנים, גם משרד המשפטים, היום כבר יש איזה שהוא תהליך של למצוא את הערוץ הנכון, לראות מי האנשים שנכון שיעסקו בזה ואיך מצד אחד ישמרו על החיסיון ועל הילדים ועל הפרטיות ומצד שני לא ייתנו להם ליפול.

<מירב סבג: ברמה העקרונית, מלבד המנגנונים של תמ"י, שאולי את מכירה אותם ואתם אמונים עליהם, במנגנונים של רווחה אנחנו עובדים עם הרבה יותר דברים שקשורים לוועדות בין מקצועיות שמתרחשות לאורך השנה, על כל ילד שמתקבל לתכנית.

<מירב סבג: אני כן מכירה את הילדים, גם את תעודת הזהות שלהם וגם את הכול, אבל המטרה היא לא כדי להכיר את הילד, היא כדי להכיר את ההתפתחות של הילד לאורך השנה.

<מירב סבג: אנחנו יושבים עם ההורים שלו ואנחנו מחליטים על יעדים משותפים ואנחנו מנסים לפתח איזה שהם צירים בכל הכיוונים, גם עבור הילד, גם עבור המשפחה שלו, המערכת היא מאוד מאוד חשובה.

<מירב סבג: ילד לא נולד בתוך מסגרת, הוא ממשיך את ה - - -

<מיכל בן זאב: אני מסכימה ואני יכולה לומר, בהקשר למעברים למשל, הבעיה של יועצות ביסודי ועל יסודי, יש לנו בעיה מבחינת ויתור סודיות של הורים.

<מיכל בן זאב: אני שואלת את עצמי האם כל הורה שהילד שלו משתתף באחת מהתכניות של התכנית הלאומית חותם שהוא מסכים שהמידע יהיה רשום.

<מיכל בן זאב: אני כיועצת בית ספר מחתימה אותו על אישור שהילד יקבל תרפיה באמנות, אני לא מחתימה אותו על אישור שהפרטים של הילד שלו מסתובבים עכשיו באיזה שהוא ענן.

<יעל נהוראי אטיאס: הם לא מסתובבים.

<מיכל בן זאב: הם נמצאים איפה שהוא.

<מיכל בן זאב: אני כאמא, אני תמיד שואלת את עצמי איך אני כאמא, מה אני הייתי רוצה כשאני - - -

<יעל נהוראי אטיאס: ברור לי.

<מיכל בן זאב: אני שואלת את עצמי אם אנחנו לא אמורים ליידע את ההורים שהמידע הזה נשמר איפה שהוא.

<מיכל בן זאב: יש פה שאלות אתיות, שאני מבינה שהן נידונו וייעוץ משפטי וכו', ואני חוזרת ואומרת את זה.

<מיכל בן זאב: אם יש פה הזדמנות להגיד את זה מולך, אני רוצה - - -

<איציק אלישר: אני רוצה להגיד משהו, ברשותך.

<איציק אלישר: אני בתכנית הזו מאז שהיא נפתחה ולפני.

<איציק אלישר: אני יכול להגיד לך שהיועצים המשפטיים שלנו, של משרד הרווחה ושל משרד הבריאות, ישבו על המדוכה.

<איציק אלישר: הדברים הם כמו שהיא אמרה בדיוק, בראשי תיבות של הילדים.

<איציק אלישר: אני רוצה להגיד לך עוד דבר אחד, החשיבות הקריטית באינפורמציה היא שאם למשל יש תכנית מסוימת שהילדים לא מקבלים את מה שצריך והיא לא עובדת, צריכים לשנות אותה, להחליף אותה, לעשות שינוי בטיפול בילדים.

<איציק אלישר: לכן התמ"י הוא קריטי.

<איציק אלישר: שוב פעם אני אומר לך, זה רק ראשי תיבות, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לך כאשת חינוך שראינו הרבה פעמים ילדים שנכנסים לתוך המערכת ובגלל החיסיון - - - מצד אחד הרציונל, כשאת מקבלת אותם דף לבן אז את כאילו נותנת להם הזדמנות, שזה מצוין, אבל אם אנחנו נהיה מספיק מקצועיים אז אנחנו נדע לעשות את זה גם אם נדע את הרקורד של הילד, לצורך העניין, ולצד זה ללוות ולראות איך הוא מסתדר.

יפעת שאשא ביטון: והרבה ילדים, עד שהיה צריך לאבחן אותם מחדש ולהבין שיש פה בעיה, שאם היינו מקבלים אותם עם זה והיינו יודעים להתנהג איתם בצורה נכונה, הם לא היו מתויגים כמו שהם מתויגים הרבה פעמים בתוך המערכת ואז ההורים כועסים, כי 'מה, לא ידעתם?

יפעת שאשא ביטון: הם עשו את זה כבר לפני הרבה שנים'.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון שזה מאוד רגיש, אבל בסוף, כששמים את טובת הילד וההתפתחות שלו אל מול זה שכן יראו או לא יראו, יש דרך להתמודד עם הפרטיות.

<מיכל בן זאב: אבל הנקודה שלא עולה בהלימה עם שאר המערכות, כמו ויתור על סודיות בין יסודי לעל יסודי, כמו ויתור על סודיות בין רווחה לחינוך.

יפעת שאשא ביטון: צריך לטפל בזה, שכן יתירו את זה.

<מיכל בן זאב: נכון, את מבינה שזו הנחת עבודה חדשה, שהמערכות האחרות ממשיכות לנהל במציאות אחרת לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה צריך להתיר את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהצעת החוק של דוח וינטר תיתן מענה לסיפור הזה והיא בעצם תפתור גם את הדילמות שאת מעלה, כי היא מדברת בצורה רוחבית על כל המערכת.

<מירב סבג: וזה נכון שלא צריך כל פעם לאתר מחדש את אותם ילדים.

<מירב סבג: אנחנו משקיעים הרבה מאוד כספים באיתור ילדים ואנחנו גם צריכים לחשוב במקביל על זה שכבר ילד אותר עם קשיים מסוימים, אנחנו גורמים לאיזה שהוא רצף טיפולי בילד הזה, אנחנו יודעים מאיפה הוא מתחיל ואנחנו יודעים גם באיזה נקודה להמשיך ולטפל בו.

<מירב סבג: אנחנו יודעים איך להרחיב את שיתופי הפעולה איך שהוא נכנס, במיוחד בנושא של מעברים.

<מירב סבג: שרה ספטל, שהיא אחראית על התכנית הזאת, היא מאוד שומרת על הנושא של החיסיון ואנחנו כן מזהים אותה כתכנית אשדוד מאוד מאוד חשובה, היא פותחה בעיר אשדוד כפיילוט, אני חושבת שעכשיו ברחבי הארץ לומדים את התכנית ורוצים להפעיל אותה.

<מירב סבג: אבל כל החשיבה שהתחילה מתוך זה שהיה ריבוי ילדים שנשארים הישארות נוספת בגן ילדים, היום כל התכנית הזו מפעילה את כל הנושא של כל אנשי המקצוע שיטפלו בילד בזמן המתאים כדי לייצר את האפשרות שהם יעלו לכיתה א' בצורה של מוכנות לצד הנושא של מעטפת בכיתה א'.

<יעל נהוראי אטיאס: אגב, זו תכנית דגל בגיל הרך, משום ששמה יצא לפניה והיא פותחה באשדוד.

<יעל נהוראי אטיאס: היא התחילה לפני התכנית הלאומית, התכנית מעברים נולדה מזמן בעיר אשדוד, לפני כאעשר שנים בערך?

<יעל נהוראי אטיאס: אני טועה?

<אילה משה: שש שנים.

<יעל נהוראי אטיאס: לא, לפני, קרוב לעשר שנים.

<יעל נהוראי אטיאס: היא פותחה בעיר והיא נכנסה לתכנית הלאומית רק לפני כשש שנים והיא כבר מהווה מודל שערים אחרות באות ללמוד ולפתח את התכנית.

<יעל נהוראי אטיאס: זה גאווה מקומית.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: השוטרים עזבו אותנו?

<מירב סבג: השוטרים ישמרו עלינו כל היום.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לשאול אותם על רמות הפשיעה כאן, ההתמודדות עם בני הנוער.

<מירב סבג: קצין הנוער יצטרף אלינו, מקידום מעמד הילד.

<מירב סבג: הם לא אנשים שיודעים את הנתונים האלה.

יפעת שאשא ביטון: אתם כל הזמן משאירים אותי בסקרנות.

<יעל נהוראי אטיאס: על נוער את יכולה לעשות פה גם דיון, לפחות של שלוש שעות.

<מירב סבג: אנחנו ניסינו לייצר איזה שהיא הלימה בין התכנית שאתם ביקשתם לבין רצפים - - -

יפעת שאשא ביטון: הכול בסדר.

יפעת שאשא ביטון: את צריכה לשמוח, אתם כל כך מסקרנים שאתם מדברים על משהו אחד וכבר רץ לי בראש, רגע, אז מה קורה אחר כך?

יפעת שאשא ביטון: אז זה ממקום טוב.

<מירב סבג: יש עוד מישהו סביב הנושא של הגיל הרך, או שאנחנו עוברים לנושא הבא?

<איציק אלישר: יש עוד תכנית אחת שלא הזכירו, שהיא של משרד הרווחה, התכנית הביתית למשפחות אתיופיות ומצרפת ומקווקז.

<איציק אלישר: התכנית מדברת על כך שאימהות לגיל הרך מקבלות עזרה, גם בבית שלהן וגם בקבוצה, איך לטפל בילדים על ידי מודלינג, משחק איתם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק פה.

<איציק אלישר: בסדר, באשדוד זה מופעל עם האימהות הצרפתיות, האתיופיות, התחיל מהאתיופיות.

<איציק אלישר: תכנית מאוד יפה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<גילית אבטליון: אגב, הייתה תכנית, אם כבר מדברים, מאוד נחמדה כאן בעיר, זה היה משחקיות בטיפת חלב.

<גילית אבטליון: אתן זוכרות את זה?

<גילית אבטליון: מנחות הורים, הן תפעלו את המשחקיות האלה והן היו בקשר עם אחיות טיפת חלב.

<גילית אבטליון: עכשיו, הכול סבב סביב משחקים אבל ההורים קיבלו מסרים סביב המשחקים כדי לעבוד עם הילדים והאחיות היו עוזרות למנחה והיו אומרות לה 'תשמעי, כאן יש איזה שהוא עיכוב בשפה, תעבדי איתם איך לשחק יותר במשחקים שפתיים, איך לשחק במשחקים שיחזקו את המוטוריקה העדינה, את המוטוריקה הגסה'.

<גילית אבטליון: זה היה מקסים, באמת.

<גילית אבטליון: ההורים באו לא ממקום - - -

יפעת שאשא ביטון: מה קרה לתכנית הזו?

<מירב סבג: היא קיימת בעיר, בתחנות לבריאות המשפחה באזורים מוחלשים, תחת הכותרת של תחנות לבריאות המשפחה, במסגרת התכנית הלאומית וגם הנושא של חיזוק קשר הורה-ילד והנושא של עבודה על ציר ההתפתחות.

<גילית אבטליון: אבל לא במשחקיות, כסייעת, הם מקבלים משחקים וספרים גם להשאלה, אז הם קיבלו בהשאלה משחקים.

<אורלי עמרם: שמי אורלי עמרם, אני מלשכת הבריאות.

<אורלי עמרם: אני לא שייכת לאשדוד, אני מפקחת אזורית מקבילה לשולה בשדרות ואשקלון.

<אורלי עמרם: אני התלוויתי היום לאביטל, שהיא הסגנית שלנו.

<אורלי עמרם: המקור של התכנית הזו הוא באמת עתיק מאוד, הוא מגיע משיקום שכונות, הוא לא מגיע מיוזמת 360 או כל מה שנלווה בהמשך.

<מירב סבג: הוא היום מתופעל בעיר דרך 360.

<אורלי עמרם: הוא שריד של שיקום שכונות וחלק מהמקומות עדיין מתוקצבים.

<אורלי עמרם: אני לא יודעת לגבי אשדוד, כי אני באמת לא מספיק מעורה, והוא באמת הצטמצם מאוד ומלכתחילה הוא היה במקומות מוחלשים מאוד ומעוטי יכולת וזו הייתה מגמה ארצית שהלכה וצמצמה אותם.

<אורלי עמרם: צריך לזכור שהבנות האלה, הייתה להם הכשרה מאוד מסוימת ובמקביל השתכללה הכשרת האחיות בטיפת חלב, שהיא עוסקת באותם נושאים.

<טל בן דוד: אבל חבל, כי כל הנושא של התפתחות הילד למעשה עד גיל 18 כחוק במדינה הוא אמור להיות תחת המכונים של התפתחות הילד, כל מה שקורה, גם המוטוריקה הגסה והמוטוריקה העדינה, ובפועל בגיל 9 מוציאים את הילדים האלה מהמכון, כאשר הכול אמור להיות תחת מכון אחד שמתכלל את כולם, ולא בעיר או במקום אחר.

<טל בן דוד: המכון אמור לתת מענה לכולם, בכל עיר אמור להיות מכון כזה של הקופות עצמן ולתת מענה מלא, לכל הילדים, בפרט לילדים הסומטיים שבגנים של חינוך מיוחד, או בכלל ילד רגיל שנזקק בשל בעיה כזו או אחרת.

<טל בן דוד: חבל שלא ממשיכים את זה עד גיל 18 תחת מכון אחד.

יפעת שאשא ביטון: הן מדברות על טיפות חלב, שזה שלב מאוד - - -

<טל בן דוד: נכון, אבל ההתפתחות שם, חלק מההתפתחויות המוטוריות והכול, ילדים מסוימים - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל צריך לקחת בחשבון שהתכניות הייחודיות הן באמת לאוכלוסיות מוחלשות שאין להם את הכלים בבית לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: הרי ילדים מאותרים בגן או ילדים מאותרים במעונות, במסגרות של טיפות חלב.

יפעת שאשא ביטון: אגב, מה מצב טיפות החלב כאן, מבחינת עמידה בתקנים, תורים, התפקוד השוטף?

<אורלי עמרם: אני מצטערת, אנחנו נכנסנו עכשיו ואני לא יודעת מי את, אני חייבת שתציגי את עצמך שוב.

יפעת שאשא ביטון: כמו שהשאירו אותי בסקרנות למפגש הבא, עכשיו תחכי למפגש הבא.

יפעת שאשא ביטון: אני יפעת שאשא ביטון, חברת כנסת מטעם כולנו, יושבת ראש הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: נעים לפגוש אתכם.

<תמי ברנע: אולי תציגו גם, לטובת הפרוטוקול.

<תמי ברנע: (הצגת נוכחים).

יפעת שאשא ביטון: התקיים אצלנו דיון, הבנו שיש מצוקה, אנחנו יודעים שיש מצוקה בטיפות החלב.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת גם שהמצוקה היא לא ככה כלל ארצית, יש מקומות ששם זה ממש אקוטי ויש מקומות שמתנהלים בצורה שהיא באמת מיטבית, כי התקנים הם בסדר והתורים הם בסדר.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה כאן באשדוד?

<אביטל יצחק: אצלנו יש מצוקה מאוד קשה, במיוחד שעכשיו קיבלנו גם את השירות של אחיות בבית הספר ולא כל כך קיבלנו את התקנים שהיינו אמורים לקבל כדי לתת מענה כמו שצריך.

<אביטל יצחק: בנוסף לזה אנחנו בחסר תקנים מאז שהיא קמה, זה ברובע ז', אז אנחנו עובדים בתת תקנים והתורים, אנחנו משתדלים כמה שיותר לעמוד בנהלים, לא תמיד זה אפשרי.

יפעת שאשא ביטון: יש משפחות שלצורך העניין נניח מתעכב התור שלהם בחצי שנה, שמונה חודשים ויותר מזה?

<אביטל יצחק: לא.

יפעת שאשא ביטון: או שאתם לא במקום הזה?

<אביטל יצחק: לא, אנחנו ממש לא במקום הזה.

<אביטל יצחק: את המשפחות שהן בסיכון, אנחנו רואים אותם ראשונים וביקורי בית אנחנו עושים.

יפעת שאשא ביטון: אם אתם עושים ביקורי בית המצב שלכם טוב.

<אביטל יצחק: אנחנו עושים.

<אביטל יצחק: המצב שלנו מאוד קשה, אבל אנחנו עושים.

<אביטל יצחק: יש סדרי עדיפויות ואנחנו נותנים מענה איפה שצריך.

<מירב סבג: בעיר אשדוד כ-35% מאוכלוסיית העיר מוכרת בתחנות לבריאות המשפחה ובמקומות אחרים יש הבחנה בין קופות חולים וכדומה, שיעור הכיסוי באשדוד הוא גבוה.

<אורלי עמרם: אבל צריך להבין שזה סינדרום השמיכה הקצרה ושלא יהיה לאף אחד ספק שפה יש איזה שהיא עשייה יש מאין.

<אורלי עמרם: זה למשוך כל פעם לכיוון אחר.

<אורלי עמרם: מה שאביטל מתארת זו מצוקה אמיתית וקשה.

<אורלי עמרם: את מדברת על הרובע, מבחינת ילדים, הכי גדול באשדוד, אף על פי שזאת לא עיר שאני מכירה את הנתונים, זה רובע עם ילודה מאוד גבוהה ואת מדברת על עבודה באפס תקינה, מהיום שהתחנה הזאת הוקמה.

<אורלי עמרם: זה גם רובע שמאתגר אותנו מאוד מבחינת השירות לתלמיד.

יפעת שאשא ביטון: ואין תזוזה של תקנים מרובעים אחרים.

<אורלי עמרם: זה בדיוק מה שעושים, אבל עדיין זה בדיוק מה שאמרתי, השמיכה קצרה, את תמשכי מימין יהיה חסר לשמאל, יהיה חסר לשמאל תמשכי - - -

<ליסה רובין: זו בעיה כלל ארצית של טיפת חלב, שלא היה שיפוי של כוח אדם מאז חוק ביטוח בריאות ממלכתי ויש עלייה של יותר מ-40% בגידול האוכלוסייה שאנחנו מטפלים בה.

יפעת שאשא ביטון: התקנים לא משתנים, אני יודעת, אני מכירה את המצוקה והיא באמת קשה.

יפעת שאשא ביטון: הוקמה ועדה שאנחנו דרשנו שכתבי המינוי יהיו ממש בסמכות לוועדה ואני יודעת שתוך חודש הם עמדו בזה, כדי לבחון מחדש את כל סוגיית התקנים וההתנהלות של טיפות חלב.

יפעת שאשא ביטון: היינו עדים גם למקומות שבהם יש יותר תקינה ממה שצריך, אבל לא מזיזים, כי כשאת לוקחת למישהו תקן זה קרייסיס, יש ילדים, אין ילדים, זה תמיד נראה - - - הרעיון הוא לעשות איזה שהוא מיפוי חדש.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לדעת איפה אתם על הרצף, אבל קיבלתי תשובה.

<קריאה: יש לנו את השירות לתלמיד - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם מרוצים מהשירות לתלמיד?

יפעת שאשא ביטון: לא לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: אם אני אומרת לא לפרוטוקול אז - - -

<אביטל יצחק: היינו רוצים להיות מאוד מרוצים אם היינו יכולים לתת את השירות כמו שאנחנו מאמינים שהוא צריך להיות, שזה אחות בבית ספר.

יפעת שאשא ביטון: אין אחות בבית ספר?

<אביטל יצחק: אין דבר כזה כי אין לנו תקינה.

<אביטל יצחק: יש לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני יודעת שאין אחיות בבית ספר כדפוס, שהיום מקבלים את זה במיקור חוץ, אבל אני יודעת שיש פיילוט ואני מבינה שזה אצלכם, שכן השירות נכנס לתוך בתי הספר עם האחיות של משרד הבריאות.

<אביטל יצחק: נכון, אבל האחות, בגלל שאין לנו מספיק אחיות, במקום להיות שם יום יום - - -

יפעת שאשא ביטון: אז בעצם מגיחים לשם.

<אביטל יצחק: אז ניתן בשבועיים-שלושה כאלה - - - אנחנו לא אוהבים את השירות ככה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו לא פה ולא פה.

<אורלי עמרם: אנחנו מספיק ותיקות לזכור דפוס אחר של שירות, הוא דפוס שבו האחות היא חלק אינטגרלי מבית הספר, היא חלק מהצוות, היא כזאת שמעורבת, היא מכירה את הילדים והיא לא רק באה ומחסנת, באה ושוקלת ויוצאת החוצה.

<אורלי עמרם: בחלקים קטנים של המחוז כן הצלחנו ליישם את זה, בחלקים אחרים פחות.

<אורלי עמרם: כשכמות בתי הספר היא מאוד מאוד גדולה אז באמת זה הרבה יותר קשה.

<אביטל יצחק: יש פה 280 בתי ספר בערך ואנחנו עובדים עם 50 אחיות שהן גם בטיפות חלב וגם בבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: כל פעם שאני שומעת את המספרים אני בודקת ששמעתי טוב.

<אריאלה בונבידה: זה גם מהפן שלנו כהורים, אנחנו מרגישים את החוסר הזה באחיות, כי אין מי שיאבחן את הילד, אין מי שיגיד לנו מה יש לו.

<אריאלה בונבידה: מתקשרים הביתה, 'בואו מהר, תיקחו את הילד', אנחנו לא יודעים למה.

<אריאלה בונבידה: כשיש אחות זה גורם מרגיע, כשילד נפצע לא צריכים ישר לרוץ איתו, יש את זה בבית הספר שיכולים לטפל בו.

יפעת שאשא ביטון: סוגיה להביא לדיון בפני עצמו, אבל ההחלטה כבר די התקבלה בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה לפנינו.

<מירב סבג: אנחנו יכולים להתקדם לנושא הבא שלנו?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<מירב סבג: אז קצת שמענו סקירה על הנושא של הגיל הרך, זה מאוד קשה לעשות את זה בזמן המצומצם שלנו, אבל זו טעימה, זה אולי מעורר סקרנות להמשיך וללמוד יותר על מה קורה במפת העיר.

<מירב סבג: סקרן אתכם קצת ללמוד על הנושא של מרכז להורות משמעותית, אז נמצאות איתנו הגב' סימונה מורלי, שהיא מנכ"לית הרשות.

<מירב סבג: תציגי את עצמך.

<סימונה מורלי: ברוכה הבאה, לכבוד הוא לנו כאן לארח את הוועדה לקידום מעמד הילד, אחרי כן תמר תגיע לכאן בוועדה בנושא של נגע הסמים.

<סימונה מורלי: אז אתם נמצאים כאן במרכז להורות משמעותית, שמי סימונה מורלי, מנכ"לית הרשות מזה שבע שנים וכאן מנהלת המרכז להורות משמעותית, הגב' גילית אבטליון.

<סימונה מורלי: קצת סקירה.

<סימונה מורלי: חזון העיר אשדוד, שאנחנו מתממשקים אליו, זה בעצם עיר לכל תושביה, מבטיחה ומקיימת שיפור מתמיד באיכות החיים הכוללת ובתחושת הביטחון האישי.

<סימונה מורלי: אשדוד מובילה בחוסנה הקהילתי, בשוויון הזדמנויות, צמצום פערים והעצמת הפרט ובלכידותה החברתית.

<סימונה מורלי: כשאנחנו מדברים על העצמת הפרט אנחנו מתייחסים כאן להורה.

<סימונה מורלי: כשאנחנו מדברים בכובע האחר שלנו כאן, שזה הנושא של נוער בסיכון, אז הפרט מבחינתי הוא אותו נער או נערה שלו אנחנו עושים העצמה.

<סימונה מורלי: הרשות שמה לה למטרה את נושא הטיפול במניעה על רצף המענים ובכללם תחום הנחיית ההורים.

<סימונה מורלי: מגוון הפרויקטים שלנו שניתנים, אנחנו שמים את הפרט, את המשפחה, בפרונט.

<סימונה מורלי: זאת אומרת כל נער או נערה שמקבלים, תלמיד או תלמידה, ובהתאמה גם בגיל הרך, אנחנו נותנים מענה להורה.

<סימונה מורלי: המענה להורה יכול להיות בצורה פרטנית, בצורה קבוצתית, זה יכול להיות בתוך הזירה הביתית שלו, זה יכול להיות בזירה הבית ספרית, ותיכף תראו את המודלים שלנו שאנחנו מתאימים את עצמנו.

<סימונה מורלי: האג'נדה שלנו, שאנחנו נותנים מענה הוליסטי לפרט באשר הוא.

<סימונה מורלי: אנחנו יכולים להכשיר את הפרט, אבל אם נחזור למרחב שלו ושם ההטמעה והערכים והנורמות הם אחרים ממה שאנחנו מנסים לסגל לו, אז שוב אנחנו נראה רגרסיה.

<סימונה מורלי: לכן במקביל אנחנו נותנים לפרט, למשפחה וגם לרובע, לקהילה, יש לנו 14 עובדים, כמעט את אותם מענים באדפטציה והתאמה למה שהקהילה, המשפחה והפרט צריכים.

<סימונה מורלי: אנחנו עובדים בצורת אינטגרטורים מומחים במומחיות ספציפית.

<סימונה מורלי: איך זה הולך הלכה למעשה?

<סימונה מורלי: יש לנו את ד"ר יחיאל לסרי, ראש העיר שלנו, שבאמת התושב הוא במרכז ולא כסיסמה, ולכן הוא ראה לנכון להקים את המרכז להורות.

<סימונה מורלי: זה מבנה ייחודי ברמה הארצית שרשות מוניציפאלית שמה לה מבנה כזה.

<סימונה מורלי: אחר כך תעשו סיור, תראו איך המבנה מתאים למענים שלשמם הוא נוצר.

<סימונה מורלי: הנחות היסוד שלנו, שהורות היא תפקיד מאתגר.

<סימונה מורלי: הוא לא קשה, הוא מאתגר, באשר הוא, במיוחד בעידן של היום ואנחנו מדברים בעידן של היום, של דור הוואי, אנחנו מדברים בעידן של האינטרנט, אנחנו מדברים בעידן שאנחנו צריכים להתאים את עצמנו מבחינת הורות.

<סימונה מורלי: אז הורים הם מנהיגים, ובאשר הם, כי הם הורים שמנהיגים, בעצם הם מנהלים את הישות הקטנה שלהם, של המשפחה, ולכן הם זקוקים לחיזוק, הכרה במעמד ומקום.

<סימונה מורלי: זה המקום לומר שאחת המטרות שלנו והחזון של המרכז, שבאמת ניתן כאן, ללכת לכיוון החקיקה.

<סימונה מורלי: אנחנו מאוד מאמינים בחקיקה מאפשרת.

<סימונה מורלי: כי אם זה מגיע ברמה החקיקתית אז כל התושבים שווים וכל הורה באשר הוא צריך לקבל את אותו סל של מענים שאמורים להינתן.

<סימונה מורלי: זה לא וולונטרי, 'אני רוצה, אני מעורב, אני מקבל', 'אני לא רוצה, אבל אני צריך אז אני אקבל', או שאני במצב סוציו אקונומי כזה או אחר.

<סימונה מורלי: בהתאמה אנחנו תמיד אומרים, לרישיון נהיגה מכשירים אותנו ואנחנו מקבלים איקס שעות נהיגה ואנחנו מקבלים הכשרה.

<סימונה מורלי: וכשאנחנו מקבלים גוזל, ולד, ילד, שזה האוצר הכי גדול, אנחנו לא מקבלים הכשרה.

<סימונה מורלי: זה לא אומר שהאינסטינקט שלנו לא עובד נכון, אבל איזה יופי אם גם ניתן תמיכה וגם ניתן את הנושא של גבולות וסמכות ודברים אחרים.

<סימונה מורלי: בסוף ההורה בוחר לו מה לעשות, אבל לפחות שיהיה לו באמתחתו את הז'אנר בסל המענים שהוא יכול לתת ולא מהמקום של 'לא ידעתי.

<סימונה מורלי: לו ידעתי אז הייתי פועל'.

<סימונה מורלי: דבר נוסף, הורות ניתנת ללמידה בכל גיל.

<סימונה מורלי: אנחנו מתאימים את עצמנו ללמידה להורה לגיל הרך, לוולד שנולד, להורה לילד בגיל ההתבגרות, ואני חווה את זה ברמה האישית עכשיו, או להורה לילד או ילדה שמתגייסים לצה"ל, מה מידת המעורבות, האם הוא כבר גדול?

<סימונה מורלי: מצד אחד הוא צריך המון תמיכה, מצד שני אנחנו צריכים לראות לאיזה סביבה אחרת הוא הולך, עד כמה אנחנו צריכים ללוות אותו.

יפעת שאשא ביטון: עד שאנחנו מתים.

<סימונה מורלי: וגם אז אנחנו מטפלים בהורים שלנו, וזה ממקום אחר.

<סימונה מורלי: אם אנחנו פותחים את 'עד שאנחנו מתים' אז אנחנו פתחנו קורס לסבתאות, כי מצד אחד היום העידן של הסבתא או הסבא, הם גם עם הנכדים, כי לדור הזה אין קריירה.

יפעת שאשא ביטון: אז הסבא והסבתא בעוד כמה שנים כבר לא יהיו עם הילדים, כי הם בעצמם כבר בקריירה.

יפעת שאשא ביטון: כל המערך והחשיבה משתנים וצריך לראות גם איך הם לא מפסידים את התפקיד הכול כך חשוב הזה.

<סימונה מורלי: נכון.

<סימונה מורלי: הורות, אנחנו מאוד גאים לומר שזה נכס ומשאב להיות הורה, לא משנה באיזה הרכב משפחה, אותו מין, דו מיני, זה לא משנה, הורות היא נכס ומשאב למי שמאמין.

<סימונה מורלי: יש כאלה שלא חושבים כך.

<סימונה מורלי: המרכז להורות משמעותית שם לו למטרה להעצים ולחזק את התפקיד ההורי תוך טיפוח המשפחה כמקום בטוח ומצמיח.

<סימונה מורלי: אנחנו רוצים להעצים את התא המשפחתי, אנחנו רוצים להעצים את העובדה שצריכים גם ארוחה משותפת, להעצים את העניין שההורה גם יכול להוות גוף מנחה ומוביל.

<סימונה מורלי: אני אעביר את השרביט לגילית, על מתווה הפעולה כאן.

<סימונה מורלי: רק את החלק שלי אני אסיים, אחר כך אני אסכם, שכל המודולה הזו נולדה בהתאמה לעיר אשדוד ולצרכים שלה ואנחנו מתאימים את זה למבנה הדמוגרפי של העיר.

<סימונה מורלי: אם זה במודל של עיר שיש בה גם חרדים, אז מה אנחנו עושים - - -

יפעת שאשא ביטון: כל הרובעים מקבלים שירות מהמרכז הזה?

<סימונה מורלי: כן.

יפעת שאשא ביטון: אתם מגיעים אליהם או הם מגיעים לכאן או גם וגם?

<סימונה מורלי: זה גם וגם וגם, אנחנו מתאימים חליפות למי מידה, איפה שצריך לקבל ברכת הרבנים אנחנו מקבלים, יש התאמות של המערכים עצמם, הז'רגון, השפה, השמות של המענים.

<סימונה מורלי: אז לא מוגנות, אבל נשמרת לנפשותיך זה בסדר, אבל אותו מסר אנחנו מעבירים, מניעת שוטטות כאן, אנחנו אומרים למידה כאן.

<סימונה מורלי: זאת אומרת אנחנו יודעים להתאים את עצמנו ומאוד מאוד מחוברים, גם למגזר החרדי, ובימים אלה אנחנו מנסים לבנות מסלול למגזר החרדי, למנחות הורים, בנפרד למנחי הורים חרדיים.

<סימונה מורלי: אנחנו מתאימים, תיכף גילית תדבר גם על הרב תרבותיות.

<סימונה מורלי: אנחנו עיר קולטת עלייה, הרבה פעמים אנחנו צריכים לעשות התאמה לשפה, אם זה באמהרית, אם זה בצרפתית, אם זה ברוסית.

<סימונה מורלי: גם לזה אנחנו נותנים מענה.

<גילית אבטליון: אני רק רוצה לומר לפני, הוועדה שמתכנסת כאן, שמדברת על הילד מיום היוולדו והלאה, היא כל כך חשובה ואנחנו כאן כדי להגיד שגם ההורים חשובים.

<גילית אבטליון: הילד הוא במרכז, אבל גם ההורים במרכז, לכן המרכז להורות עובד במקום הזה של להכניס את ההורים למרכז, לתת להם את המקום הזה של תחושת ביטחון, תחושת יכולת, כדי שהם יוכלו להעביר את זה לילדים.

<גילית אבטליון: כך שלפני שאני אשכור את מה שאנחנו עושים כאן בעיר אני רוצה להקריא משהו מתוך הספר של גיל גרטל, 'בית או ספר', מי שמכיר, אז הוא לקח הוגה דעות בשם יוהאן קומניוס, שבו לפני 400 שנה, כך כתב הוגה הדעות, 'שלא יהיו הורים שמותירים את כל הוראת ילדיהם בידי המורים בבתי הספר, שכן אי אפשר ליישר את אשר - - - הורים חייבים בעצמם להנהיג את ילדיהם וזאת המטרה, שתחת ידי ההורים יקבלו הילדים מידה גוברת של חוכמה וחסד, לבורא ולבני אדם'.

<גילית אבטליון: אז עם זה אנחנו נמשיך.

<גילית אבטליון: מתווה הפעולה שלנו.

<גילית אבטליון: יש לנו הדרכת הורים מחד ומצד שני מסלולי הכשרה.

<גילית אבטליון: אני אתחיל עם מסלולי ההכשרה.

<גילית אבטליון: מסלולי ההכשרה כאן נולדו לפני כעשר שנים וזאת מתוך המקום שהמענים בתוך העיר גדלו ונזקקנו ליותר מנחות ומנחי הורים.

<גילית אבטליון: הקמנו כאן מסלול להכשרת מנחי קבוצות הורים, מסלול שמאושר על ידי משרד החינוך, אגף שפ"י, מלווה אקדמית על ידי מכללת אחווה וזה מסלול שנועד לאקדמאים שבאים מתחום מדעי החינוך, ההתנהגות והחברה.

<גילית אבטליון: מסלול הלימודים הוא מסלול של שנתיים וחצי, מאוד מקיף, מאוד מלמד, מאוד מעשיר.

<גילית אבטליון: רוב הלומדים אצלנו הם תושבי העיר אשדוד, שאחר כך הם נקלטים אצלנו לעבודה עם אוכלוסיית ההורים שכאן.

<גילית אבטליון: שמעתי דברים שדיברתם בהתחלה, אבל בין היתר מה שיש לנו בתוך המסלול זה גם מודולה שנקראת הורות בריאה.

<גילית אבטליון: הם מקבלים מפגש של בטרם, בנושא של בטיחות, כדי להעביר את זה להורים, מקבלים מפגשים בנושא של תזונת ילדים, כי ההורים הם המובילים בעניין הזה, וגם מקבלים את הנושא של אינטרנט ורשתות חברתיות.

<גילית אבטליון: שוב, מה ההורים יכולים לעשות בנושא הזה, וזה נוסף לנושאים רבים נוספים.

<גילית אבטליון: הנושא של הדרכת הורים.

<גילית אבטליון: יש לנו ארבעה מודלים עיקריים במרכז.

<גילית אבטליון: יש לנו מנחה הורים קהילתי במתנ"סים.

<גילית אבטליון: במתנ"ס ה' יש מנחה קהילתית, יש לנו במתנ"ס מעלה ומתנ"ס ז'.

<גילית אבטליון: מה שהם עושים, הם עובדים עם קהילת ההורים בתוך הרובע, הם נותנים הרצאות, הדרכה אישית וקבוצות הורים וזה על פי הצרכים של - - -

יפעת שאשא ביטון: זה הורים שבוחרים להגיע?

<גילית אבטליון: לגמרי, ההורים בוחרים להגיע, המתנ"ס שותף, המתנ"ס מפיץ, זו אוכלוסיית ההורים שמגיעים גם למתנ"סים.

<גילית אבטליון: זה משלים את מה שיש לנו, כי אם יש לנו בבתי ספר ואם הילד בבית ספר מסוים, אבל ההורה הוא מהרובע שם, אז הוא מקבל את השירות דרך הרובע.

<גילית אבטליון: או שיש הורים שלא רוצים לקבל את זה דרך מינהל החינוך, דרך מוסדות החינוך של הילדים, אז יש להם אפשרות לקבל את המשאב הזה בדרך אחרת, בדרך החינוך הלא פורמלי.

יפעת שאשא ביטון: אבל אז מה שקורה בעצם, שזו דילמה שצריך להתמודד בהרבה מאוד מקומות, שלמעשה מי מגיע בסוף לצרוך את זה?

<קריאה: אוכלוסייה יותר מודעת.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, מי שיש לו מודעות והשאלה איך אנחנו פה עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה את זה במקומות אחרים, שמקיימים סדנאות בבתי ספר ומגיעים ארבעה הורים.

<גילית אבטליון: זו הערה מצוינת, כי עם זה אנחנו מתמודדים כמעט כמעט כל יום, יחד עם זאת עם שיתופי פעולה עם הגופים שחובה לקבל את המענה, אנחנו מחייבים גם את ההורים לקבל את המענה.

<גילית אבטליון: זה יותר לאוכלוסיות היותר מוחלשות או יותר לאוכלוסיות שצריכות את זה.

<גילית אבטליון: למשל, עם שירות מבחן.

<גילית אבטליון: שירות מבחן, אנחנו נותנים את המענה כמענה משלים להורים, חובה על ההורה, ההורה מתייצב בקבוצת ההורים דרך מנחת ההורים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: מתוקף מה?

<גילית אבטליון: מתוקף חוק שלהם, שהילד מקבל את הטיפול, ילד בסיכון.

<גילית אבטליון: אז זה גם וריאנט חדש שנוצר עכשיו.

<גילית אבטליון: יש לנו קבוצה שנקראת קבוצת מיל"ה, גם קבוצה של נוער בסיכון, שנמחקים לה תיקים, אנחנו מחייבים את ההורים 'אתה רוצה שהילד שלך ישתתף?

<גילית אבטליון: אתה רוצה שהילד שלך יעלה על דרך המלך?

<גילית אבטליון: ' נכון שזה קצת סחיטה רגשית, נכון, יש כאן משהו, אבל השאלה אם אנחנו רוצים שהוא ישתתף או להשאיר את זה ברמה הוולונטרית.

<גילית אבטליון: ואנחנו רואים את זה, בסוף, כשאנחנו גומרים את הסשן, ושם יש יותר מפגשים מאשר ברגיל, הם מברכים על זה שאנחנו סו קולד אילצנו אותם להיכנס.

<איציק אלישר: אתם מתואמים עם לשכת הרווחה?

<איציק אלישר: כי יש גם באשדוד - - -

<סימונה מורלי: הם עושים משהו אחר.

<סימונה מורלי: אבל אנחנו נותנים מענה - - -

<מירב סבג: בתחום של המניעה אנחנו עובדים איתם מאוד צמוד.

<גילית אבטליון: אין כפילות.

<גילית אבטליון: ברווחה אנדראה צורכת מאיתנו את השירות ואנחנו - - -

<מירב סבג: הנושא של קבוצות טיפוליות לגיל הרך, הנושא של הנחיית הורים, הרחבת כישורי הורות וכדומה, אנחנו ממפעילים דרך המרכז להורות משמעותית.

<איציק אלישר: יש השתתפות הורים?

<סימונה מורלי: סמלי ביותר.

<סימונה מורלי: תלוי, יש מקומות שלקפה וזה, 10 שקלים, 20 שקלים, על מנת שזה לא יהיה חינמי לחלוטין.

<מירב סבג: דמי רצינות, אנחנו קוראים לזה.

<סימונה מורלי: דמי רצינות, כי אנחנו מאוד מאמינים שאם אתה משלם משהו, זה משרת אותם אחר כך.

<גילית אבטליון: אני רק רוצה להוסיף, למה שאמרת איך אנחנו מגיעים להורים.

<גילית אבטליון: ההורים, למשל, בגיל הרך, ברובע מסוים, ההתקשרות הייתה דרך הפעוטונים.

<גילית אבטליון: הייתה הדרכה למטפלות בפעוטון, הייתה השתלמות שניתנה להם, הם הבינו את הצורך הזה של כמה חשוב שהורים יגיעו גם הם לקבוצות הורים והם היו המפיצים, הם היו הדוברים שלנו בעניין והם הביאו את ההורים.

<גילית אבטליון: הייתה קבוצה מדהימה באותו רובע, שאחר כך המשכנו, כמה אימהות מתוכן ילדו ועשינו הורות להורות צעירה.

<גילית אבטליון: משהו מאוד נחמד שיצא מתוך זה.

<גילית אבטליון: אני לא יכולה לומר שבאות 20 נשים, אבל בין 8 ל-15 נשים מגיעות, בפחות מזה אנחנו גם לא פותחים קבוצה, הן מגיעות ומתמידות ואנחנו מתאימות אל זה - - -

יפעת שאשא ביטון: הדבר הכי מורכב שלכם זה לראות איך מגייסים עוד ועוד - - -

<גילית אבטליון: נכון.

<גילית אבטליון: אחד הדברים שאנחנו עושים זה התאמה תרבותית.

<גילית אבטליון: אם במתנ"ס מסוים יש קהילה חרדית שהיא מגזרת האשכנזים, אז אנחנו שמים שם מנחה מתאימה, או מהספרדים, אז תהיה מנחה מתאימה לשם.

<גילית אבטליון: זה מורכב על פי חצרות וזרמים, אנחנו ממש מנסים להתאים ועובדים על פי רזולוציות מאוד עדינות, אבל עם התאמה מקסימלית.

<גילית אבטליון: מנחות תלוי מגזרי, רב תרבותי.

<גילית אבטליון: שוב, להנגיש את זה, מכיוון שהעיר שלנו היא עיר קולטת עלייה, אז יש לנו מנחות דוברות שפות והן מנגישות את השירות הזה בשפה המתאימה להורים.

<גילית אבטליון: גם אם הם יודעים עברית, עדיין יותר קל להם בשפת האם שלהם ואנחנו רואים שזה עוזר.

<גילית אבטליון: שוב, גם ההרצאות, גם פעילויות קהילתיות, גם קבוצות הורים וההדרכה האישית, איציק דיבר על התכנית הביתית שנעשית כאן, אז אנחנו שותפים גם באותה תכנית, כשאנחנו עושים את הקבוצות להורים יחד עם הילדים.

<גילית אבטליון: נחמד כל כך להראות שעשינו קבוצה אחת כאן, האימהות מגיעות עם העגלות ועולות.

<גילית אבטליון: מנחים במקומות העבודה.

<גילית אבטליון: שוב, להנגיש את זה במקומות העבודה, כי הורה, כשהוא פנוי מעבודת ההורות שלו, כי זאת עבודה, אז הוא יותר פנוי לעבודה שלו.

<גילית אבטליון: יש מקומות עבודה שהשכילו לראות את זה ואנחנו מגיעים לשם, נותנים את השירות הזה או בזמן העבודה, או בתום שעות העבודה, זה תלוי במקום העבודה, כל מקום עבודה והמבט שלו.

<גילית אבטליון: ואנחנו, שוב, מנגישים את השירות הזה בתוך מקום העבודה, זה הרצאות שנותנים להורים, זה הדרכה אישית.

<סימונה מורלי: גם ההיענות גבוהה מאוד כי זה בתוך שעות העבודה.

יפעת שאשא ביטון: זהו, כשזה בשעות העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אחרי שעות העבודה הם בלחץ להורות שלהם.

<גילית אבטליון: אבל תתפלאי, אחרי שעות העבודה, הנה סיימנו עכשיו שלוש קבוצות הורים עם היענות מדהימה בזמן ההסעות.

<גילית אבטליון: יש להם הסעות בארבע וחצי ובשש, יש כאלה שמחכים להסעה הבאה, אז בארבע וחצי אנחנו עושים קבוצת הורים להורים לילדים עם צרכים מיוחדים, בגיל ההתבגרות, בגיל הרך.

<גילית אבטליון: ההיענות מדהימה, רוצים סשן נוסף.

<גילית אבטליון: והאחרון, לא הכי חשוב, אבל הכי גדול, זה מנחים במערכת החינוך העירונית.

<גילית אבטליון: זה גם מודל שעובד כבר כמה שנים בעיר, עובד מאוד יפה, יש שם מנחה בשם גנית.

<סימונה מורלי: ברשותך, כאן אנחנו רואים את שיתוף הפעולה, הגורם המתווך זה ראש מינהל חינוך.

<סימונה מורלי: ראש מינהל חינוך הבין וראה צורך שצריך לתת מענה להורים.

<סימונה מורלי: זה לא בסל החינוך, משרד החינוך לצורך העניין, שאנחנו רוצים לקדם את העניין, הוא לא מקצה כאן וזה ממש תקציב ממינהל החינוך שמוקצה לגנים, ליסודי, לחינוך המיוחד, לעל יסודי ואנחנו מכניסים מנחה, או מנחָה, בתוך בתי הספר, כפופים ליועצת הבית ספרית, מתווכים על ידה ושם דווקא ההורים מונחים להגיע להנחיית הורים.

<סימונה מורלי: אנחנו עכשיו בדיוק בשלב המחקר ואיסוף המידע, האם העובדה שנתנו את הנחיית ההורים לאותו הורה בבית הספר כאשר המקום הוא בתוך בית הספר, זאת אומרת המענה ניתן בתוך בית הספר, לא כאן ולא במתנ"ס או במקום אחר, האם אנחנו רואים, אנחנו רואים כבר מגמה, אבל אנחנו באיסוף הנתונים, שמצד אחד ההתנהגות, ציונים זה חשוב, נכון, אבל אנחנו רואים שעצם זה שאנחנו עירבנו את ההורים והנחינו את ההורים, יש שיפור בהתנהגות של הילד ובשילובו בחזרה במערכת החינוך במסגרת החינוכית בה הוא נמצא.

<סימונה מורלי: אז הנה שיתוף פעולה של מינהל החינוך.

<סימונה מורלי: אנחנו מדברים על עשרות מנחות שנכנסות, כי יש לנו היקף רחב של מוסדות חינוך.

<איציק אלישר: מותר לשאול אותך משהו?

<איציק אלישר: לפעמים את עושה עבודה עם ההורים ואין להם את הראייה של הילד ושל המצב, השאלה היא אם אין איזה שהוא בכל זאת חיבור גם לילדים בצורה זו או אחרת?

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: הם רואים שיפור בהתנהגות של הילד בתוך בית הספר ודפוסים אחרים.

<איציק אלישר: לא אמרתי.

<איציק אלישר: אני חושב שהרבה פעמים עושים קבוצה של הורים, זה מצוין, אבל לפעמים צריכים במקביל לשמוע את הילדים, איך הם רואים את השינוי בהורים שלהם, איך הם מקבלים, כל מיני דברים שעולים - - -

יפעת שאשא ביטון: זה מרכז הערכה להורים?

יפעת שאשא ביטון: זה עוד פעם לתת לילדים איזה שהיא אחריות וסמכות, כשאנחנו בדיוק קצת במקום שהם היום מתבלבלים יותר מדי ולהחזיר חזרה את המסגרת.

<איציק אלישר: אבל איך בנוי מרכז הורים-ילדים שאנחנו מפעילים?

<איציק אלישר: יש לנו עבודה קבוצתית פרטנית עם ההורים, דיאדי הורה-ילד ו - - -

<מירב סבג: זו אוכלוסייה אחרת, בקצה הרצף.

<גילית אבטליון: אנחנו כאן עובדים עם ההורים ובעיקר בהורות הנורמטיבית, ושם אנחנו רוצים לחזק את ההורים, רוצים לחזק את ההורים של הילד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא חיזוק הקשר בין הורה לילד.

<גילית אבטליון: נכון, זה מחזק את הסמכות - - -

<איציק אלישר: להיפך, אני שמח על כך, רק אני אומר - - -

<גילית אבטליון: אני יכולה רק לספר שאנחנו עושים בתוך בתי הספר, חלק מהמענים שמנחת הורים נותנת בתוך בתי הספר, ושוב, זה שיח שלה עם היועצת, שהיא הקייס מנג'ר בתוך בתי הספר, ועם המנהלת, אנחנו עושים לא אחת סדנאות יחד עם המחנכת או יחד עם היועצת של הורים-ילדים.

<גילית אבטליון: ויש לנו סדנאות מדהימות ואנחנו רוקמים את השיח בתוך הסדנה ודברים שיוצאים אחר כך המורה מקבלת את המשובים מהילדים, של דברים שהיו מעבר לזה.

<מירב סבג: באופן כללי הציר של המניעה הוא מאוד מאוד משמעותי, לאו דווקא האוכלוסייה שמטופלת אצלנו בנושא של מרכזי הורים-ילדים כי זה פרופיל שבע וזה הילדים המורכבים, עם הורות מורכבות, עם משתני חיים מאוד בעייתיים וכדומה ואנחנו נשמע את הסקירה.

<מירב סבג: כאן זה יותר מניעה, כאן זה יותר להרחיק או לטפל באוכלוסיות כדי שלא יגיעו לשירותי הרווחה, שייתנו להם כלים הוריים, שיחזקו את כישורי ההורות שלהם, שייתנו להם כלים להתמודדות עם מה שהיום יום מזמן להם.

<מירב סבג: הכוונה היא שהם לא יגיעו אלינו, אין צורך.

<סימונה מורלי: אחד התוצרים שאנחנו רואים את זה באופן ברור, שזה חיזוק הקשר של הורה וילד, אבל כאן אנחנו שמים את ההורה במרכז.

יפעת שאשא ביטון: אבל לא כולם מגיעים אליכם, ברווחה.

יפעת שאשא ביטון: גם היום, גם בלי המרכז, הם לא מגיעים אליכם, אבל התפקוד ההורי שלנו, זה לא שאנחנו הורים לא טובים, אבל אנחנו כנראה לא - - - איך אני אגיד את זה?

יפעת שאשא ביטון: לא למדנו איך להתמודד עם כל האתגרים החדשים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בוועדה דיברנו על כל הנושא של המרחב הווירטואלי, על הפער בין איך שההורה תופס את זה לבין מה שקורה במציאות ואנחנו כל הזמן מדברים על איך קוראים להורים להיכנס גם למרחב הווירטואלי ולהבין שהם צריכים להיות שם ולדאוג שם בדיוק כמו שהם דואגים כשהילד שלהם יוצא בלילה החוצה.

יפעת שאשא ביטון: זה היה אתגר וזו גם הייתה שאלה, כי אנחנו רואים את הילד עם הדבר הזה, מבסוטים, איזה ילד מוכשר יש לנו ומתלהבים מזה שהוא ככה שולט בכול והוא אפילו מלמד אותנו, אז אנחנו נמצאים בספירה אחרת לגמרי של התלהבות ואין לנו שמץ של מושג איזה עולם הוא מחזיק שם ביד.

יפעת שאשא ביטון: וזה הסיפור, זה לא שהילד ירגיש את זה, אבל כהורה, כשאתה מודע אז אתה הופך להיות יותר מעורב ואתה מתנהל בצורה אחרת מבחינת היכולת שלך להגן על הילד.

יפעת שאשא ביטון: בואו נודה על האמת, גם הסמכות ההורית נפגעה.

יפעת שאשא ביטון: הסמכות בכלל נפגעה.

<אריאלה בונבידה: ככל שהילד גם גדל המעורבות של ההורה הולכת ויורדת, לצערנו, ואני מורה במקצועי, אז זה מהפן השני.

<אריאלה בונבידה: כשיש לנו אספות הורים ההורים כבר לא טורחים להגיע, זה לא כמו ביסודי שהם מגיעים.

<אריאלה בונבידה: מכיתה ז' זה מתחיל לרדת ולרדת ולרדת.

יפעת שאשא ביטון: גם מי שמגיע, לא בהכרח הסמכות שלו שם, חברים, הם שומרים על שקט תעשייתי עם הילדים, כמה שפחות לריב, מתוך איזה שהיא תחושה שאם נהיה חברים שלהם אז אנחנו נהיה בשליטה ואנחנו לא תמיד שם.

יפעת שאשא ביטון: הצורך להראות להורים את המקום הזה מחדש, זה המקום של לחזק את ההורה עם הביטחון שלו כדי שהוא יהיה בסוף בשביל הילד.

יפעת שאשא ביטון: מעבר לכל הסוגיה של הקשר, יכול להיות להם קשר מצוין, אבל ההורה לא באמת מסוגל להחזיק את המושכות איפה שצריך.

יפעת שאשא ביטון: יש הבדל בין מה שפה, לצורך העניין, בהארד קור, אני לא מדברת על הדברים התוספתיים, לבין מה שקורה בחיזוק הקשר של הורה-ילד ברווחה, שזה סיפור אחר לגמרי, מורכב יותר.

<גילית אבטליון: אני רק רוצה לומר, בקשר לנושא של הרשתות החברתיות, היה נורא מעניין, הזמנו לאחד המקיפים לעיר חבר'ה בי"ב, עשו מחקר בקרב התלמידים באותו מקיף, כמה מהם נפגעו ברשתות חברתיות, הרוב נפגעו.

יפעת שאשא ביטון: מעל 70% ארצית.

<גילית אבטליון: ואז שאלנו, 'מי עזר לכם?

<גילית אבטליון: פניתם להורים?' לא פנו להורים.

<גילית אבטליון: הזמנו לשם, יחד עם יושבת ראש ועד ההורים המרכזי ובאמת אנחנו נתחיל באיזה שהיא עבודה בנושא הזה, גם עם ההורים, אבל גם עבודה מערכתית בתוך המקיפים עם התלמידים באמצעות המניעה.

<סימונה מורלי: אנחנו שותפים, יחד עם חברת הכנסת רויטל סויד, עם הנושא של השדולה למניעת בריונות ברשת.

<סימונה מורלי: היא ביקרה כאן, היא ראתה, ועל בסיס זה יצרנו תכנית שנקראת 'רשת ביטחון', כאשר אחת מהן זה נושא של הכשרת בני נוער, קבוצת השווים, על מנת לאתר בריונות ברשת.

יפעת שאשא ביטון: יש נאמני רשת היום.

<סימונה מורלי: אנחנו מתחילים אותה, וגם תעסוקת קיץ לאותם נערים ונערות שאותרו, פריקים של סייבר כאלה.

<סימונה מורלי: ובנוסף מודולה שלמה שתיכנס בהכשרת הורים בנושא של המרחב הווירטואלי כמסגרת ונדבך של הכשרת הורים.

<סימונה מורלי: זאת אומרת אנחנו כל הזמן מנסים לראות איפה אנחנו כהורים צריכים עוד משאבים ועוד ידע, זו בדיוק התכנית שאנחנו עכשיו - - -

יפעת שאשא ביטון: תרשמו לכם סרטון שנקרא 'שומרים על הילדים גם ברשת'.

יפעת שאשא ביטון: זה סרטון שהופק בשיתוף של הוועדה יחד עם איגוד האינטרנט, הורה-ילד, הורה-ילד, עשינו כתוצאה מדיונים שקיימנו והגענו למסקנה שזו הדרך שיתעוררו קצת.

<גילית אבטליון: מענה להורים בחירום.

<גילית אבטליון: בעת חירום אנחנו גם פעילים במאמץ העירוני.

<גילית אבטליון: ותכניות עתידיות שיש לנו, יש לנו עוד הרבה תכניות עתידיות.

<גילית אבטליון: כאן אנחנו היינו קצרים בזמן כדי לספר את כל מה שאנחנו ניסינו בזמן הקצר הזה להכניס, אבל אנחנו עושים עוד המון דברים ומאוד אוהבים את מה שאנחנו עושים.

<סימונה מורלי: ברשותך, בתור מארחת, אני חייבת לומר, עבורך, יש גם חוברת של המענים שלנו, תחלקי למי שנראה לך מובילים.

<סימונה מורלי: יש כאן את החוברת של הרשות העירונית, שאני המנכ"לית שלה, זו החוברת הזאת ולא בכדי ראש העיר החליט שהמרכז להורות יימצא כאן.

<סימונה מורלי: אנחנו עוסקים בנושא של מניעת אלימות, בסמים, אלכוהול, רשת מענים, חינוך פורמלי ובלתי פורמלי, והנושא של ההורות נמצא כחלק מרצף המענים שניתנים לכלל האוכלוסיות, כפי שראיתם בסקירה, עם התאמה ואדפטציה לקיים.

<סימונה מורלי: התכניות העתידיות שלנו להוות מרכז השתלמות אזורי לאנשי מקצוע.

<סימונה מורלי: בימים האלה אנחנו שוקדים על הנושא של הכשרה לסייעות כאן, על מנת שהן יופעלו בחברה למתנ"סים שמפעילים את הסייעות, אבל ההכשרה תינתן כאן ועל ידי כך אנחנו מגדילים את מאגר הכלים.

<סימונה מורלי: אז אוקיי, אז זה בכובע של סייעת, אבל פעם אחת היא תנגיש את השירות הזה גם להורים שהיא איתם במגע וגם היא, כהורה, אז אנחנו דרך זה מכניסים את התורה.

<סימונה מורלי: אקדמיזציה של מסלול הכשרה עם מנחי הורים, מכללת אחווה.

<סימונה מורלי: אנחנו חושבים שיש מקום לשים את זה בהכשרה של חינוך פורמלי, חינוך יסודי, בטח גננות, להכניס את הפרק של הנושא של הורים.

<סימונה מורלי: לא אחת אנחנו נתקלים במערכת החינוך שהמורה הוא מדהים, אבל קשה לו הרבה פעמים לתווך את זה להורה עצמו ויוצרים את ההתנגדויות, אנחנו רוצים שהם ידברו באותה שפה.

<סימונה מורלי: אנחנו פועלים מול המל"ג.

<סימונה מורלי: קידום חקיקה.

<סימונה מורלי: פה אני מרימה את זה גם אלייך, חברת הכנסת, בנושא הדרכת הורים להורים והורים שבדרך, לחיזוק התא המשפחתי.

<סימונה מורלי: אני חושבת שזה משהו שצריך להיות בקונצנזוס פוליטי, גם קואליציה, גם אופוזיציה, שההורה באשר הוא כתושב צריך לקבל את החיזוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: בסוף את לא יכולה להכריח את ההורים להגיע, אבל כן יש חלק מתוך זה בתוך התכנית הלאומית לבטיחות ילדים, שאגב אנחנו עובדים גם עם בטרם, וזו באמת הורות בתחילת הדרך, שמגיעים אליהם כקהל שבוי, בחדרי לידה, רגע לפני שהם יוצאים הביתה ומפעילים שם את ההנחיה.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שכן נכלל, יש תכנית היום בפיילוט, היא חלק מהחקיקה.

<מירב סבג: בעיר אשדוד יש לנו תכנית פיילוט שעובדת - - -

<סימונה מורלי: אז אנחנו כמרכז להורות נשמח מאוד להרים את הנושא הזה, להנגיש את זה להורים שבדרך.

יפעת שאשא ביטון: זה נמצא בכמה בתי חולים, אנחנו ניקח את משרד הבריאות שירחיבו את זה לבתי חולים נוספים, אבל בסופו של דבר זה חלק מתהליך חקיקה שנמצא בתכנית הלאומית לבטיחות הילדים, כי מבחינתנו שם זה מתחיל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

<מירב סבג: אני רוצה להודות לכולכם, אנחנו ממשיכים לתחנה הבאה, שזה שבט בנימין 8, מרכז הורים-ילדים, אנחנו ניחשף לשירות של מרכז הורים ולאחר מכן תתחיל הוועדה העירונית.

<מירב סבג: (אשדוד הפיס)

<רונית צור: רק נגיד שהבית הנפלא שיש לנו פה הוא באמת רוצה לדמות בית.

<רונית צור: הרעיון הוא רעיון של משרד הרווחה, יושב כאן איציק אלישר, מרכז השירות לילד ונוער, שחשבו מה אנחנו עושים על מנת להסיר חסמים.

<איציק אלישר: מוטי וינטר היה יחד איתנו.

<רונית צור: יש לנו שם של מה עושים ברווחה, בטח חוטפים ילדים, אז לא, מסתבר שאנחנו משתדלים עד כמה שיותר לחבק את ההורים והילדים פה על מנת כמה שיותר להנגיש להם איך אנחנו חושבים שבית בטוח צריך להיות עבור ילדים.

<רונית צור: סלון, שייראה סלון, מטבח, שיהיה מטבח, אסתר, אם הבית שלנו, אחת הדמויות הכי חשובות פה בבית.

<רונית צור: יש פה צוות רב מקצועי.

<רונית צור: יעל, מסתתרת בצניעות, ביחד עם הכלבה הטיפולית, שהיא מטפלת בבעלי חיים.

<רונית צור: ויש כאן טיפולים משפחתיים וטיפולים דיאדיים של הורה-ילד, גילה מאוד אוהבת את הים ובכלל את כל הפעילויות בים, אז הרבה מאוד קורה עם המשפחות, על מנת לחזק את הקשר בין ההורים והילדים ולתת לילדים חוויה בטוחה של להיות בתוך בית ולהרגיש בטוח.

<רונית צור: על מנת שזה יקרה מה יותר טוב מלתת הזדמנות?

<רונית צור: לתת הזדמנות, לא להכשיל, אלא לחפש כל דרך על מנת שהמשפחות יגדלו את הילדים שלהם בצורה הכי בטוחה.

<רונית צור: הרבה פעמים אנחנו מרוב עשייה מגיעים למצב שגם חלק מהחברים שלנו, הקולגות שנמצאים כאן, ואני לא יודעת אם עשיתם איזה שהיא היכרות, או שרק עשיתם את הסיור.

יפעת שאשא ביטון: את חלקם הכרנו.

<רונית צור: אורן, מנכ"ל החברה העירונית.

<רונית צור: כל הצוות של החינוך, יושבים כאן מפקחים של גני ילדים, כל הצד הזה כבר - - -

יפעת שאשא ביטון: כוסה.

<רונית צור: טלי דרורי קולגה שלנו.

<רונית צור: הרבה פעמים אני אומרת, בעיר החמישית בגודלה במדינת ישראל גם אנחנו בתוך עצמנו צריכים כל פעם לחזק את החיבורים ולרענן את ה - - - אני התעקשתי שתבואי היום לפה עם הוועדה כי חשבתי שלא פחות חשוב מלהבין בכלל מה קורה אצלנו בעיר, מבחינת תרבות פנאי ובכלל פעילות בגני ילדים, זה ההשלמה.

<רונית צור: בסופו של דבר בעיר הזאת לא מסתירים את האוכלוסיות המוחלשות.

<רונית צור: אני יכולה ליישר את הגב, כל העובדים שלי, ואנחנו מדברים כמעט על 400 עובדים שעובדים רק במינהל לשירותים חברתיים, עם משהו כמו סדר גודל של 60 מבנים שנמצאים מחוץ לעירייה, פזורים ברחבי העיר, שנותנים שירות לכל מעגל החיים, מלידה עד זקנה, ממערך של פעילות מאוד מאוד מכבדת לאוכלוסייה הוותיקה בעיר, לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, ובטח ובטח, היום אנחנו בכובע של כלל הילדים וילדים בסיכון.

<רונית צור: בסופו של תהליך אנחנו חושבים שלאוכלוסיות המוחלשות מגיע השירות הכי איכותי.

<רונית צור: כל המבנים שלנו, וזה לא מבנה חדש, זה מבנה די ישן, והמרכז קיים כבר 14 שנה, צריך לתחזק - - -

<איציק אלישר: בתקופה שאלי ישי היה שר הרווחה קיבלנו תקציבים לילדים בסיכון ואז פתחנו את המרכז, ומפעל הפיס נתן את המבנה.

<רונית צור: אחד הדברים שאנחנו אוהבים לתת לילדים זה באמת את ההרגשה שיש בית.

<רונית צור: שיש בית זה אומר שאפשר להריח מרק ואפשר להריח תבשילים ואסתר דואגת לעבוד יחד עם האימהות, או עם האבות, תלוי מי נמצא אצלה במטבח הטיפולי.

<רונית צור: ואני חושבת שכאן אני עושה פאוזה, אני מרימה את כולנו בסיור כדי שנראה בעיניים איך זה נראה ומכאן נתקדם.

יפעת שאשא ביטון: רק לעשות לי סדר קטן, הבנתי כבר שזו עיר גדולה, נכנסתי פה ליישוב אינטימי, נחמד, נורא התלהבתי ופתאום אני מגלה את הממדים, אז אני עוד מעכלת את זה.

יפעת שאשא ביטון: את ראש מינהל שירותים חברתיים ואתה מנהל אגף?

<רונית צור: הוא מנהל אגף ויש עוד מנהלת אגף.

<רונית צור: זה אומר שיש לנו מנהלים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה כמו עם החינוך, שיש מינהל חינוך ואז אתם מחולקים.

<רונית צור: נכון, ואז יש לפי נושאים, אז גם יעל ועומר הם מנהלי אגפים, מתחתם יש מחלקות, יש גם מחלקות לשירותים חברתיים אזוריים שפרושים בכל העיר, ואם אני תושבת של רובע א' יהיה לי שירות אזורי נגיש לי ברובע א', אבל אם יש לי בעיה בתחום של נוער בסיכון או בתחום של צרכים מיוחדים, אז תהיה מחלקה עירונית שנותנת שירות לכל העיר בתחום פונקציונלי.

<רונית צור: זאת אומרת חשובה לי המומחיות, אז יש מומחיות לאוטיזם ויש לפיגור שכלי התפתחותי ויש לכלל המערכים שקיימים בעיר.

<רונית צור: סתם זרקנו אוטיזם, אז בעניין הזה אורן ואני, באמת, אני לא יכולה להגיד כלום חוץ מזו עיר חברתית, חברתית, חברתית.

<רונית צור: אנחנו יכולה להרים טלפון לאורן, להגיד לו 'תשמע, נראה לי לא הגיוני שאתה בונה מעון יום ולא תהיה כיתה לאוטיסטים בתוך המעון.

<רונית צור: נראה לי נכון, למה הילדים האלה צריכים להיות שונים מילדים אחרים?

<רונית צור: ' ובזה מסתכם.

<רונית צור: אני מדברת איתם, לא על ישיבות ולא על תהליכים ולא על פרוגרמות ולא על שום דבר, 'קיבלת'.

<רונית צור: 'קיבלת', הוא אומר, 'יש לנו מעון שנפתח בספטמבר', אומר אורן, ויש בו כיתה של ילדים עם אוטיזם בשיתוף עם שתי כיתות נוספות.

<רונית צור: אז כולם מרוויחים, כי אם צריך פיזיו ואם צריך טיפולים פרא רפואיים, אז יש גם הורים עם ילדים רגילים או ילדים של שילוב כזה או אחר, למה שהם לא ייקחו חלק?

<רונית צור: אלכס, אני רואה אותה משחק עם הכלב, אתה מוזמן להיכנס.

<רונית צור: אלה החבר'ה שלנו, של שולחן עגול נוער, כי זה גם משהו שאנחנו עושים פה בעיר כבר שש שנים, מנסים עד כמה שיותר לחבר גם נורמטיבי וגם לא נורמטיבי.

<רונית צור: אלכס, הגעת, אז תציג את עצמך ליפעת.

<רונית צור: אתה?

אלכס מילר: אני אלכס, אני מנחה מועצת נוער - - -

יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה.

<רונית צור: אני מקווה שנגיע לזה עוד מעט.

<רונית צור: אז עשינו פאוזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, הבטיחו לי תשובות על הנוער.

יפעת שאשא ביטון: כל פעם אומרים לי 'בתחנה הבאה'.

<רונית צור: עכשיו את תקבלי.

יפעת שאשא ביטון: אתה אחראי לזה שאני לא יוצאת מפה בלי תשובות.

<רונית צור: יש כאן הכרזה עירונית של ראש העיר, שהוא רוצה להעסיק כמה שיותר בני נוער.

<רונית צור: לא מעניין אותו.

<רונית צור: 'לא מעניין אותו' זה אומר שזה ברור שאנחנו אמורים להעסיק בני נוער, אנחנו זה אורן - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם מודעים לזכויות שלהם?

<רונית צור: כן, מכירים.

<רונית צור: פועלים ברמה שבני הנוער בסיכון מקבלים 25 שקלים כשהם עובדים בפרויקט חוף פיקס, גם אצל אורן אנחנו משלמים להם 25 שקלים ולא לפי החוק, אלא הרבה מעבר לזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני מכירה את זה.

<רונית צור: יפעת, אני לא סתם מחדדת את זה, כי אנחנו, אורן ואני, בקשר אינטנסיבי בעניין הזה ובאמת הסיפור הוא לחזק את העיר.

<רונית צור: לחזק את העיר זה אומר איך אנחנו מייצרים פרויקטים.

<רונית צור: בשנה שעברה זה הוכיח את עצמו, מפקד תחנת המשטרה אמר שרמת הוונדליזם בעיר ביולי אוגוסט ירדה פלאים, ותיכף נספר לך על הפרויקטים ועל מה שהיה.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה מה ששאלתי שם ואני אשמח לקבל נתונים.

<רונית צור: אז נתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך גם בינתיים, בדרך, תאספו נתונים.

יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי לשמוע על האתגרים של העיר.

יפעת שאשא ביטון: הכול כל כך קסום, כאילו נשאר לי רק לארוז מזוודה ולבוא הנה, כתושבת חדשה.

<רונית צור: אז אנחנו נתייחס גם לעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: זה מאוד מרגש ומפתה פה, הייתי רוצה לשמוע גם קצת על האתגרים, עם מה אתם מתמודדים.

<רונית צור: בסדר גמור.

<רונית צור: אבל אני אומרת, אני חושבת, אלא אם כן אתם רוצים בסיום, אז אם התיישבנו נעשה את הסיור בסיום.

<רונית צור: תציגי את כלל מערך מרכזי ההורים בעיר, לא רק את מה שאנחנו יושבים פה.

<רונית צור: אני אתן תעודת זהות קצרה שדי תרמז לך, יפעת, על האתגרים שיש לנו בעיר.

<רונית צור: זאת עיר מעניינת, כי, תסתכלי, אנחנו העיר החמישית בגודלה במדינת ישראל, השלישית בגודלה בקרב המגזר החרדי.

<רונית צור: אין חצר שקיימת בירושלים ובבני ברק, אנחנו השלישית אחריהם, שלא קיימת כאן בעיר.

<רונית צור: על מנת לייצר סטטוס קוו, על מנת לעבוד בשיתוף פעולה, על מנת שהם יראו בנו כתובת, לא רק בשירותי רווחה, בכלל.

יפעת שאשא ביטון: הם כמה?

יפעת שאשא ביטון: 25%?

<רונית צור: 28%.

יפעת שאשא ביטון: ועולים כמה יש כאן?

<רונית צור: 30%, אבל תיכף אנחנו נתייחס לעולים בכלל.

<רונית צור: מארצות מוצא בכלל יש - - -

<גילה מילר: יש לנו פה תמונה כללית של העיר, אני כן משתהה על ההמשך של השקף הקודם, מספר הנפשות המטופלים באגף ועם דגש מיוחד על ילדים ונוער, כי אנחנו עוסקים בנושא הזה היום.

<גילה מילר: זה מבט על העיר לפי הרובעים ואפשר לראות את פריסת המרכזים בעיר.

יפעת שאשא ביטון: רק כדי שיהיה לי סדר, כמה תושבים יש כאן?

<גילה מילר: כ-250,000 תושבים ואלה הרובעים.

<גילה מילר: אפשר לראות את הרובעים, שהם לאורך החוף, שהם בעיקרון אדומים, החזקים יותר.

<גילה מילר: המרכז הראשון, שאיציק דיבר עליו, שהוקם זה זה, עם התפיסה הראשונית של מרכז שמנגיש את עצמו, משהו אחר מהמשרד של עובדת סוציאלית, והוא היה מלכתחילה לגילאים 6 עד 12.

<גילה מילר: כמו שאתם רואים, הוא הוקם ב-2002, בפועל הוא יצא לדרך, בשנת 2010 התווסף אליו עוד מרכז בתוך מרכז, שזה המרכז לגיל הרך, מלידה עד גיל 6.

<גילה מילר: בסך הכול הוא מיועד ל-160, 100 של גיל החביון ו-60 שזה הגיל הרך.

<גילה מילר: אפשר לראות את היקפי המשרות, חלקי משרות, יש לנו פה ביחד 12 עובדים סוציאליים במקום ואלה היקפי המשרות.

<גילה מילר: אם אני הולכת בסדר ההקמה, בשנת 2011 הוקם מרכז הורים-מתבגרים, שהוא לא רחוק מפה, ברובע י"ג.

<רונית צור: גם כן מדמה בית, עם המשמעות של איך עושים התאמה למתבגרים ולא לילדים קטנים.

<רונית צור: אז אם פה יהיה ארגז חול ויהיו משחקים שמותאמים לגיל, אז שם אנחנו ננסה לתת אתגרים שמתאימים למתבגרים.

<גילה מילר: רואים יותר הנגשה לגיל ההתבגרות, היה שם בוסתן לנוער.

<גילה מילר: שני אלה, מה שאנחנו רואים כאן ברובע ט', לפי הסדר, הוקם 'נתיבים להורות', יותר נכון באזור ב'.

<רונית צור: אני עושה סדר במושגים שלך נראים מוכרים.

<רונית צור: מרכז הורים-ילדים, זה השם הכללי.

<רונית צור: כשאין מספיק תקציב אז עושים משהו קטנצ'יק, קוראים לו 'נתיבים להורות', זה לא משנה את העובדה שכל הפונקציה, לא משנה אם היא משרתת פחות משפחות או יותר משפחות, זה אותו דבר.

<רונית צור: לכן מבחינתנו, כשאני מסתכלת על המערך העירוני, אני מסתכלת על זה שיש בעיר למגזר הכללי שירות מגיל לידה עד גיל 18, במגזר הכללי יש לי שירות מגיל חביון עד גיל 18, אין לי עדיין לגיל הרך, והכול במספרים מאוד מאוד מצומצמים.

<רונית צור: העיר הזו, אם היא יכלה לקבל חמישה מרכזים במגזר הכללי ועוד חמישה במגזר החרדי, זה היה בקלות מתמלא.

<רונית צור: זאת אומרת כל הסיפור של אותו בית, אבל למלא אותו במגזר החרדי, יש לי את אותו בית, אבל אין לי אפשרות למלא אותו מהבוקר עד הערב, כי אין לי מספיק תקציבים על מנת לקחת יותר כוח אדם שייתן לי יותר שירות ליותר אנשים, כי פשוט יש כאן הרבה מאוד אנשים.

<רונית צור: מענה טוב הוא בסופו של דבר מענה שלצערי רוצים לצרוך אותו, כי בסופו של דבר כשאני מסתכלת על זה, ביחס של - - - איציק אחראי גם על החוץ ביתי וגם על השירותים בקהילה, והדבר שחסר מאוד זה תקציבים בתוך הקהילה.

<רונית צור: העיר אשדוד, עוד לפני שהתחלנו את שנת העבודה שלנו, אנחנו בגירעון של מיליון שקל.

<רונית צור: את אומרת אתגרים, זה אתגר ראשוני, כי מבחינתי ככל שאני נותנת יותר שירותים בקהילה יש לי יותר אפשרות לטפל ביותר אנשים על מנת שילדים יהיו בבית שהוא בית שמגן עליהם.

יפעת שאשא ביטון: וזה למרות שהתקציב של השירותים בקהילה הלך וגדל?

<איציק אלישר: זו אחת הרשויות הראשונות שאנחנו נותנים להן רזרבות כשיש לנו.

יפעת שאשא ביטון: שמעת את הסכומים, אתה יכול להתחיל להיערך.

<רונית צור: האמת שאיציק הוא אחד מהמפקחים שהייתי אומרת שמאוד מאוד מחובר לשטח, מאוד מבין את הצרכים.

<רונית צור: אין כאן מנהל כולל שר הרווחה ולהתחלפותם, מה שנקרא, או מנכ"לים, בשש השנים שאני פה הספקתי כבר להכיר את כולם, שלא יודעים, לא מודעים, הם לא יכולים להגיד שהם לא ראו ולא שמעו, כשאיפה שהוא יש קושי.

<רונית צור: אני אומרת את זה כי אני יכולה לדלג בין זה שהייתי 15 שנה במשרד הרווחה לבין זה שאני שש שנים ברשות מקומית, לא השכילו להבין שאולי זה קשה, אבל צריך באומץ לשים יותר תקציבים בקהילה ופחות בחוץ ביתי, נקודה.

<רונית צור: ואי אפשר להגיד לנו, כרשות מקומית, תחליטי כמה את מורידה מהחוץ ביתי אם את רוצה לקבל בקהילה.

<רונית צור: זה לא עובד ככה.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה לא זה במקום זה, שניהם נדרשים.

<רונית צור: ממש ככה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

<גילה מילר: נתקדם למרכז הורים-ילדים.

<גילה מילר: דיברנו על זה שהוא פותח על ידי משרד הרווחה לפני יותר מ-19 שנים, מתוך צורך לפתח מענים חדשים שימנעו את המשכיות המצוקה הבין דורית, אנחנו רואים את הנושא הבין דורי מאוד חזק כאן, ויפעלו לשיפור התפקוד ההורי.

<גילה מילר: זה שירות טיפולי בקהילה, לילדים בסיכון והוריהם.

<גילה מילר: כמה מילים על ילדים בסיכון.

<גילה מילר: הם כאלה החיים במצבים המסכנים אותם ואת משפחתם וסביבתם, וכתוצאה ממצבים אלה נפגעת יכולתם לממש את זכויותיהם האלה על פי האמנה לזכויות האלה.

<גילה מילר: אנחנו רואים מצבים החל מקיום פיזי, בריאות והתפתחות, השתייכות למשפחה, למידה ורכישת מיומנויות, רווחה ובריאות רגשית, השתייכות והשתתפות חברתית.

<גילה מילר: דרך אגב, כל הציורים שאתם רואים כאן, הציור הוא ציור שילד צייר במרכז והם מלאי הבעה כי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, מול מה הוא עומד?

<גילה מילר: אפשר לראות שם כאילו ארון ותלויים שם דברים.

<גילה מילר: אחד הדברים ששמעתי באחת הוועדות, שדרכן מפנים אלינו, זו אמא שלוקחת מהארון של הבת שלה את הג'ינס ולובשת אותו, בלי שום רגישות מה הילדה הזו מרגישה.

<גילה מילר: וראינו, הילדה ישבה בוועדה וראינו את הפנים שלה מול זה שהאמא שלה לא רואה את הצרכים שלה.

<גילה מילר: אנחנו מתמודדים עם כאלה.

<גילה מילר: אתם עוד תראו בסיור ציורים ועבודות של הילדים.

<גילה מילר: זה מה שאמרה רונית לגבי המרכזים שמעוצבים כבית, אבל הרעיון הוא להיות מודל לחיקוי.

<גילה מילר: אנחנו סביבה טיפולית, החל מהקצה הרחוק.

<גילה מילר: אנחנו לפעמים מסתכלים איך הם פוסעים לתחנה ממול.

<גילה מילר: היה לנו ילד, למשל, שהגיע לאשפוז, שחצה ופשוט האבא לא ראה את זה אפילו, לא ראה את החציה המסוכנת של הכביש.

<גילה מילר: אז אנחנו בונים את תכניות הטיפול כחליפה אישית, כי כל משפחה, אין משפחה שדומה לאחרת, ואני אראה בהמשך את בניית התכנית כחליפה אישית, כי באמת צריך להכיר באבחון את הפרופיל האישי של כל אחד שם ולראות איך אנחנו יכולים, במיקוד שאנחנו נותנים לטיפול כאן, לתת מענה בזמן שהוא מאוד קצר יחסית.

<גילה מילר: למשפחות שהן קצה הרצף, בשנה עד שנה וחצי קשה לתת את המענה.

<גילה מילר: מגוון שיטות ההתערבות, גם ניתן לראות, הסיבה שאנחנו עושים את הסיור תמיד בהתחלה, למשפחות למשל, זה שיראו בחדרים.

<גילה מילר: אז פה חדר של מטפלת באמנות ופה יושבת המטפלת בעזרת בעלי חיים והנה הגינון הטיפולי והמטבח הטיפולי.

<גילה מילר: אז ההתערבויות הן גם פרטני, דיאדי זה הורה וילד בדרך כלל, משפחתי, קבוצתי, חווייתי, יצירתי ומה לא?

<גילה מילר: עד הים הגענו.

<גילה מילר: צוות רב מקצועי.

<גילה מילר: אז יש לנו מתחום עבודה סוציאלית כמובן, בדרך כלל הם הקייס מנג'רים, אלה שמחזיקים את הטיפול כי בדרך כלל כל משפחה מקבלת כמה יחידות טיפול בשבוע.

<גילה מילר: אנחנו בודקים את המוטיבציה וגם כשאין מוטיבציה אנחנו יוצרים אותה.

<גילה מילר: ככל שיש יותר מוטיבציה מצליחים לעטוף יותר וכשעוטפים יותר מקבלים יותר בשנה וחצי.

<גילה מילר: מתחום הפסיכולוגיה יש לנו כאן, טיפול באמנות.

<גילה מילר: הנגישות.

<גילה מילר: אנחנו באמת מנסים להיות נגישים.

<גילה מילר: המרכז מאמין ביכולת ההורים לשפר את מצבם, אבל במצבים בלתי אפשריים, באמצעות קבלה בלתי מותנית, פתיחות וכבוד.

<גילה מילר: אלה עקרונות המרכז, ראייה כוללת של הילד, המשפחה והסביבה שלו ומחפשים את מקורות התמיכה.

<גילה מילר: שותפות הילדים והורים בתכנון הטיפול ויישומו, אנחנו אפילו מודדים את עצמנו בזה.

<גילה מילר: תכניות המדידה, יש לנו תיעוד של העברת תכנית הטיפול למשפחה וכמה הם איתנו בעניין.

<גילה מילר: הם חושבים שזה מה שהם צריכים.

<גילה מילר: יש מצבים שאנחנו נשנה את תכנית הטיפול בהתאם למה שהם מבקשים ואז אנחנו שואלים את עצמנו, זה הרצון?

<גילה מילר: זה הצורך?

<גילה מילר: ויש ועדות הערכה אחת לשלושה חודשים כדי לראות אם הטיפול משיג את המטרות, המטרות הן ממוקדות מהתחלה, מיקוד שהוא גם מבחינת הזמן, שנה עד שנה וחצי, למעט יוצאי דופן.

<גילה מילר: אנחנו מבקשים, איציק, את ההארכה מעבר לשנה וחצי.

<גילה מילר: אתם רואים פה ציור.

<רונית צור: את יכולה להעביר אותו עוד פעם, אם את רוצה.

<גילה מילר: ציור משפחה כאוטי.

<גילה מילר: החלום הוא להביא אותם למצב כזה.

<גילה מילר: אחרי 13 שנה שהמרכזים עבדו כבר, הקימו קבוצת למידה ונושא האבחון במרכזי הורים ילדים הוא כבר תורה שקיימת ויצאה בספר הזה, פה אנחנו יכולים לראות את בניית התכנית במרכזי הורים, שהוא בעצם זהה בכל המרכזים ומאוד מעניין שהוא מאוד דומה.

<גילה מילר: עוד לפני שהספר יצא לאור אנחנו עבדנו בדיוק בדרך הזאת.

<גילה מילר: אנחנו מדברים על איסוף הנתונים, אנחנו מגיעים גם לביקורי בית, אנחנו לא בונים תכנית טיפול בלי להגיע לביקור בית, אלא אם כן המשפחה לא מעוניינת בזה.

<גילה מילר: אנחנו מסתכלים על מה גורמי הסיכון לילדים, היחסים במשפחה, הצרכים הטיפוליים.

<גילה מילר: לפעמים יכול להיות מצב שאנחנו נרצה לבנות תכנית טיפול מיטבית, אבל או שאין לי חדר במקביל, או שאני לא מצליחה בשום פנים ואופן לסדר שלושה עובדים במקביל בשעה הזאת שהאמא ושני הילדים שלה צריכים להיות בטיפול.

<גילה מילר: אנחנו מנסים לעשות כמיטב יכולתנו.

<גילה מילר: דיברתי על רצונות המשפחה, היסטוריה טיפולית ויוצאים לדרך עם תכנית טיפול מיטבית שבודקים אותה אחת לשלושה חודשים.

<גילה מילר: הרצון הוא להגיע לשיפור וצמצום מצבי סיכון.

<גילה מילר: החזון היה הוצאת ילדים ממעגל סיכון.

<גילה מילר: חשבו שבסוף שנה וחצי יסגרו את התיק ברווחה, אבל בפועל אנחנו הרבה פעמים מסתפקים בצמצום מצבי סיכון ובהרבה מאוד סיפוק לפעמים כשהשינויים הם מאוד קטנים.

<גילה מילר: יש לנו אמא שמגיעה מחיפה לפה, כי היה ניכור הורי מאוד קשה מצד הילדה, שגדלה עם אבא שלה ובת הזוג, האמא מוכנה להגיע - - - זו אחת הדוגמאות שנתנו מעבר לשנה וחצי, עוד חצי שנה בשביל העניין הזה, ולראות את האמא הזאת פה יושבת, מגיעה ברכבת מחיפה והבת מוכנה לשבת איתה, זה היה משהו - - - זאת הייתה בת שאני לא חשבתי שאנחנו יכולים להכיל אותם עם התיאורים של ההתנהגויות שלה.

<גילה מילר: אז אנחנו מדברים על זה שהמשפחות המופנות הן רב בעייתיות, הן בקצה הרצף, הזמן הנדרש לבניית אמון ארוך ביחס לזמן הנתון לטיפול.

<גילה מילר: כשמגיעה אמא שנפגעה בעצמה מינית ויש השלכות הלאה והיא אומרת אחרי תשעה חודשים, 'קשה לי לבנות אמון' ואז עברו כבר תשעה חודשים ועכשיו אנחנו בסוף השנה וחצי וזה היה - - -

<רונית צור: ועדיין, איפה איציק?

<רונית צור: אנחנו מדברים על סדר גודל של 7,000-8,000 שקל של כל ילד שיוצא בהוצאה חוץ ביתית לעומת השירות כאן, שאם היו ויכולנו להכפיל אותו ולשכפל אותו, שלכאורה יחידה משפחתית תקבל משהו כמו בסביבות 2,000 שקלים, אם אני מכמתת את זה לכסף.

<איציק אלישר: ילד שמסודר בפנימייה פוסט אשפוזית עולה לנו 16,000 שקל.

<רונית צור: אני יודעת, לא רציתי להגיד.

<רונית צור: בכוונה לא רציתי, כי זה כותרת.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת אמא שנפגעה מינית ולא בנתה אמון?

<גילה מילר: היא נפגעה מינית בילדותה.

<גילה מילר: זו דוגמה שהייתה בחדשות ביום שישי שעבר, הבת שלה, כל העיר חיפשה אותה ובראש החדשות של 11:00 אני שומעת שאומרים שמחפשים אותה, את הילדה.

<גילה מילר: הם סיימו פה שנה וחצי ואני שואלת את עצמי אם זה לא היה acting שהושלך מהאמא על הקושי שלה, שסוף סוף בנתה אמון פה, עם העובדת הסוציאלית, והיא יודעת ששנה וחצי הסתיימה ומה?

<גילה מילר: עטיפה כמו שהיא קיבלה, הייתה פה מעטפת, הבן שלה טופל, יש לה ארבעה ילדים?

<רונית צור: יותר.

<גילה מילר: חמישה, אבל אצלנו היו ארבעה.

<גילה מילר: היא קיבלה את המעטפת, היא לקחה הכול, היא באה כמה פעמים בשבוע ואז השנה וחצי הסתיימה ואז הילדה השאירה מכתב התאבדות, אנחנו לא מצליחים לנטוש אותה.

<גילה מילר: אני חודשיים בלי הועדות, אני מחזיקה.

<גילה מילר: בעיקרון, זה ילדים והורים ביחד במעגל, אנחנו מדברים על אמון, אנחנו מדברים על הובלה, אנחנו מדברים על קשר, אנחנו מדברים על לראות אחד את השני, אנחנו יוצרים הרבה גם באמצעים מאוד מאוד - - - ואני אומרת שזה היה - - - העפיפונים שם, זה היה סוף קיץ - - -

<רונית צור: גילה מצטנעת.

<רונית צור: אין דבר כזה לא לחגוג חגים, אין דבר כזה לא לחגוג ימי הולדת, אין דבר כזה לא לעשות כל מה שצריך לעשות בבית רגיל.

<רונית צור: אז מה שעושים בבית רגיל, גילה משתדלת פה עם כל הצוות המקסים.

<רונית צור: באמת מקסים, זה הזמן, תקומו, כולכם.

<רונית צור: אסתר, יעל, בואו, מגיע להם (מחיאות כפיים), סיגל.

<גילה מילר: אני השתדלתי, באמת אני שמחה על זה שאתם פה.

<גילה מילר: כדי שנוכל לארח אתכם, אלה שעות של פעילות, ביקשתי שלא יתקיימו עכשיו טיפולים.

<גילה מילר: יום ראשון זה יום עמוס מאוד אצלנו וזה בסדר גמור - - -

יפעת שאשא ביטון: זה עושה לי ייסורי מצפון, שבגללי עכשיו אין - - -

<רונית צור: אבל זה פולניה, זה יופי.

<רונית צור: אמרתי, בגדול, הקבוצה לא מתבטלת, הדברים קורים תוך כדי, הכול בסדר, לא לדאוג.

<רונית צור: כל מי שצריך לקבל טיפול היום מקבל, אז את יכולה להירגע, דאגנו להם.

<רונית צור: אבל בואו, רק תציגו את עצמכם, כבר דיברנו על מי ועל, אבל זה אתן שנותנות פה את הטיפול.

<גילה מילר: סיגל, זה אותה האמא שלא רוצה לעזוב אותנו.

<גילה מילר: יעל זו נציגת הגיל הרך, כי חלק נמצאים בהשתלמות של טיפול SE, Somatic Experience.

<גילה מילר: אנחנו לא סיפרנו שאנחנו צוות שלומד כל הזמן את הגישות שהן אפ טודייט.

<גילה מילר: מאי.

<רונית צור: לא שומעים אותך.

<רונית צור: מאי, מטפלת - - -

<גילה מילר: מאי מובילה את הקבוצה הזאת.

<גילה מילר: מאי מובילה את הקבוצה הזאת ואת הקבוצה - - -

<רונית צור: אז יש את סיגל, היא עובדת סוציאלית, יש את יעל לידה, היא מטפלת בבעלי חיים, יש את מאי שהיא פסיכולוגית וגם נותנת שעות ואסתר.

<רונית צור: הבית בנוי על אסתר.

<רונית צור: שיהיה ברור.

<גילה מילר: אסתר, אם הבית, תעשה לכם את הסיור, כמו שהיא עושה למשפחות.

יפעת שאשא ביטון: כי היא אמרה משהו ופספסתי.

<רונית צור: את פספסת בעניין שיש משפחות שלא רוצות, התאהבו במקום, טוב להן, הן מרגישות מאוד בטוח מעצם העובדה שהן יודעות שיש כאן החזקה ויש כאן חיבוק וקשה להם להיפרד אחרי שנה וחצי.

<רונית צור: הם כבר רואים במקום הזה בית.

<רונית צור: יש המון בדידות בקרב המשפחות המוחלשות, חלקם ללא קשרים בקהילה, חלקם, עד כמה שהייתי רוצה שיהיו קשרים טובים מבחינת משפחה מורחבת, זה לא כל כך קורה.

<רונית צור: אז פתאום יש להם בית ויש משפחה ויש אוכל.

<גילה מילר: אחת הסבתות אמרה לי שהבן שלה מגדל - - - האמא היא חולת נפש במרוקו, הבן מגדל את שני הילדים והבן הוא לא מאוד, הוא די גבולי, מכל הבחינות, היא גם הייתה מטופלת והיא אמרה לי שכשהיא שמעה בוועדה בזמנו שאני אומרת, אני מסתכלת עליה ואני אומרת 'את מתחילה בשבוע הבא?' אז היא קיבלה, פתאום ניטעה בה תקווה, היא הרגישה לא לבד.

<יעל כהן: אנחנו בגיל הרך סיימנו לא מזמן טיפול באבא, באמת איש בודד לחלוטין, הוא קיבל לחזקתו שניים מהילדים שלו.

<יעל כהן: זה סיפור חיים שיכול לפרנס שתי סדרות טלוויזיה.

<יעל כהן: הוא הגיע לפה ממש באנטי מאוד גדול, כי הוא כבר היה למוד ניסיון של טיפולים ושל כל מיני דברים ובאמת הצלחנו ליצור איתו קשר.

<יעל כהן: הבן שלו חזר אליו אחרי 11 שנה, עבדנו על הקשר ביניהם.

<יעל כהן: הסיבה שסיפרתי את זה, כשהסתיים הטיפול, חודש אחרי הבר מצווה לבן, כל המרכז התגייס והלכנו לבר מצווה ואנחנו היינו היחידים מהמשפחה, כי אין לו מישהו אחר.

<יעל כהן: ואנחנו כן שומרים איתו על קשר.

<רונית צור: בוני באה גם?

<יעל כהן: דרך אגב, הרבה מההצלחה של הטיפול היה - - - הם התחילו עם קאלי, הכלבה שיצאה לפנסיה, והמשיכו עם בוני.

יפעת שאשא ביטון: גם כלבים יוצאים לפנסיה?

<גילה מילר: פנינה היא המטפלת באמנות מאז הקמת המרכז.

<גילה מילר: יש פה שתי דמויות שמלוות את המרכז מהקמתו, אסתר אם הבית ופנינה, המטפלת באמנות, שהחזיקה ככה גם תקופות אחרות.

<רונית צור: התקלנו אותך.

<פנינה: 14 שנה פה.

<פנינה: אני זוכרת שהגיעו המטופלים הראשונים, המשפחה הראשונה.

<פנינה: אני חושבת על איזה דרך המרכז הזה עבר.

<רונית צור: התחלת לספר על המשפחה הראשונה.

<פנינה: המשפחה הראשונה היו זוג הורים לשלוש בנות ואנחנו עוד אף פעם לא טיפלנו, כולנו היינו מוכנים, ישבנו פה, אני זוכרת, ישבנו בשורה וחיכינו שהם ייכנסו והיינו כל כך נרגשים.

<פנינה: לא ידענו בכלל מה זה הדבר הזה, מה אנחנו הולכים לעשות כאן ומאז עברנו הרבה דרך.

<פנינה: הרבה הרבה דרך.

<פנינה: מה אני אגיד?

<פנינה: זו עבודת שליחות, פשוט מאוד, כי הורות זה הדבר הכי הכי זמין, קיים אצל כולם.

<פנינה: אנחנו מקבלים משפחות לא פשוטות ולפעמים אנחנו צריכים לייצר תקווה מאין ולפעמים זה נראה באמת ללא - - - כאילו מאיפה מתחילים ומאיפה מוציאים שביב של תקווה ואנחנו בעצם צריכים להמציא אותה כל פעם מחדש.

<רונית צור: עומר, רצית להגיד משהו.

<עומר אונגר: כן, שאלתם לגבי אתגרים.

<עומר אונגר: עוד פעם על מספרים בעיר הזאת, בסופו של דבר הם קטנים, שזה מה שמדהים.

<עומר אונגר: פעוטות בסיכון, אנחנו מדברים על מעל ל-600 פעוטות בסיכון בשנה, שמתוכם 450 בערך במעונות ועוד 160 בתוך המעונות הרב תכליתיים.

<עומר אונגר: עוד פעם, בעיר גדולה כמו אשדוד רק 160, בדיוק.

<עומר אונגר: מצד אחד זה לא נשמע הרבה, מצד שני זה רק 160 ברב תכליתי.

<עומר אונגר: אנחנו מדברים על מעל 600 ילדים במועדוניות ומסגרות יום לימודים ארוך טיפוליות.

<עומר אונגר: יש את מיל"ה, יש תכניות של החינוך, אנחנו קוראים להם סדרות של מסגרות טיפוליות, שעוד פעם, בעיר כמו אשדוד זה רק 600.

<עומר אונגר: יש לנו תכנית רצף של בעיות התנהגות שזה 12 ילדים, מסגרת שהיא מסגרת - - -

יפעת שאשא ביטון: באמת?

יפעת שאשא ביטון: בתוך מערכת החינוך?

יפעת שאשא ביטון: 12 ילדים?

<רונית צור: זה רק מראה, הצורך קיים, אין לנו תקציב, הקמנו אחד.

<עומר אונגר: זה אחרי צהריים.

<רונית צור: זה אחרי צהריים, במסגרות של הרווחה, זה לא בבוקר.

<עומר אונגר: אם אנחנו מדברים על הקיץ, הנושא של תכניות מוגנות קיץ, אנחנו מדברים על בערך 1,500 ילדים מגיל הרך ועד סוף יסודי, שנמצאים בתוך תכניות הקיץ, בעיקר של החברה העירונית.

<עומר אונגר: מתוך זה בערך שני שליש זה המגזר הכללי ובערך שליש זה המגזר החרדי.

<עומר אונגר: בכלל בגדול אנחנו במגזר החרדי בתהליך של שבע- שמונה שנים של היכרות וכניסה, אבל במיוחד בארבע השנים האחרונות, של הרחבת המענים בתוך המגזר החרדי.

<עומר אונגר: על פניו זה נשמע אולי הרבה 1,500, במגזר הכללי זה בערך כל ילד חמישי שמקבל סבסוד.

<עומר אונגר: מדברים על מחאת הקייטנות, אצלנו משלמים 100 שקל.

<עומר אונגר: אנחנו כשירותים חברתיים מממנים חלק והחברה העירונית חלק וההורה עצמו משלם רק 100 שקל לילד.

יפעת שאשא ביטון: זה על הילדים שבסיכון, אתם מדברים על חתך - - -

<עומר אונגר: בדיוק, כאשר ברור שזה סוג של משפך.

<עומר אונגר: אם אנחנו מדברים על מחזור ב', כי הרי בסופו של דבר ב-25 או ב-26.7 לא נגמר הסיכון, בכל זאת הרוב זה למחזורים הראשונים, גם במחזור שני, שהוא נמשך עד אמצע אוגוסט יש לנו בדרך כלל עוד סדר גודל של בין 60 ל-70 בכל קיץ ויש לנו בין 20 ל-30 שאלה ילדים, רובם בגיל הרך, אבל לא רק, שגם באוגוסט - - - אלה קצה הרצף.

יפעת שאשא ביטון: שנשארים במסגרות האלה גם למחזור השני?

<עומר אונגר: גם הרב תכליתיים, בסביבות ה-10-12 באוגוסט מסתיימים ואנחנו מדברים על סדר גודל של בין 20 ל-30 שאנחנו נמצא להם פתרון.

<עומר אונגר: אם זה אומנה זמנית לתקופה הזאת, אם זה סומכת שתהיה בבית, לא שעתיים, רק בבוקר, אלא שתהיה יחידות זמן.

<רונית צור: כי הסיכון לא הסתיים.

<עומר אונגר: בדיוק, זה לא סיכון, זה סכנה.

<עומר אונגר: אז אני אומר, כל הקיץ עבור כל הילדים האלה זו סכנה.

<עומר אונגר: אם הם כל השנה בסיכון, הקיץ היא התקופה, לא נעים להגיד, המאוד מאוד רגישה.

<רונית צור: דיברנו על העסקת בני נוער וראית שדיברתי עם עומר ואורן, אמרנו שהתקבלה כאן החלטה, שהיא באמת החלטה חברתית.

<רונית צור: לפני שלוש שנים היה 'צוק איתן', אז אמנם קיבלנו את האוקיי מראש העיר והמנכ"ל לקבל שני חופים לבני הנוער בסיכון שלנו, על מנת שישכירו כיסאות ושמשיות.

<רונית צור: אז ב'צוק איתן' קנינו כיסאות ושמשיות, העירייה קנתה ויש לנו תמונות שרואים את הסקאדים על הכיסאות והשמשיות שקנינו, כי לא הצלחנו להפעיל את המיזם.

<רונית צור: בשנה שעברה הפעלנו את המיזם וגם השנה, אני אראה לך את הסרט של בני הנוער שלנו, שעשינו כאן בעיר, שמראה - - - ותיכף אני אספר לך מה ההבדל של מה שקורה השנה.

<רונית צור: (סרטון).

<רונית צור: זה בני הנוער שלנו, עם הכוחות של העיר.

<רונית צור: ב-700 שקלים הסרטנו את הסרט הזה, הוא הפך ויראלי, כמו שהצעירים אומרים, ולמעשה כל העיר מחבקת את זה.

<רונית צור: אז מה שאני אספר לכם, מזל ואלכס ואורן, שנכנס כרגע, שראש העיר קיבל החלטה שאחננו משכירים שמשיה, כיסא ושולחן, כל אחד מהם ב-2 שקלים לתושבי העיר, תושבי חוץ ב-5 שקלים כל אחד מהם, והמזנון הפך להיות בכלל חברתי, כך שמשפחה שתגיע בעיר אשדוד, וגם אם היא לא מהעיר אשדוד, היא יכולה להשכיר כיסא, שמשיה, שולחן וארטיק בפחות מ-10 שקלים.

<רונית צור: המשמעות היא משמעות חברתית אמיתית, גם לתושבי העיר וגם למי שהוא לא תושב העיר.

<רונית צור: הסרט הזה יתוקן, כי זה סרט משנה שעברה, ההחלטה התקבלה היום על ידי ראש העיר.

יפעת שאשא ביטון: הם ילדים מדהימים.

יפעת שאשא ביטון: הם עושים את הסרטון, בלי שום ספק.

<רונית צור: הם מדהימים.

<איציק אלישר: אגב, זה קריטי לילדים שבאים לחופשה מהפנימייה ואין להם תעסוקה והתכנית הזאת בדיוק בול עליהם.

<רונית צור: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: מדהים, ובים.

<רונית צור: אז גם בים וגם חם להם, אז אם חם להם והם עובדים קשה אז הם משתוללים פחות.

<רונית צור: אמרנו, חד משמעית, הרגשנו שהעסקת בני נוער, לפחות זה מה שמפקד התחנה כאן אמר לנו, הורידה את רמת הוונדליזם בעיר.

<רונית צור: דברים נוספים שרצינו להגיד ולחדד.

<רונית צור: אורן, העסקת בני נוער.

<אורן טואל: בעיקרון החברה העירונית, חוץ מהקייטנות, חוץ מהגיל הרך שדיברנו בחלק הראשון שלנו, אנחנו אמונים גם על הנושא של הקייטנות, הנושא של החוגים, הנושא של העסקת בני נוער וגם על הנושא של כל הבילוי והפנאי בחופשים.

<אורן טואל: אז אני לא יודע אם נתנו לך פה את הסקירה - - -

יפעת שאשא ביטון: טרם.

<אורן טואל: אז עשו איזה שהוא סקר עם בני הנוער לגבי אילו האמנים שהם רוצים לראות ומה מעניין אותם מבחינת הבילוי שלהם ואנחנו הגענו לאיזה שהיא תכנית, שבמסגרת התכנית הזאת אנחנו מנגישים פעילויות תרבות, מופעים וסטנד אפ וכדומה לבני הנוער במחיר מאוד סמלי של 10 שקלים במהלך כל הקיץ.

<אורן טואל: אנחנו מדברים על שמונה מופעים, או שמונה פעילויות, מסיבות בריכה וכדומה, כמובן זה נעשה באמצעות תחום הנוער וגם מועצת הנוער, זה החלק הראשון.

<אורן טואל: חוץ מזה, מה שאנחנו עוד עושים, זה הנושא של מה שדיברה פה רונית, העסקת בני הנוער.

<אורן טואל: בשנה שעברה החברה העירונית וגם הרווחה הגיעו לסדר גודל של לדעתי 800 בני נוער שעבדו.

<אורן טואל: בשבוע שעבר, ב-23 בחודש, היה יריד תעסוקה לבני הנוער, אבל הפעם הזו לא רק הגופים העירוניים השתתפו, אלא זה גם פתח את כל המעסיקים הפרטיים, הם יצרו איזה שהוא דוכן והם הצליחו לרשום את כל המעוניינים לעבוד, מעל 1,000 בני נוער.

<אורן טואל: אני מניח שמתוכם אנחנו נעקוב אחרי ההשמה שלהם, זו תכנית כזאת.

יפעת שאשא ביטון: גם תעקבו ששומרים על הזכויות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: זאת פלטפורמה מצוינת גם לשלוט במה קורה שם אחר כך.

<אורן טואל: מבחינת הזכויות בגופים העירוניים זאת לא הבעיה, מכיוון שקבענו 25 שקלים ואנחנו רצים עם זה קדימה.

<אורן טואל: בגופים הפרטיים, אחד מהדוכנים שהיה שם זה היה הנוער העובד והלומד והם חילקו עלון עם כל הזכויות.

<אורן טואל: היה כנס מאוד מאוד גדול ומרשים, זאת פעם ראשונה שעושים את זה בסדר הגודל הזה.

<אורן טואל: בחברה העירונית, כל נושא הקייטנות, מועסקים גם בני נוער - - -

<רונית צור: כולל בית ספר של הקיץ.

<אורן טואל: בוא נלך על הקונבנציונלי.

<אורן טואל: הקונבנציונלי זה מה שאנחנו גדלנו, זה הקייטנות החברתיות.

<אורן טואל: בקייטנות החברתיות בני הנוער מועסקים מלא.

יפעת שאשא ביטון: מד"צים, מש"צים וכאלה?

<רונית צור: כן, ממש ככה.

<אורן טואל: כל מי שיש לו תעודה, זה על מלא.

<אורן טואל: בקייטנה של החופש הגדול, שזה כיתות א'-ב', שם כוח ההדרכה מורכב משניים, או מורות מוסמכות, או פרחי הוראה.

<אורן טואל: ההחלטה העירונית זה 50% מורות ו-50% פרחי הוראה ומד"צים, זאת אומרת אין מצב שבו יהיה פחות מ-50% כוח ההוראה של בני נוער, שזה מאוד משמעותי.

<אורן טואל: בשנה שעברה זה קצת קרטע, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: כי משרד החינוך הגביל את זה ועכשיו הוא פתח עוד קצת ובאמת הרבה מקומות וולונטרית הרחיבו את זה.

<אורן טואל: משרד החינוך נתן 20% ואנחנו הלכנו על 50%.

<אורן טואל: 50% מכוח ההדרכה הוא כוח של נערים.

<אורן טואל: מה שאנחנו חושבים, שזה יגדיל את הנוער להעסקה של סדר גודל של בערך 1,000 בני נוער, שזה פנטסטי.

<אורן טואל: כמו שאמרה לך רונית, שקיבלנו מהצד של המשטרה, ראינו שהוונדליזם והתלונות היו פחותות ביחס לשנים עברו, כך שמבחינה זו נוער מועסק לא מעסיק, אתם מכירים את המשוואה הזו, זה בא לידי ביטוי.

יפעת שאשא ביטון: אני חטפתי עליה לפני כמה חודשים בכנסת, 'זו עבדות להעסיק בני נוער', אבל אני לגמרי איתכם.

יפעת שאשא ביטון: אני נאבקת על ה - - -

<אורן טואל: אז את יכולה לשלוח אותם אלינו.

<רונית צור: תיתני את הדוגמה של אשדוד.

<רונית צור: האמת שהנתונים מוכחים, מספרית.

<רונית צור: אנחנו יכולים להביא לך את הנתונים על ונדליזם, על אלכוהול, על שפיכה, על הכול.

יפעת שאשא ביטון: זה הכול, אבל צריך מסגרות.

<אורן טואל: בנושא של קייטנות, בקייטנות זו פריצת דרך ברמה הארצית.

<אורן טואל: ראש העיר החליט באופן חד משמעי שהוא הולך להנגיש את הקייטנות להורים, ברמה של המחיר.

<אורן טואל: אם המחיר ליום שלם, משעה שבע וחצי עד ארבע וחצי, המחיר הרגיל, בשנה שעברה היה 1,500 שקל, השנה הוא השקיע המון משאבים על מנת שהמחיר יהיה 950 שקלים.

<אורן טואל: יום ארוך.

יפעת שאשא ביטון: אתה עושה קייטנה ב-950 שקלים, משבע וחצי עד ארבע וחצי?

<אורן טואל: כאשר ילדי רווחה, ילדים שמוכרים לרווחה, משלמים 100 שקלים לחלק הראשון של היום ואם הם רוצים יום שלם עוד 150, זאת אומרת הם משלמים 250 שקלים ליום מלא.

<רונית צור: אנחנו מסבסדים את זה ביחד עם משרד הרווחה.

<אורן טואל: זה לארבעה שבועות, זה לגיל הרך.

<אורן טואל: ארבעה שבועות, לא שלושה שבועות.

<אורן טואל: זה ברמה הזאת.

<אורן טואל: על מנת שנבין קצת במספרים, אז בשנה שעברה, אם בשנה שעברה היינו 2,300 ילדים שנרשמו לקייטנה, אני מדבר עד גיל 6, היום אנחנו עומדים על סדר גודל של 2,600.

<אורן טואל: אנחנו יודעים עד השבוע האחרון, השבוע הזה גם עוד יירשמו לנו ואנחנו עכשיו בלחצים, לא יודע אם שמעתם אותי צועק קצת בחוץ.

<רונית צור: טוב שלא שמענו.

<אורן טואל: לא שמעתם, אז יש לנו קצת בעיות בשביל לגייס עובדים, לא פשוט, אבל אני מקווה שאנחנו נעמוד במשימה.

יפעת שאשא ביטון: אתם מעסיקים את הסייעות של הרשות?

<אורן טואל: אנחנו מעסיקים את הסייעות של הרשות במסגרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים שיש לכם זכות.

<אורן טואל: נכון, זה בדיוק מה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: יש לכם זכות, תעמדו על זה, כי ראשי רשויות אחר כך בוכים שאין להם כסף, יש להם כסף, לפי חוקי התקשי"ר, הם ממילא מקבלים שכר על זה, הן אמורות לעבוד, אם לא בגן, אז במקום אחר בעירייה, מיותר לבזבז אותם במקום אחר.

<אורן טואל: בדיוק כך, אנחנו עובדים בדיוק לפי החוקה.

יפעת שאשא ביטון: אני עשיתי את זה בקרית שמונה הרבה שנים.

<אורן טואל: אז אנחנו עובדים לפי החוקה וזה בדיוק מה שאנחנו השנה הולכים לעשות.

<אורן טואל: גם בשנה שעברה עשינו את זה, השנה ביתר שאת.

<אורן טואל: זה מהבחינה של הקייטנות לגנים.

<אורן טואל: הקייטנות של החופש הגדול, רק א'-ב'.

<אורן טואל: ב-א'-ב' המחיר הוא 300 שקלים, לפי האשכול הסוציו אקונומי, ואנחנו מסבסדים שמי שילדי רווחה, כמו רונית, הם ישלמו 100 שקלים במקום 300.

<רונית צור: את מבינה?

<רונית צור: 'כמו רונית'?

<רונית צור: רונית – רווחה.

<רונית צור: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות.

<אורן טואל: נכון, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.

<אורן טואל: מינהל החינוך, מינהל הרווחה והחברה העירונית זה חד הם.

<אורן טואל: לגבי קייטנות חברתיות, ג'-ו', שלושה שבועות.

<אורן טואל: קודם כל המחירים, שלושה שבועות זה 750 שקלים היה לפני ההורדה של ראש העיר, ראש העיר הוריד את זה ל-650 שקלים.

יפעת שאשא ביטון: היום הם משלמים על שלושה שבועות 650 שקלים, ג' עד ו'?

<אורן טואל: כן.

<אורן טואל: קייטנה חברתית משעה שמונה עד ארבע.

יפעת שאשא ביטון: זה פנטסטי.

<רונית צור: היא בהלם.

<רונית צור: זה בסדר, את יכולה להגיד שאת בהלם.

יפעת שאשא ביטון: אני מאושרת, לא בהלם.

יפעת שאשא ביטון: זה רק מוכיח שאפשר.

<רונית צור: זה אפשרי, כי זו עיר גדולה.

<אורן טואל: הפעם הזו גם הוספנו להם שלוש הצגות של ערוץ הילדים.

<אורן טואל: כלומר אפילו שהורדנו את המחיר אנחנו הוספנו עוד קצת.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאפשר, רק נלחמים כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת גם שזה קשה.

<אורן טואל: אנחנו לא קוסמים, זה קשה.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה אפשרי.

יפעת שאשא ביטון: אם היינו פה בשביל מה שקל אז אנחנו לא שווים הרבה, אנחנו פה בשביל להצליח במקומות שקשה.

<אורן טואל: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ברשות המקומית.

יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני אומרת את זה, אבל פשוט זו התחושה של מי ש - - -

<אורן טואל: זה התפקיד שלנו.

<אורן טואל: או לפחות שלי, של טלי, של החבר'ה שלנו.

<אורן טואל: זה התפקיד שלנו, לעשות את הכי טוב ולהתייעל, במינימום תשומות.

<אורן טואל: אני יכול לומר לך, רק בקייטנות החברתיות, נכון לעכשיו יש לנו עלייה של בערך 300 ילדים, אבל עדיין אין את הפיק הגדול.

<אורן טואל: הפיק הגדול יבוא עכשיו, כל ה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אנשים מחכים לרגע האחרון.

<אורן טואל: אז אני מניח שגם פה הוא ייתן את אותותיו.

<אורן טואל: שאלת אותנו לגבי אתגרים, מה מאתגר אותנו, אז לפחות אותי מאתגר ברמה של שיתוף הפעולה עם הרווחה וחבל - - - אני שאלתי אותו לגבי מועדוניות.

<אורן טואל: אנחנו חייבים לפתוח עוד מועדוניות לילדים ואנחנו מבינים שאין תקציב לטובת הסיפור הזה.

<אורן טואל: אומר גם איציק שבכלל יש מגמה לצמצם אותם עוד קצת.

יפעת שאשא ביטון: את המועדוניות של הרווחה?

<איציק אלישר: כן.

<איציק אלישר: עד עכשיו יש כאן כמה מועדוניות שהן כמו צהרונים.

<איציק אלישר: אנחנו רוצים שיותר ילדים בסיכון עם בעיות יותר קשות יקבלו את הטיפול הזה.

<איציק אלישר: לכן צריך לעשות סדר עדיפות.

<איציק אלישר: הכוונה שלנו היא שהמועדוניות יהיו הרבה יותר טיפוליות ו - - -

<רונית צור: איציק, אין לך תקציב למועדוניות טיפוליות, למה אתה מספר את כל הסיפור?

<רונית צור: הסיפור הוא לא רלוונטי.

<רונית צור: אם יהיה תקציב המועדונית תהיה גם עם עובדים סוציאליים, גם עם הצוותים שאנחנו מדברים עליהם, אני לא אצטרך להוזיל חלק מהמועדוניות אבל עדיין להגן על הילדים.

<רונית צור: על זה אין בינינו חילוקי דעות, אני יודעת, לכן אני אומרת - - -

<איציק אלישר: אני יכול להגיד לך משפט אחד?

<איציק אלישר: שאני השגריר שלכם - - -

<רונית צור: אבל, איציק, אז מותר לך להגיד שבאני מאמין המקצועי אנחנו מאמינים שבעיר כמו אשדוד צריך להיות תקצוב יותר הגון למסגרות בתוך הקהילה.

<אורן טואל: אי אפשר שרק 100 ילדים יקבלו תקצוב.

<רונית צור: זה לא הגיוני.

יפעת שאשא ביטון: רק 100 ילדים - - -

<רונית צור: מתוך 10,000 ילדים בסיכון.

<איציק אלישר: משרד הרווחה, כשהוא בא למחוז, אני אמרתי לו, בלי בושה, הוא צריך לבוא אלינו עוד שבועיים עוד פעם, שהקריטריונים שהמשרד מתווה הם לא תמיד מעוגנים במציאות, נקודה.

<עומר אונגר: יש מועדוניות משותפות, חינוך ורווחה, יש ארבע כאלה בעיר, 60 ילדים.

<אורן טואל: עוד אתגר, אני לא הכנתי את טלי, ראש התחום של הגיל הרך, זה בנושא של הסייעות.

<אורן טואל: אני יודע שיש, גם במגזר הפרטי, דרך ויצ"ו, נעמ"ת וכדומה, הם לא מצליחים לגייס סייעות לאור המחיר שהם נותנים להם, כי המחיר הוא נמוך.

יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על לידה עד 3.

<אורן טואל: נכון.

<אורן טואל: ברגע שהמחיר הוא נמוך אז אתה יכול לשלם איקס כסף לאותן סייעות.

<אורן טואל: ברגע שאתה יכול לשלם רק איקס כסף ולא מספיק אז אתה לא מצליח לגייס, ואם אתה מגייס אתה לא מגייס את הבנות היותר טובות, נקרא לזה בלשון המעטה.

<אורן טואל: זה קשה, זה מורכב, אבל זה משחק סכום אפס, זה או שמתקצבים - - -

יפעת שאשא ביטון: זה הביצה והתרנגולת.

יפעת שאשא ביטון: כמה אתם משלמים לסייעת?

<אורן טואל: אנחנו היום משלמים לפי, נקרא לזה חוקת העבודה בסייעת בעירייה.

<אורן טואל: אנחנו משלמים בדיוק לפי הסייעת בעירייה, שזה גם לא משהו, הבעיה היא שאתה לא מצליח לגייס, איך שתהפוך את זה.

<איציק אלישר: לנו יש במשרד הרווחה תכנית יפהפייה של שילוב ילדים חריגים למעונות יום ולמשפחתונים.

<איציק אלישר: יש ילדים שיש להם מחלות, יש ילדים עם תסמונת דאון, אנחנו מאוד רוצים לעודד אותם להיכנס למסגרות רגילות ואני אחראי על הוועדה במשרד, אנחנו מאשרים סייעות למעונות ולמשפחתונים.

<איציק אלישר: אלא מה?

<איציק אלישר: נגיד משלמים לכל חברה 50 שקל, חצי מזה לוקחת החברה, זאת אומרת העלות של החברה שמעסיקה את הסייעות, זה גם ביטוח וכו' וכו', הם לוקחים 50%.

יפעת שאשא ביטון: למה אתם מעסיקים דרך חברות?

<אורן טואל: זו הבניה בעייתית של משרד הרווחה, לא שלנו.

יפעת שאשא ביטון: תציפו את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה כמו הסיפור עם מרמנט, אומרים שתקציבי החינוך בשמים, ברור שהם בשמים, אלה לוקחים 70% והחינוך מקבל 30%.

<אורן טואל: אצלנו אין דבר כזה.

<אורן טואל: אצלנו, לפחות בחברה העירונית, זה לא קיים, כי אנחנו גוף עירוני, אם אנחנו לוקחים תקורות אז זה תקורות של 5%, לא מעבר.

<איציק אלישר: מה אני אעשה?

<איציק אלישר: לפעמים אני מאשר להם שעות משמותר לי.

<אורן טואל: אלה האתגרים שאנחנו מתמודדים איתם, אבל אני רוצה לומר שהעיר אשדוד וראש העיר מוביל את העסק בצורה ששלושת המינהלים, גם מינהל רווחה, מינהל חינוך והחברה העירונית, שנותנים את הפתרונות, הם נותנים פתרונות שהם יוצאי דופן, אין כמעט לזה אח ורע במדינה.

<רונית צור: הוא ראש עיר כבר שבע שנים, קדנציה שנייה שלו.

<אורן טואל: כן, קדנציה שנייה שלו.

<אורן טואל: אני יכול לומר עוד דבר אחד, שהוא חוזקה גם בתוך החברה וגם, אני חושב, בתוך העיר, זה שהנוער שלנו הוא נוער מאוד פעיל, כלומר זה נוער פעיל ברמה של לא רק מועצת נוער, אפשר לראות את זה גם ברמה של השתתפות בחוגים, גם אחוזי המתנדבים, אפשר לראות את זה באחוזי המשתתפים בתנועות הנוער ובארגוני הנוער.

<אורן טואל: כלומר הנוער פה בעיר מאוד פעיל ואנחנו מאוד משתפים אותם כי אנחנו רוצים שאנחנו נדבר איתם באותה שפה.

<אורן טואל: לכן הם גם חלק מהשולחן העגול של הנוער והם גם חלק מקבלת ההחלטות.

<אורן טואל: פורום מנכ"ל שמדבר על הנוער, יש פה את יושב ראש מועצת הנוער, מנחה, ראש תחום הנוער, מזל.

<אורן טואל: זאת אומרת שאנחנו מדברים איתם באותה - - -

<רונית צור: משתדלים.

<אורן טואל: כן, משתדלים, לא מה שהיה לפני כן, שהיינו מתנתקים, הדור של ההורים יודע מה טוב לילדים.

יפעת שאשא ביטון: כן, מדברים עליהם במקום לדבר איתם.

<אורן טואל: כן, בדיוק, אז אנחנו מדברים איתם.

<אורן טואל: זה מאוד חשוב לדעת גם את החוזקה הזו.

יפעת שאשא ביטון: הם נבחרים לפי צבע העיניים?

יפעת שאשא ביטון: איך זה עובד?

אלכס מילר: לא, יש את רון, הוא מאזן אותנו.

<רונית צור: יש הכול.

אלכס מילר: אנחנו נוסיף כמה מילים מנקודת המבט של הנוער.

<ליזה קבלקין: אני המזכ"לית, אני מחליפה את טלי, היו"ר, היא לא יכלה היום להגיע.

<ליזה קבלקין: מבחינת הנוער, במועצה לפחות אנחנו מנסים כמה שיותר, כך שכל הנוער ייוצג, אם זה מתנועות נוער, אם זה מארגונים, אם זה מבתי הספר.

<ליזה קבלקין: הוזכר לפני זה יריד התעסוקה שעשינו יחד עם העירייה בשבוע שעבר, הגיעו אליו באמת כמעט כ-1,000 בני נוער, הנושא כבר הוזכר, לא צריך לדבר על זה.

<ליזה קבלקין: כל אירועי הקיץ שעבדנו עליהם, השקענו בסקר והפצנו וחיפשנו כמה שיותר תשובות מבני נוער בשביל להבין מה הם רוצים, מה הם מחפשים, גם בשביל עבודות - - -

אלכס מילר: סליחה שאני נכנס באמצע.

אלכס מילר: אני חושב שהייתה שנה ראשונה שבה הנוער, משימת ההוכחה הייתה עליו, להביא את צרכי ומאוויי הנוער לשולחן מקבלי ההחלטות והם עשו את זה גם בפעם הראשונה וגם בפעמים הבאות טוב מאוד וזה באמת נתן תחושה שכשהנוער מצביע מה כדאי ועושים את זה אז מרגישים את ההצלחה.

אלכס מילר: באשדוד אנחנו מרגישים דלתות פתוחות.

אלכס מילר: יריד התעסוקה, שעמדו סביב היו"רית שלנו כל מנהלי המחלקות ושאלו אותה 'מה עוד צריך לשפר?' זה היה מחזה שהיה כיף לראות.

אלכס מילר: בעניין התעסוקה, אני חושב שאשדוד פותחת פה שיאים, בעיקר ברמת ההעסקה העירונית וגם משרד התעשייה ומסחר שהביא מעסיקים פרטיים.

אלכס מילר: כן יש בעיה ארצית של העסקת נוער, הביקוש הרבה יותר גדול מהיצע בכל מובן ובכל דרך ואנחנו בכל קיץ נשארים עם כמויות בני נוער, ורואים את זה גם בערים אחרות, שכמויות מאוד גדולות של בני נוער לא מצליחים למצוא תעסוקה.

אלכס מילר: אנחנו מנסים ברמה הארצית לפתח איזה משהו, אולי איזה שהוא תו תקן להעסקת בני נוער שיקדם את זה ולא ימנע ממעסיקים.

אלכס מילר: ליזה פה הזכירה ייצוג, אנחנו לא מייצגים רק על פי תקנון של מועצות התלמידים והנוער, אנחנו אוספים נציגויות מבית רשת, תכנית לשילוב נוער עם מוגבלויות לחברה, לק"ש, לקויי שמיעה, ומכל המרכזים האפשריים וגם נוער בסיכון, ואנחנו תמיד מחפשים אתגרים.

אלכס מילר: כרגע, בגלל ההיענות הגדולה בקיץ, גם של העירייה וגם של הנוער, אנחנו חושבים שצריך להמשיך את זה לא רק בקיץ, אלא גם בהמשך, וגם מרכזים שהם רק לנוער ולא רק עם אמא ואבא, אנחנו הולכים להיכנס בזה חזק השנה.

יפעת שאשא ביטון: אתם למעשה מדברים על מופעים וההתארגנות שלכם לקיץ, אבל מעבר לזה יש פעילות נוער נוספת?

אלכס מילר: מטורפת.

אלכס מילר: אנחנו מיוצגים הרי גם מתנועות נוער, חוץ מהתיכונים אנחנו מיוצגים גם דרך תנועות הנוער וארגוני הנוער.

אלכס מילר: כלומר עצם העובדה שיש לנו פה תנועות מאוד גדולות, אנחנו לא לוקחים שלושה נציגים מתנועת הצופים, אלא אנחנו צריכים לקחת מכל שבט שלושה נציגים בגלל שהשטח הוא מאוד מאוד גדול.

יפעת שאשא ביטון: כמה בני נוער שותפים בתנועות וארגוני נוער?

אלכס מילר: נראה לי שמזל תענה על זה.

<אורן טואל: 28.5%.

יפעת שאשא ביטון: מסך כל בני הנוער בעיר?

<אורן טואל: בעיר, מכיתה ד' עד כיתה ט'.

<רונית צור: שוב, אורן, צריך לעשות הפרדה בין מגזר כללי למגזר החרדי, ששם יש השתתפות של בני נוער - - - חשוב לחדד את זה.

<רונית צור: בקרב המגזר החרדי, זה לא שלא מתקיימת פעילות נוער ופעילות בכלל, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יש להם את המסגרות שלהם.

<רונית צור: זה מסגרות שלהם והתייחסות אחרת וזה משהו אחר.

<רונית צור: חלק בישיבה קטנה וישיבה גדולה, זו תרבות אחרת וגם אליה אנחנו מתחברים.

<מזל שאלתיאל: קודם כל אני יושבת ומתענגת רק מלשמוע את החבר'ה, כי אלכס בעצמו הוא בוגר מועצת נוער, כשאני הייתי המדריכה.

<מזל שאלתיאל: אני אגיד באמת לשבחה של העיר הזאת זה שיתוף פעולה חוצה משרדים וחוצה בעלי תפקידים, שעניינם של הנוער הוא עניינם של כולם.

<מזל שאלתיאל: פשוט כך, כולם נרתמו להבין איך הקיץ הזה הופך להיות משמעותי לבני הנוער.

<מזל שאלתיאל: זה ממפקד המשטרה ועד לאחרון המדריכים באחד מהארגונים של הנוער, כולם דואגים להעסיק את בני הנוער בקיץ ולהעסיק לא רק בשכר.

<מזל שאלתיאל: כלומר לא שאנחנו רוצים בהתנדבות, אלא להעסיק אותם גם בתרבות הפנאי שלהם, כי הם הופכים את היום והלילה, אז אנחנו מנסים אפילו להנגיש פעילות בשעות הלילה, למרות שאומרים לנו שהילדים צריכים לישון בלילה, אבל הם לא, אז יש לנו את ה -- -

יפעת שאשא ביטון: והם יהיו שם, איתך או בלעדייך.

יפעת שאשא ביטון: כשאני הייתי בכפר ורדים עשינו פעילות שקראנו לה ציפורי לילה, התחלנו את הפעילות של בני הנוער בשמונה, שנה אחר כך בתשע, עד שלוש-ארבע לפנות בוקר, כי היה ברור לנו שאם אנחנו לאנהיה איתם הם יהיו לבד.

<מזל שאלתיאל: אנחנו עושים את ציפורי לילה, הם קוראים לזה מחצלות בלילה, וגם עמותת עלם יושבת אצלנו ונותנת את המענים בשעות הלילה.

<מזל שאלתיאל: אני חושבת שאשדוד היא ראש חץ שמוביל מאוד בתחום מנהיגות הנוער.

<מזל שאלתיאל: מנהיגות המד"צים זה דבר שלדעתי אין לו אח ורע ברמה הארצית, שמובילה בחוסן הקהילתי שלה את הקהילה.

<מזל שאלתיאל: אנחנו פועלים בחירום כמו בימי שגרה.

<מזל שאלתיאל: את היית צריכה לראות את הנוער הזה, חיכינו שההורים יחתמו על זה שהנוער רשאי להתנדב בעתות מצוקה, אבל לפני שאנחנו פנינו לנוער הנוער פקד את כל המקומות והפעיל, הפעלת המקלטים, למשל, ברמה העירונית ואת כל תומך המשרדים למיניהם בהפעלת הילדים בעלי הצרכים המיוחדים.

<מזל שאלתיאל: אני חושבת שזה הזמן הראוי באמת לאמוד את תרומתם של הנוער לקהילה, לא רק כי המנכ"ל אישר לשלם להם מעל שכר המינימום.

<מזל שאלתיאל: אני חושבת שזאת הייתה ההוקרה על תרומתם של הנוער בימי שגרה ובימי חול, כי במשך כל השנה הם מתנדבים.

<מזל שאלתיאל: אז הזמן היחידי באמת לפרגן להם זה הקיץ.

<עומר אונגר: רצף השירותים בקיץ, עוד פעם, אלפי בני נוער, כמעט כל נער רביעי בעיר הזאת יוצא למחנות קיץ של תנועות הנוער, אז במספרים הם המון, בפרופורציות זה המון.

<עומר אונגר: ויש גם את הנוער בסיכון או הנוער שנמצא בפארקים או נמצא ברחובות, ומזל ציינה, יש פה גם את עמותת עלם, יש פה יחידת איתור שמשלבת גורמים מסוימים בהובלה של ה - - -

<רונית צור: את מכירה את יחידת האיתור?

<רונית צור: שמעת עליה?

<עומר אונגר: יש סיירת הורים מאוד מאוד חזקה וגם מעבר לכל הפעילות הפורמלית עדיין אנחנו, לצערנו, זו המציאות, נמצאים ברחובות ובלילות, במיוחד בחודשי הקיץ.

יפעת שאשא ביטון: אבל הילדים שם, אין לך בררה.

<רונית צור: בדיוק, אבל בגלל שזו עיר גדולה ואין לנו מספיק משאבים, אז כמו שאורן אמר ומזל ציינה, אנחנו צריכים שניידת עלם, אם היא נמצאת ברובע מסוים, שיחידת האיתור תהיה ברובע אחרת וסיירת הורים ב - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, ברור.

<רונית צור: כי אנחנו לא נצליח, אנחנו צריכים חמש ניידות עלם ועוד שתי יחידות איתור.

<רונית צור: זאת אומרת הכול אפשר להכפיל ולא נצליח לכסות את כל - - - זו בהחלט עיר ענקית, כמו שאמרת, לא הגענו לאיזה שכונה.

<עומר אונגר: והים.

<עומר אונגר: אגב, בשנה שעברה הייתה פה תופעה שחשבנו שנסגור להם את הפארקים בשעה מסוימת, אבל בני הנוער זה כמו מים בצנרת, סליחה, הם ימצאו את המקום החלש, אז הם הלכו לכיוון הים.

<עומר אונגר: הבעיות בים ורמת הסיכון בים היא מטורפת, כי כניסה למים - - - בקיצור, אנחנו חייבים להיות נוכחים.

<עומר אונגר: אנחנו, כעולם המבוגרים, חייבים להיות נוכחים, אנחנו מוכרחים שיתוף פעולה, עוד פעם, עם כל הגורמים בעיר.

יפעת שאשא ביטון: זה המפתח.

<עומר אונגר: הייתם קודם ברשות העירונית להתמכרויות.

<עומר אונגר: אני אומר, זה שיתוף פעולה באמת של כל השירותים בעיר.

יפעת שאשא ביטון: יפה, טוב לשמוע.

<אילנה שמלה ללום: אפשר לתת סקירה גם מה נעשה בבריאות?

<רונית צור: בתחום של ילדים בסיכון?

<אילנה שמלה ללום: לא רק, ילדים ונוער.

<רונית צור: מחלקת הבריאות, אילנה נמצאת במינהל לשירותים חברתיים.

<רונית צור: אני בלחץ מראש העיר, אני מתנצלת, אילנה, תמשיכי.

<רונית צור: אני מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<אילנה שמלה ללום: חבל שטלי ואורן הלכו, אבל אנחנו בתחום הבריאות, בהיבט של הילדים ונוער, נכנסנו בשנה שעברה לכל הנושא של תזונת ילדים, שינינו במעונות.

<אילנה שמלה ללום: התחלנו קודם כל עם הקייטנות, אצלנו אין קייטנת שוקו ולחמנייה, אצלנו יש ארוחות עשר בריאות.

יפעת שאשא ביטון: הרסתם את כל הכיף של הקייטנה.

<אילנה שמלה ללום: ממש לא.

<אילנה שמלה ללום: הילדים עושים את הבישולים לעצמם, שזו עוד חוויה ומשהו חדש שהילדים חוו.

<אילנה שמלה ללום: בני הנוער אצלנו היו שותפים לכל הנושא של שתיית מים, קמפיין שתיית מים, בני הנוער בסיכון, הם היו המובילים את כל הקמפיין שהיה לנו, אנחנו כבר שנה רביעית.

<קריאה: אפילו את הבקבוקים היא עטפה בתמונות של הנוער האשדודי.

<אילנה שמלה ללום: כן, צילמנו נוער אשדודי ומיתגנו את כל ה - - - ואת בקבוקי המים שאנחנו מחלקים.

<אילנה שמלה ללום: בנוסף, פרויקט יפהפה של נוער בסיכון ונערות בסיכון שאנחנו עושים.

<אילנה שמלה ללום: נוער בסיכון, אנחנו הצמדנו לו מדריכי כושר.

<אילנה שמלה ללום: התחלנו עם נוער בסיכון, נוער בסיכון מקבל במשך חמישה חודשים מאמן כושר מעבר לשעות הלימוד, הוא בא כמעט שלוש שעות בשבוע, שעה וחצי כל פעם, ומאמן אותם.

<אילנה שמלה ללום: השיא הוא השתתפות שלהם במרתון ירושלים ותל אביב, מקצה של 5 קילומטרים.

<אילנה שמלה ללום: זה היה מרגש.

<עומר אונגר: אני חייב להפריע לך.

<עומר אונגר: זו הייתה קבוצה של נוער חרדי.

<עומר אונגר: הנוער החרדי, אמרו ניתוק, אז פה במגזר החרדי הוא עוד פחות מאשר המגזר הכללי.

<עומר אונגר: הרבה הולכים ורצים, במגזר החרדי זה פחות.

<עומר אונגר: באחד האירועים האחרונים, אירועי הלילה בבאר שבע, הייתה קבוצה של הנוער החרדי, שזה מישהו, אותם שניים שהצליחו לחבור לנוער הזה, שני מורים צעירים מוכשרים בטירוף הצליחו לתת את הדרייב הזה של הכושר הגופני.

<עומר אונגר: עוד פעם, זה זר לגמרי לעולם שבו הם גדלו ו - - -

<אילנה שמלה ללום: והם חונכים את החינוך המיוחד, את התיכוניסטים בחינוך המיוחד.

<אילנה שמלה ללום: הצלחנו בעקבות הפרויקט הזה, אל"ף, יש שם מקרים מאוד מיוחדים ומאוד מרגשים, אבל אנשים שהיו ממש על סף יציאה ממסגרות חינוך בכלל וכשהם שמעו על הפרויקט, בהתחלה הם היו באים רק לשעה והולכים, במשך חודשיים-שלושה, ואחר כך הם פשוט היו נשארים שעה - - - בסוף השנה מסתבר שכמה ילדים חזרו למסגרת הלימודים.

<אילנה שמלה ללום: זה פרויקט מדהים.

<אילנה שמלה ללום: ועם הנערות בסיכון, אנחנו עושים להן סדנאות דווקא עם דוגמניות, מעין קרת וסמדר גמזי, ומתוך הפנטזיה של להיות בעולם הזוהר - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהן לא רזות מדי, אני לא מכירה את השמות.

<אילנה שמלה ללום: אנחנו עובדים איתן גם על דימוי עצמי וגם על החפצה של הגוף ובסוף התהליך אנחנו מבקשות מהן להצטלם, אנחנו עושים להם יום של צילומים, שהן בוחרות להעביר מסר.

<אילנה שמלה ללום: הפלא ופלא, אנחנו ממש יוצאים כל פעם מרוגשים, אף אחת מהן לא רוצה להצטלם, לא בחשוף, תמיד עם מסר שמושלמות היא לא שם המשחק.

<אילנה שמלה ללום: דברים מדהימים, הם עוברים תהליכים.

<אילנה שמלה ללום: גם עובדת סוציאלית מלווה את התהליך, דברים מדהימים.

<אילנה שמלה ללום: וכמובן הנושא של התזונה, כל המשפחתונים, המועדוניות, קיבלו גם כן היבט אחר של תזונה בריאה ושינוי תזונה שהובלנו ברמה הארצית במהלך של הפיכת התזונה לתזונה מותאמת גיל וכמובן בריאה.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני שמה לב שרק דיברת על אוכל בריא והתחלתי לאכול.

יפעת שאשא ביטון: מהחרדה שלא - - -

<אילנה שמלה ללום: דרך אגב, אחד הדברים שראש העיר, כשהוא התחיל את התפקיד, הוא אמר שבישיבות יהיו רק פירות וירקות, בלי בורקסים ובלי קרואסנים.

יפעת שאשא ביטון: בורקסים אולי לא צריך, מיותר וזה, אבל אני כל הזמן אומרת שחייבים בשיח הזה גם לשמור על איזה שהוא איזון, כי נראה לי שכל העולם עכשיו הולך עם הטרנד הזה של אוכל בריא והתנזרות מכל מיני, אז אני אומרת בסופו של דבר השיח המתנזר הזה - - -

<אילנה שמלה ללום: זה לא מתנזר, זה מאוזן.

יפעת שאשא ביטון: כן, ללמד את הילדים שאפשר מהכול ואפשר במינונים הנכונים וזה בסדר לטעום פעם ככה.

<עומר אונגר: את צודקת, אבל גם במועדוניות שלנו, או בחברה העירונית, בעבר היה אוכל תעשייתי, היה את השניצלים המוכנים וכו', אז היום הכול בבישול ביתי.

<עומר אונגר: יש שניצלים, רק לא השניצל התעשייתי.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה אין שאלה שצריך לעשות שינוי במרכיבי המזון וכו', אבל כל השיח של תכניסו לבתי ספר רק גבינה 9%, שבעיניי דווקא ה-9% לא בריא, גבינה צהובה, כל הפלסטיקים האלה, אני לא מבינה למה הילדים שלנו צריכים, אני כן הייתי מכניסה גבינה כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אלה דברים שאני לא הייתי מקצינה עד כדי כך.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת צריך לחנך את הילדים לצרוך נכון את מה שהעולם מציע.

<אילנה שמלה ללום: דיברת על זכויות הילדים המועסקים.

<אילנה שמלה ללום: אנחנו מעבירים את הסדנה של ג'וב בטוח, שזה גם מדבר על זכויות ובטיחות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: איפה אתם מעבירים?

<אילנה שמלה ללום: בתיכונים.

<אילנה שמלה ללום: אנחנו מקבלים שיתוף פעולה מביטוח לאומי ואנחנו עושים את זה במיוחד במגזרים חלשים, שאנחנו יודעים שגם יכולה להיות - - -

יפעת שאשא ביטון: כולם צריכים לקבל את זה.

יפעת שאשא ביטון: לפי ההנחיה של הוועדה לזכויות הילד גם - - -

<קריאה: משפט סיכום שלך להיום, כמה משפטים על החוויה הבלתי אמצעית.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל כמו שאתם רואים אני עדיין מתפעלת מהכול, מעכלת את הממדים לצד כל התכניות והשלווה שיש מצד כל הגורמים שפגשנו, ממש מהרגע הראשון שנכנסנו ועד עכשיו, כולם מאוד שלווים, המספרים מפוצצים, אבל הכול פה נעשה בצורה מאוד רגועה ומקצועית ואני מוכרחה לומר שמאוד מאוד מאוד התרשמתי.

יפעת שאשא ביטון: לא סתם אמרתי שזה עושה חשק לבוא ולהיות חלק מהמקום הנפלא הזה.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי אתגרים, ניסיתי בכוח, ברור לי שאתם מתמודדים עם אתגרים ביום יום, אבל עושה רושם שלצד זה אתם גם יודעים למצוא את הפתרונות, גם כשמאוד מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: העניין של המועדוניות, זרקו את זה פה לחלל האוויר, יצרו איזה שיח, אני אלמד את מה שקורה כאן.

יפעת שאשא ביטון: דיברתי גם עם רונית צור ואנחנו נראה, איפה שאפשר לסייע ולקדם משהו אז אנחנו בהחלט נעשה את זה בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלא יכולנו להגיע למקום יותר מתאים בנקודת הזמן הזו, לנוכח העבודה שאתם עושים, עם הנוער בכלל, זה נושא שבוועדה לזכויות הילד אנחנו דנים בו כבר מינואר.

יפעת שאשא ביטון: אמרה פה אחת הבנות באחד הסיורים, 'אנחנו לא מחכים לרגע האחרון, אנחנו מטפלים בדברים כבר מחודש מרץ כדי שנהיה ערוכים'.

יפעת שאשא ביטון: כל כך אהבתי את זה, כי גם אנחנו ישבנו בוועדה, זה היה יום שלג, כולם היו בהיסטריית השלג של ירושלים, בסוף לא ירד, אבל כולם היו באווירה ואנחנו ישבנו ודיברנו על הקיץ, כי היה לנו ברור שאם לא נתחיל לעבוד שם אז אנחנו לא נצליח להגיע למה שאנחנו רוצים לנקודת הזמן הזו, ולבוא ולשמוע שגם העירייה מתגייסת וגם אתם מיינדד לנושא וגם יריד התעסוקה וגם ההפצה של זכויות הנוער העובד, אני חושבת שכל זה פשוט פנטסטי וסוגר לי איזה שהוא מעגל של החודשים האחרונים.

יפעת שאשא ביטון: אין לי הרבה מה להגיד חוץ משאם תיזכרו אחרי הביקור במשהו שאתם זקוקים לנו, אז אנחנו עדיין כאן בשבילכם ויש לכם דלת פתוחה לחלוטין.

יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת נפעמת, באמת, זה תענוג של סיור, לבוא ולהתמוגג ולנסוע אחר כך בנחת.

<קריאה: אני מרגישה פספוס שלא עשינו סיור קטן גם בטיפת חלב, את כבר כאן, יש לנו טיפות חלב מדהימות.

יפעת שאשא ביטון: הבטיחה לי, ראש מינהל הגיל הרך, סיגל, היא הבטיחה לי ביקור נוסף.

יפעת שאשא ביטון: היא אמרה 'לא ידעתי שאתם באים, צריך פה יום שלם', אז מי שרוצה אותי לביקור הבא, כי אני אבוא בשמחה, תסמנו ואני אבוא ממש בשמחה רבה.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יפעת שאשא ביטון: תענוג להיות כאן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.