הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 133, 2017-02-15 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני מתכבדת לפתוח את הדיון בנושא איום סגירת מעון רעות לילדים בסיכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שהמילה איום בסימן שאלה – תיכף נפתח את הדיון – לפחות ממסמכים ומשיח שהיה גם עם הרווחה וגם עם אנשים מהעמותה.

יפעת שאשא ביטון: גם חברי לסיעה, חבר הכנסת אלי אלאלוף, אני יודעת שהוא טיפל בנושא בתקופה האחרונה, אבל לא חיכינו לדיון ועדה משותפת משום תחושת החירום שבדיון הזה, ולכן אנחנו מקיימים את זה היום.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא יצטרף, אבל הוא בהחלט מגבה את המהלכים.

יפעת שאשא ביטון: אני אפתח עם נציגי העמותה שיציגו את הבעיה ואני אשמח לדעת מה הסטטוס הנוכחי של המעון, כי ממה שהתרשמתי המעון נסגר הלכה למעשה והילדים כבר התחילו להתפזר במוסדות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: האם מישהו מוכן לתת מידע?

יפעת שאשא ביטון: – בבקשה.

<טלי חלף: בוקר טוב, אני סמנ"כלית מקצועית בארגון אור שלום.

<טלי חלף: בלב כבד ובכאב גדול מאוד מעון רעות עומד להיסגר בסוף החודש הזה.

<טלי חלף: ב-22 לחודש יש אירוע פרידה שאנחנו עושים, שאליו מוזמנים כל בוגרינו ואנשי הצוות המסורים שעבדו במעון הזה לאורך השנים.

<טלי חלף: הגענו לרגע הזה אחרי שנים של מאבקים לקיומו של המקום המופלא הזה.

<טלי חלף: בבדיקה שעשיתי אתמול בערב באתר השמה חכמה של משרד הרווחה ראיתי שאין לו אח ורע בפרופיל הזה ולילדים האלה במדינת ישראל.

<טלי חלף: אני פה בשם הזה.

<טלי חלף: אולי את רעות הנוכחית אנחנו כבר לא יכולים להציל, אבל לפחות שנציל את ילדי ישראל שזקוקים למקום כזה, ונצא מפה היום עם קריאה שנדאג לזה שיהיה מקום זהה כי הוא מתבקש, כי המיוחדות שיש במקום הזה היא ביכולת שלו לטפל בילדים הקשים ביותר שעברו כבר כמה וכמה מסגרות.

<טלי חלף: אני מאוד מודאגת מעתידם.

<טלי חלף: תמונת המצב היום שלמחצית הילדים יש מקום והם כבר בתהליכי קליטה שם, הם עברו ראיונות והם התקבלו.

<טלי חלף: יש עוד שבעה-שמונה ילדים שאנחנו עוד בתהליך אתם.

<טלי חלף: ויש בין שלושה לחמישה ילדים שאנחנו עוד מודאגים לגביהם, ונצטרך לראות יחד עם משרד הרווחה, שמטפל בדבר, ועם הרשויות המקומיות איך אנחנו פותרים גם את ההשמה של הילדים האלה.

<טלי חלף: לשאלתך איך הגענו עד הלום.

<טלי חלף: קודם כול נתחיל בזה שמסגרת של 26-24 ילדים, אין לה היתכנות כלכלית בתעריפים ובתקינה הנדרשים מאתנו.

<טלי חלף: לקחנו לפני כמה חודשים את חברת "דלויט" כדי שהיא תסייע לנו להבין מה אנחנו עושים לא בסדר, איפה אנחנו טועים, איפה אנחנו יכולים לשפר.

<טלי חלף: ולהפתעתנו הגדולה גילינו שרק אם אנחנו לוקחים את התקינה שמשרד הרווחה דורש – ואנחנו נותנים הרבה יותר כמובן – ואת התעריפים שהוא נותן לזה יש סיכוי למקום כזה.

<טלי חלף: ואכן זאת היתה המציאות שלנו במשך שנים.

<טלי חלף: במשך שנים המקום היה בגירעון של כ-600,000 שקל בשנה, שהצלחנו איכשהו לאזן בעזרת גיוס תרומות.

<טלי חלף: הארגון שלנו מגייס תרומות בגובה של 10 מיליון שקל בשנה.

<טלי חלף: הגיעה שיטת המכרזים, שמשרד הרווחה, אין לו פה בחירה, הוא חייב להשתתף בדבר הזה, ושיטת המכרזים יישרה קו עם כל המסגרות הפוסט אשפוזיות, דהיינו, לא משנה איזה סדר גודל הפנימייה שלך, איפה היא ממוקמת, אם היא ממוקמת בניצנה או אם היא ממוקמת בלב ירושלים, כשאתם מבינים שההוצאות אחרות לפחות על שכר דירה, התעריף אותו תעריף.

<טלי חלף: אור שלום נהנתה במשך השנים מתעריף יותר גבוה, בגלל המיוחדות שלה ובגלל פרופיל הילדים שהופנה אליה.

<טלי חלף: אלה ילדים שלא שרדו את המסגרות האחרות.

<טלי חלף: כתוצאה מזה הקטינו את התעריף והגדילו את הגירעון למסגרת הזאת מ-600,000 ליותר ממיליון שקלים, וזה משהו שאנחנו כבר לא יכולים לעמוד בו עם כל הרצון שלנו, בטח ובטח בהינתן מצבנו הכללי.

<טלי חלף: היה משא-ומתן ארוך מאוד עם משרד הרווחה בקיץ שעבר, כשאנחנו מנסים למצוא במקביל קמפוס אחר.

<טלי חלף: זה גם כן משהו שאנחנו מנסים לעשות במשך שנים.

<טלי חלף: יושב לידי מנכ"ל אור שלום לשעבר, והוא יוכל לספר, כי לאורך השנים היו כל מיני דברים שניסינו לדחוף ותמיד הם נפלו מסיבות כאלה ואחרות שלא תלויות בנו.

<טלי חלף: ביקשנו ארכה של עוד שלוש שנים להיות במקום הנוכחי עם התעריפים הישנים, כדי שנוכל להתקיים, הובטח לנו שכך יהיה.

<טלי חלף: כתוצאה מזה אכן פתחנו מחדש את המסגרת, קלטנו ילדים מחדש, השארנו את הצוות שביוני שעבר כבר קיבל מכתבי פיטורים, חתמנו על חוזה שכירות לעוד שלוש שנים ויצאנו לדרך.

<טלי חלף: ואז בנובמבר הודיעו לנו בדרך די מוזרה שלצערם הרב הם לא יכולים לעמוד בהבטחה השלטונית שהובטחה לנו ומקטינים את התעריף רטרואקטיבית לספטמבר.

<טלי חלף: עם הבשורה הזאת לא נותרה לנו ברירה, אלא לקבל את ההחלטה הבלתי נמנעת הזאת, כי זה היה להיכנס לחובות שאנחנו לא יכולים לעמוד בהם.

<טלי חלף: הסגירה המידית נובעת גם מזה שהבנו שמקום שהוא בפרפורי גסיסה כבר מהשנה שעברה לא יכול לשרוד עוד תקופה ארוכה ולטפל באוכלוסייה הכול-כך מורכבת הזאות במצב הזה.

<טלי חלף: אי-אפשר לטפל בילדים שכל חייהם זה חוסר ביטחון, חוסר קביעות וחוסר יציבות במקום כזה.

<טלי חלף: אי-אפשר.

יפעת שאשא ביטון: טלי, אני רוצה לשאול מספר שאלות.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני מוכרחה לומר שלא עד הסוף אני מבינה את הדינמיקה, לפחות לא של השבועיים האחרונים, ואני אומר למה.

יפעת שאשא ביטון: גם בשנה שעברה התערבתי בסוגיית מעון רעות, הגיע אלי צוות מהמעון, כמובן ישר עמדנו על הרגליים והצלחנו להביא לסיכום יחד עם משרד הרווחה ולאפשר לזה להמשיך להתקיים.

יפעת שאשא ביטון: אני מודעת לכל האתגרים והקשיים שהיו, אם כי את בעצמך אומרת, וגם את זה אנחנו יודעים, שהמעון קיבל תעריף מוגדל בגלל הייחודיות ובגלל הרצון לשמור אותו.

יפעת שאשא ביטון: כשלפני שבוע שמעתי את הזעקה, משום מה התרשמתי שאנחנו נמצאים באותה נקודה לבוא ולהציל את המעון, ופתאום שלא כהרגלי בקודש אני הופכת איזה שולחן, ואני מגלה שהמעון בכלל כבר מתפזר, אין פה מה להציל.

יפעת שאשא ביטון: לא הצלחתי להבין את השיח, לא התקשורתי שנוצר, ולא עם חברי הכנסת שנוצר, כי אין פה מה להציל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתכנסים פה פעם אחת כדי להבין את הדינמיקה שנוצרה, כי כמובן הייתי בקשר עם משרד הרווחה – ניתן לנציג שנמצא כאן לדבר ואחר-כך גם לנציגים הנוספים – והבנתי שהיתה הבטחה שלטונית.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיושבים היום בעקבות או בזכות, איך שתרצו לקרוא לזה, הסיפור עם אור שלום, בכלל בוחנים את התעריפים של אותן מסגרות קטנות ומגדילים את התעריף כדי לאפשר את ההיתכנות של המסגרות האלה.

יפעת שאשא ביטון: מצאו לאור שלום מבנה חלופי, ובכך יכלו לחסוך - - -

<טלי חלף: לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע.

יפעת שאשא ביטון: תיכף נברר את הכול.

יפעת שאשא ביטון: פעם אחת כולנו נשב סביב השולחן, לא אני מולכם, אחר-כך רווחה, אחר-כך עוד פעם אתם, ונראה מה באמת קורה פה, כדי שלפחות נוכל ללמוד לפעמים הבאות, ואני מקווה שלא נצטרך להתמודד עם סיטואציות כאלה.

יפעת שאשא ביטון: הוצעה מסגרת, היא יכלה לחסוך לפחות את ה-60,000 שקלים בחודש.

יפעת שאשא ביטון: נתבקשתם להישאר בהבטחה אמיתית, והיא גם כתובה.

יפעת שאשא ביטון: ראיתי שרשורים שהיו לגבי הנושא של תעריף מוגדל, לפחות עד אוגוסט, כדי שלא נצטרך לפזר את הילדים באמצע השנה.

יפעת שאשא ביטון: גם לזה לא נעתרתם.

יפעת שאשא ביטון: הייתי רוצה להבין האם היתה דחיפות כזאת, למרות שיש פה הצעות קונקרטיות, אמיתיות, להמשך תעריף מוגדל עד אוגוסט, כדי שיאפשרו לכם לפחות לסיים את השנה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של המבנה לא בא מצדכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע מה הסיבה שלא הסכמתם לעבור למבנה האחר שהוצע לכם.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היא, או שיש פה קצר בתקשורת, או שיש פה דברים אחרים שעומדים מאחורי זה.

יפעת שאשא ביטון: משהו בשיח הזה, אני מודה, לא פתור לי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מצליחה לפתור את כל השאלות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אם את רוצה להתייחס לנקודות, תתייחסי, ונשמע את נציגי משרד הרווחה.

<טלי חלף: אני אתייחס אחד לאחד.

<טלי חלף: קודם כול אני מסכימה אתך שיש פה משהו בשיח שלא מובן.

<טלי חלף: כמוך גם אני לא מבינה את הדברים עד הסוף.

יפעת שאשא ביטון: הוצע לכם להישאר עד אוגוסט בתעריף מוגדל?

<טלי חלף: רגע, אני אענה אחד לאחד.

<טלי חלף: הוזמנתי לוועדה הזאת, לא יזמתי את הפנייה לכאן.

יפעת שאשא ביטון: אני יזמתי.

<טלי חלף: אור שלום בצורה פורמלית כארגון לא פנה.

<טלי חלף: אני יודעת שיש אנשים ברעות, הורים ומתנדבים, הרבה אנשים שסביב המעון הזה במסירות ובדבקות במטרה פנו לכל מיני במקומות בניסיון להציל את המקום, אבל זה לא פניות פורמליות של הארגון.

<טלי חלף: ואני רוצה לדייק.

יפעת שאשא ביטון: הארגון קיבל החלטה שבכל מקרה סוגרים את המעון, לא משנה עכשיו מה נקבל ומה לא.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני שומעת מהדברים שלך.

<טלי חלף: לא.

<טלי חלף: אלה לא היו המילים שלי.

<טלי חלף: הגבתי לזה שהרגשת שיש פה חירום ואיך אני באה ואומרת שכבר הרכבת יצאה ואי-אפשר לעצור אותה.

<טלי חלף: המבנה שהוצע לנו – הוצע לנו מבנה שלא ראינו אותו ולא התאפשר לנו לראות אלא אם כן אנחנו מתחייבים שאנחנו לוקחים אותו לרעות.

<טלי חלף: אנחנו לא יודעים איך המבנה הזה - - -

יפעת שאשא ביטון: מה, אנחנו ילדים בגן?

יפעת שאשא ביטון: אומרים לכם: תיקחו חתול בשק, בלי שייקחו אתכם לראות?

<טלי חלף: רק מבירורים שעשינו הבנו שנדרשת שם השקעה גדולה.

<טלי חלף: יתרה מזו, המקום הזה מאוכלס ב-16 ילדים, נערים, לא בפרופיל פוסט אשפוזי, יותר גדולים מהילדים שלנו, וכששאלנו מה הולך להיות עם 16 הילדים האלה, הנערים, אמרנו לנו: תצרפו את ילדי רעות לילדים האלה.

<טלי חלף: זה לא רעות.

<טלי חלף: זה לא מתקבל על הדעת.

<טלי חלף: אלה נערים, הם לא באותו גיל.

<טלי חלף: בקיצור, זאת הצעה לא רצינית, ולהצעה לא רצינית אנחנו לא מתייחסים ברצינות.

<טלי חלף: זו לא הצעה רצינית, זה ממש היה לשים עלה תאנה וכל הזמן מנפנפים בו לפנינו.

<טלי חלף: אני אומרת לך: זו לא הצעה רצינית.

<טלי חלף: מישהו חושב שאפשר לצרף את ילדי רעות ל-16 הנערים האלה?

יפעת שאשא ביטון: תיכף נבדוק את הנקודה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: לגבי התקציב, הציעו לכם להישאר עד אוגוסט בתקציב מוגדל כדי לפזר את הילדים בצורה מסודרת לקראת סוף השנה ולא באמצע השנה.

<טלי חלף: השיקול שלנו היה שיקול של טובת הילדים, כפי שאמרתי קודם.

יפעת שאשא ביטון: באמצע שנה?

יפעת שאשא ביטון: טובת הילדים?

<טלי חלף: אם אני שמה את הנזק של אמצע שנה לעומת הנזק של הפעלת מסגרת כשצוות כבר מתחיל ללכת – שוב פעם, אני מזכירה לך שכבר בשנה שעברה היו מכתבי פיטורים ביד, והם יודעים שהם הולכים לאבד את מקום עבודתם, אז אנשים, חלקם אנשים צעירים, חלקם אנשים שנתנו את נשמתם במקום הזה, מתקשים להישאר במקום כזה ולהחזיק, והתחילה כבר זליגה של אנשים, כבר לא היה עם מי להחזיק את הילדים האלה במצב מעורער למשך שבעה חודשים.

<טלי חלף: לדעתנו המקצועית הנזק שייגרם במקום המעורער הזה יותר גדול מאשר עכשיו, באמצע שנה, נכון, עם המחיר של אמצע שנה, מאשר מקום שיהיה בטוח וייתן להם המשכיות.

<טלי חלף: השיקול היה אך ורק ממקום טיפולי.

<טלי חלף: מבחינה כלכלית זה לא שיקול נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה בכל זאת להתעמק ולשאול, לא ממקום שיפוטי, ממקום של ירידה אל תוך העניינים.

יפעת שאשא ביטון: משרד הרווחה מציע תעריף מוגדל עד אוגוסט, על פניו אתם רוצים לסגור בגלל שאין היתכנות כלכלית, בגלל שמאוד מורכב וקשה להחזיק את המעון, לא רק בהקשר של אמצע השנה אלא בכלל לאורך השנים, משרד הרווחה אומר בצורה מאוד-מאוד ברורה: לא רק מעון רעות, כל המסגרות הקטנות הולכות לקבל תקציבים מוגדלים, כדי שהם יוכלו לשרוד - -

<טלי חלף: הוא לא אמר את זה.

יפעת שאשא ביטון: - - אז מאוד יכול להיות שהייתם יכולים למצוא יציבות לאורך זמן, ובכל זאת אתם בוחרים לא לצאת לזה?

<טלי חלף: הוא לא אמר את זה.

<טלי חלף: אני ממש עומדת על זה, הוא לא אמר את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את משרד הרווחה.

<טלי חלף: הוא לא אמר.

<טלי חלף: הוא לא דיבר אף פעם על מסגרות פוסט אשפוזיות.

<טלי חלף: המסגרות הפוסט אשפוזיות לא מדוברות.

<טלי חלף: יושב פה גם נציג - - -

יפעת שאשא ביטון: קיבלתם תקציב מוגדל בסופו של דבר לאורך תקופה ארוכה ואמרו לכם שתמשיכו לקבל תקציב מוגדל.

<אטלי חלף: אמרו לנו עד סוף השנה, ומבחינתם בסוף השנה הם סוגרים את רעות.

<אטלי חלף: אף אחד לא נתן לנו הבטחה מעבר לסוף השנה הזאת, ולא ישבו אתנו לרגע אחד לראות איזה עתיד יש למקום הזה.

<אטלי חלף: אם הייתי יודעת שיש לי הארכה לשלוש שנים נוספות, שבמהלכם אני יכולה להעביר, לבנות קמפוס אחר ולעשות את הדברים כשיש איזה אופק, ואני יכולה להבטיח עתיד, גם לילדים וגם לצוות, זה היה נראה אחרת לגמרי.

<אטלי חלף: זו לא אותה החלטה.

<אטלי חלף: להתקיים עד אוגוסט ולקיים מסגרת שיש לה אופק, זו לא אותה החלטה.

יפעת שאשא ביטון: נשמע את משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: ננסה לפתור את כל סימני השאלה שנמצאים על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: דליה, בבקשה.

<דליה לב שדה: אני אתחיל באופן כללי לגבי התהליך ודניאל ימשיך לגבי התקציבים.

<דליה לב שדה: קודם כול, הסיפור לא מתחיל עכשיו, הסיפור מתחיל כבר לפני יותר מעשר שנים, כשהמסגרת מלכתחילה נבנתה כמסגרת זמנית.

<דליה לב שדה: אור שלום קיבלו אישור זמני להפעלת רעות בתוך קמפוס שנמצא במלחה, מאחר שלא נמצא מבנה חלופי.

<דליה לב שדה: המבנה מלכתחילה לא התאים לצרכים של הילדים וידענו את זה, אבל לא נמצא משהו אחר והתקבל אישור זמני.

<דליה לב שדה: האישור הזמני גרר אותנו במשך העשור האחרון למספר משברים.

<דליה לב שדה: זה לא המשבר הראשון, גם זה חשוב לשים על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: ציינו את זה לפני שהגעת.

<דליה לב שדה: אור שלום, למרות הניסיונות שלהם, אני מבינה שלא הצליחו למצוא לאורך השנים מסגרת חלופית.

<דליה לב שדה: הקמנו מאז לפחות 20 או 25 פנימיות וכולם מצאו מסגרות וכולם מצאו מקומות מתאימים לילדים.

<דליה לב שדה: אור שלום מסיבות שונות לא הצליח למצוא מסגרת, ובכל פעם אנחנו נמצאים על סף משבר.

<דליה לב שדה: אין לנו שום מילה רעה להגיד על הטיפול בילדים, לא מבחינת הצוות הטיפולי ולא מבחינת אור שלום כיצד הוא דאג לכך שהצוות הטיפולי יעשה את העבודה שלו.

<דליה לב שדה: באמת, על איכות הטיפול אנחנו לא מדברים, רק על ההתנהלות והארגון והיכולת לשבת במקום.

<דליה לב שדה: אור שלום, שלא בצדק קיבל תמיד תעריף מוגדל ביחס למסגרות פוסט אשפוזיות אחרות בארץ.

<דליה לב שדה: אף אחד לא קיבל את התעריף הזה.

<דליה לב שדה: למה?

<דליה לב שדה: היסטוריה.

<דליה לב שדה: הם היו הראשונים, הם היו החלוצים.

<דליה לב שדה: ניתן להם תעריף אחר.

<דליה לב שדה: כל שאר המסגרות הפוסט אשפוזיות שורדות, מחזיקות מעמד, זה לא שהן קורסות לנו ולא מצליחות.

<דליה לב שדה: יש יותר מ-1,000 ילדים במסגרות פוסט אשפוזיות בתעריף נמוך יותר - -

<טלי חלף: 100 ילדים לפחות בכל מסגרת.

<דליה לב שדה: - - כולל בתוכן מסגרות קצה שמחזיקים בהן ילדים מורכבים כמו הילדים שנמצאים באור שלום ולפעמים יותר.

<דליה לב שדה: יש לנו מסגרות שהילדים עוד יותר מורכבים, ילדים מתבגרים – באור שלום זה בעיקר ילדים – פגיעה מינית, בעיות קשות מאוד ומצליחים להתקיים בתעריף.

<דליה לב שדה: חוץ מזה שאנחנו כבר מקיימים תקופה ארוכה דיונים גם לשנות את תעריף הפוסט ולנסות למצוא תעריף מותאם לקבוצות שונות בתוך הפוסט.

<דליה לב שדה: גם ראינו שיש ילדים חולי נפש, שזה סיפור אחד, וזה תעריף X כי הם צריכים תשומות אחרות, ויש ילדים עם הפרעות התנהגות קשות והם צריכים תעריף אחר בגלל רמת המוגנות.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי שהוקמה וועדה שהתחילה להיפגש כדי לבחון את התעריפים השונים ולשנות.

<דליה לב שדה: כן.

<דליה לב שדה: זה כבר אחרי עבודה של ועדה אחרת שהוקמה בראשות פרופ' שפירו שגם היא כבר מיקמה לנו פחות או יותר איפה הילדים נמצאים.

<טלי חלף: ב-2011 - - -

<דליה לב שדה: נכון, אבל עכשיו כבר הוקמה ועדה שהיא של בניית המודלים התעריפיים.

<דליה לב שדה: לא ועדה לבחינת האסטרטגיה ולא התפיסה הטיפולית, אלא התעריף.

<דליה לב שדה: עכשיו כמה צריך לשלם עבור כל ילד.

<דליה לב שדה: לא בטוח שנצטרך להוסיף, לא בטוח כמה ולא בטוח עדיין עבור מה.

<דליה לב שדה: על זה עכשיו אנחנו מקיימים את הדיונים, אבל זה לא קשור.

<דליה לב שדה: בכל מקרה, יותר מעשר שנים אור שלום לא הצליח, ובכל פעם עמדנו על אותו משבר, ובכל פעם המשרד נתן חבילת סיוע לאור שלום כדי לשרוד, כי הם בכל פעם מגיעים למשבר כלכלי, כי הם לא מצליחים להתקיים.

<דליה לב שדה: ואנחנו נמצאים בסרט הזה כבר שלוש פעמים.

<דליה לב שדה: הפעם הזאת הגענו למצב שאור שלום החליט על הסגירה.

<דליה לב שדה: מאוד ביקשנו שהסגירה תהיה בסוף שנה.

<דליה לב שדה: אחרי שאור שלום התנגד בתוקף לסגירה בסוף שנה, ביקשנו שלפחות זה יהיה עד פסח, כי רצינו שיהיה משהו טבעי בתהליך של הסגירה ולא איזה תאריך שנופל בצורה ביורוקרטית וחותך באמצע שום דבר - -

יפעת שאשא ביטון: איך יצעקו Crysis אם זה לא יהיה בבום?

<דליה לב שדה: - - אז אמרנו "לפחות פסח", זה מייצר איזו תקופה של פסק זמן מבחינת הילדים, יוצאים לשבועיים של חופש ונוכל להתארגן נכון.

<דליה לב שדה: מחוסר ברירה נאלצנו להתאים את עצמנו למצב הזה, והיום לרוב הילדים – יש לי כאן את הסטטוס העדכני – כבר נמצאו מסגרות המשך, יש ילדים שנמצאים בתהליך של היכרות עם מסגרות המשך.

<דליה לב שדה: ברגע האחרון נוצר לנו פוטנציאל.

<דליה לב שדה: אני מודה, זה היה לפני חודש, הייתי ערב נסיעה לחופשה, הצעתי לאור שלום, ללאה גולן, אפשרות של קמפוס חלופי בירושלים שזו הזדמנות נדירה, באמת נדירה.

<דליה לב שדה: יש לנו ארבע וילות שמוחזקות ברמה שאנחנו חושבים שהיא צריכה להיות מוחזקת.

<דליה לב שדה: שוב, אנחנו לא מתפשרים על איכות הטיפול לילדים.

<דליה לב שדה: אם יש הזנחה, אם יש חוסר יכולת להחזיק, אנחנו מחליפים בעלויות, אנחנו סוגרים מסגרות, כי אנחנו רוצים שיהיה טיפול נכון לילדים, שהילדים יהיו מוחזקים.

<דליה לב שדה: ואז נוצרה שם הזדמנות בגלל מסגרת אחרת שלא הצליחה להרים את המקום.

<דליה לב שדה: מקום שנכון, דורש איזו השקעה פיזית, שיפוצים, במקום הזה, אבל הווילות - - -

יפעת שאשא ביטון: אפשרתם לאור שלום להגיע, לראות?

<דליה לב שדה: אני פשוט זוכרת את זה, כי היתה לי ממש שיחה ארוכה עם לאה, גם טלפונית וגם אחר-כך פגשתי אותה במשרד, בקריה, ביום שהיה לנו דיון.

<דליה לב שדה: הצעתי לה לבוא לראות את המסגרת ולנסות להקים שם.

<דליה לב שדה: יכולנו להקים שם בשתי וילות את רעות ובשתי וילות אחרות את הילדים הטיפוליים, יכולנו למצוא פתרונות, לא היתה בעיה.

<דליה לב שדה: יש שם מקום ל-48 ילדים.

<טלי חלף: אנחנו מסגרת עם בית ספר - - -

<דליה לב שדה: בית ספר היה צריך למצוא.

<דליה לב שדה: הילדים לומדים שם בקהילה.

<דליה לב שדה: נכון, יש בעיה.

<קריאה: זה לא להבין את מהות הטיפול.

<דליה לב שדה: אין בית ספר במקום.

<דליה לב שדה: הבית ספר שנימצא שם זה או בית ספר לחינוך מיוחד שאפשר היה למצוא פתרון, או בית ספר שהיינו יכולים לאשר בשלב הראשון למידה בתוך המסגרת.

<דליה לב שדה: לתהליכים האלה יכולנו למצוא פתרון.

<דליה לב שדה: רוב המסגרות הפוסט אשפוזיות שלנו הן לא עם בית ספר בילד אין, הן לא עם בית ספר בתוך הקמפוס.

<אליהו גמרא: זה מצער מאוד.

<דליה לב שדה: אני לא יודעת.

<דליה לב שדה: יש דעות לכאן ולכאן.

<דליה לב שדה: יש לנו מסגרות מאוד מצליחות, כולל "שבילים", כולל "עציון" - -

<אליהו גמרא: - - -

<דליה לב שדה: - - כולל "אורנים", כולל "ביתנו", ילדים עם מסגרות קצה.

<דליה לב שדה: סליחה, אני אומרת את זה בראייה ארצית.

<דליה לב שדה: שוב אני אומרת.

<דליה לב שדה: יש לי קמפוס שעובד עם בית ספר בפנים.

<דליה לב שדה: "נוה צאלים" עובד עם בית ספר בפנים.

<נעה אטקס: המסיימים שלנו מתקדמים למסגרות שאת מתארת.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, שמענו בקשב רב, אפילו אני השתדלתי לא התפרץ לדברים.

<דליה לב שדה: רוב המסגרות בארץ הן מסגרות שהילדים לומדים בקהילה ומשתלבים בקהילה, ואם צריך לפעמים לשים חונך, אנחנו מוסיפים כוח-אדם לבית ספר.

<דליה לב שדה: זה בית ספר לא רגיל, זה בית ספר לילדים עם הפרעות נפשיות או עם הפרעות התנהגות, בתי ספר מותאמים, וזה אחריות של מערכת החינוך.

<דליה לב שדה: היום משרד החינוך מתנגד בכלל לפתוח בתי ספר בקמפוסים שלנו, של פנימיות.

<דליה לב שדה: הוא אומר: לא, הילדים ילמדו בקהילה.

<דליה לב שדה: יש לנו את כל התמיכה לילדים בקהילה.

<דליה לב שדה: יש ויכוח כן או לא, אבל היה אפשר למצוא.

<דליה לב שדה: בשלב ראשון אפילו להביא מורות פנימה לתוך המסגרת ולמצוא פתרון.

<דליה לב שדה: העניין הוא שבנקודת הזמן הזאת לאה גולן סירבה לראות את המקום.

<דליה לב שדה: היא אמרה במפורש שהתורמת שלה לא יכולה להעביר כספים למסגרת שהיא על שם תורם אחר, ושם יש תורם של הג'וינט, כי המסגרת הזאת נתרמה לג'וינט, ולא הסכימה בשלב הזה לראות.

<דליה לב שדה: אחר-כך שמעתי שהיא שינתה את דעתה, והיא כן רצתה, ואז אמרו לה "בתנאי שזה יהיה לאור שלום", וגם אז לא הוסכם לבוא לראות את המסגרת.

<טלי חלף: לא נכון.

<דליה לב שדה: המסגרת פתוחה.

<דליה לב שדה: אין שום מניעה לראות את המסגרת.

<דליה לב שדה: אני אישית התחייבתי לטלי שתבואו לראות את המסגרת, והיה סירוב לראות את המסגרת, כי היא לא התאימה לכם, כי רציתם לסגור את המסגרת, את רעות.

<דליה לב שדה: עד היום, דרך אגב, האופציה הזאת עומדת פתוחה.

<דליה לב שדה: יש ארגון אחר שעכשיו מעוניין להיכנס למקום הזה.

<דליה לב שדה: אמרנו להם שוב: אתם תקלטו גם חלק מילדי אור שלום וגם את הילדים הטיפוליים, אבל צריך להסדיר את זה כמובן מבחינת תהליך המכרוז.

<דליה לב שדה: המנכ"ל מודע לסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומעים על קבוצת ילדים אחרת, כפי שאומרת טלי.

יפעת שאשא ביטון: גם בגילאים הם שונים.

<דליה לב שדה: אני עוד פעם אגיד: מדובר בשתי וילות נפרדות, ארבע וילות, דו ודו.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת בשתי קבוצות אחרות, כאילו שני ארגונים.

<דליה לב שדה: עם גדר בפנים, עם הפרדה מוחלטת, ואפשר שהילדים הטיפוליים יישארו בשתי הווילות הראשונות, את הילדים של רעות היינו מעבירים לשתי הווילות השניות, שהן פנויות.

<דליה לב שדה: הבניין נטוש, עומד ריק כרגע, מוכן לקליטה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא לקלוט לקבוצה אחת אורגנית שבמקום 26 יהיו 41?

<דליה לב שדה: לא.

<טלי חלף: זה מקום קטן.

<דליה לב שדה: זה לא מתחם קטן, זה מתחם שמיועד ל-48 ילדים.

<דליה לב שדה: הוא לא קטן.

<דליה לב שדה: אתם לא ראיתם אותו, זאת הבעיה.

<דליה לב שדה: דרך אגב, המתחם הזה בסך-הכול מתפקד.

<דניאל שיימס: אמרת שלא ראית אותו.

<טלי חלף: דליה, אני אקרא SMS שלך?

<טלי חלף: כתבת לנו ערב נסיעתך, "אני צריכה לבנות את זה עדיין, זה לא סגור עם המסגרת - - -

<דליה לב שדה: נכון, סגרתי את זה אחר-כך, טלי.

<טלי חלף: אז אי-אפשר היה לראות.

<דליה לב שדה: היה אפשר לראות.

<דליה לב שדה: ביום ששלחתי את ה-SMS, אמרתי ללאה שאני צריכה עוד לסגור.

<דליה לב שדה: אני לא יכולה להביא אתכם בלי שהמסגרת יודעת.

<דליה לב שדה: עדכנתי את הבעלות הקיימת, אמרתי לה שתגיעו.

<דליה לב שדה: הם הסכימו שתגיעו.

<דליה לב שדה: הם אמרו: נראה אחר-כך איך נעבוד ביחד, אם בכלל נעבוד ביחד, אם אתם תיקחו אחריות גם עליהם.

<דליה לב שדה: זה היה ביום הראשון.

<דליה לב שדה: מתי היה תאריך ה-SMS ומתי היתה השיחה עם לאה גולן?

<דליה לב שדה: אז לאה גולן אמרה שהיא לא יכולה לבוא למקום הזה, היא לא מוכנה לבוא לראות את המסגרת, כי יש לה תורם אחר שלא מוכן להיכנס.

<דליה לב שדה: בהתחלה נכון, עד שהשגתי את האישור.

<דליה לב שדה: השגתי מהר מאוד את האישור.

<דליה לב שדה: באותו יום השגתי את האישור.

<דליה לב שדה: זהו, המסגרת פנויה.

<דליה לב שדה: דרך אגב, היתה שם עמותה אחרת, היא באה, ראתה את המקום.

<דליה לב שדה: אין מניעה לעשות סיור במקום, הבעלות היא לא של המסגרת, היא לא של מי שגר שם.

<דליה לב שדה: הבעלות היא של הג'וינט ושלנו.

<דליה לב שדה: אין שום מניעה לבוא לראות, מה עוד ששתי הווילות ריקות.

<דליה לב שדה: היה צריך רק להסדיר את זה טכנית מול המסגרת הקיימת.

<דליה לב שדה: זה הכול.

<דליה לב שדה: המסגרת של רעות במקום הקיים, בכל מקרה לדעתנו צריכה להיסגר.

<דליה לב שדה: לא מתאים להמשיך שם את המסגרת.

יפעת שאשא ביטון: טלי, אני מבינה שאין מה להציל במסגרת של מעון רעות או שאני טועה?

<טלי חלף: בשם טובת הילדים, וזה מה שמעניין אותי.

<טלי חלף: לשני שלישים מהילדים כבר יש מסגרת, כבר עוברים תהליכי פרידה.

<טלי חלף: לטלטל אותם שוב, זה לא נראה לי מוסרי.

יפעת שאשא ביטון: אני שואלת מחמת הספק.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לך שבתחושה האישית שלי ממקום שקמתי ונזעקתי, פשוט נעמדתי על הרגליים, כדי להבין איך עוד פעם מכניסים אותנו למשבר כזה ועוד פעם באמצע שנה, ופתאום אני מגלה שההחלטה כבר גמורה, היו תהליכים, ואולי לא היתה מספיק השתדלות, משני הצדדים, אגב.

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו שגם אתם כבר ויתרתם.

יפעת שאשא ביטון: יש פה דינמיקה של עשר שנים, שלא היה תהליך של מציאת קמפוס וכו'.

יפעת שאשא ביטון: דברים שעמדו על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: על פניו, אם מסתכלים אחורה, זה כאילו תוצאה ידועה מראש, ואני מודה שקצת קשה לי עם זה, כי באתי ממקום אחר לגמרי בהתייחסות שלי לרעות ולצורך להציל את המסגרת ולראות איך אנחנו עושים הכול, לפנים משורת הדין, כשהיא אומרת שלא בצדק.

יפעת שאשא ביטון: לדעתי זה בצדק אולי בגלל שהמסגרת קטנה, אבל באמת לעשות הכול לפנים משורת הדין כדי להחזיק אתכם על הרגליים, ואם אתם לא רוצים להישאר לתמיד, אז לפחות עד סוף השנה, אבל אני מניחה שזה היה חתום וגמור.

<אליהו גמרא: אני פסיכולוג קליני ואני מנהל את מעון רעות.

<אליהו גמרא: אני בתפקידים כאלה ואחרים בשירות ילד ונוער בפנימיות שונות מ-1995 ופסיכולוג מאז שנת 1998, מנהל את המסגרת שלוש שנים וחצי.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר שאין חולק על האיכות ורמת הטיפול שלכם לא רק במסגרת הזאת.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מצטרפת לאמירה הזאת גם לפרוטוקול, אני מכירה את המסגרות גם ממקומות אחרים, אחרת לא הייתי נלחמת כדי לסייע.

<אליהו גמרא: מבחינתי נקודת המוצא לדיון זה שכל הנוכחים כאן ישאלו את עצמם איך קורה שמסגרת כל-כך איכותית, כל-כך מיוחדת שקנתה לה שם בעמל, דם, יזע ודמעות – אני אצטט מפקח ארצי שאומר הלוואי שהייתי בא ומשכפל את רעות לכל הפנימיות של שירות ילד ונוער, את שמעת את הציטוט הזה ממנו בפגישה אצלנו – כל הנוכחים כאן צריכים לשאול את עצמם איך הגענו למצב הזה שפנימייה הזאת נסגרת.

<אליהו גמרא: והיא נסגרת.

<אליהו גמרא: לשאלתך, אין כרגע מציאות שבה אולי מעבר לילדים בודדים, נוכל להמשיך.

<אליהו גמרא: אני אומר מניסיוני, התייעצתי על זה עם עוד אנשי מקצוע.

<אליהו גמרא: ילדים שהנושא שלהם בחיים זה בית, קביעות ויציבות, בנקודת הזמן הזאת אחרי שהם ראו מקומות, עברו ראיונות, כבר יודעים לאן הם עוברים, לא - - -

יפעת שאשא ביטון: לא מיהרתם מדי עם ההחלטה?

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו באתם להעניש את משרד הרווחה ומי שהענשתם בסופו של דבר זה את הילדים.

<אליהו גמרא: קודם כול, זו לא היתה החלטה שלי.

יפעת שאשא ביטון: ככה זה נראה.

<אליהו גמרא: זו לא היתה החלטה שלי.

<אליהו גמרא: היתה פה התייעצות מסוימת ובנסיבות שנוצרו – וכאן היה דילוג אלגנטי, ואני אשמח אם מר שיימס יתייחס אליו, להבטחה שניתנה ושרטרואקטיבית ב-20 בנובמבר מקבלים עליה מייל כבדרך אגב, שינינו לכם סמל תעריף.

<אליהו גמרא: דרך אגב, שינינו לכם.

<אליהו גמרא: שמתם לב?

<אליהו גמרא: זאת היתה ההודעה ב-20 בנובמבר, כשמידית יש דיבורים על זה, הצוות יודע, ומיד משפחות יודעות וכולם יודעים – לא היתה אפשרות להחזיק את זה שמונה חודשים.

<אליהו גמרא: אני מזמין כל אחד ואחת לבוא לראות איך נראה היום מעון רעות.

<אליהו גמרא: אנשים הרואיים, גיבורים יושבים פה, לידי חלק מהעובדים, מחזיקים בשיניים את הילדים כדי שלא יתפרקו.

<אליהו גמרא: אי-אפשר להחזיק מציאות כזאת אחרי המשבר של השנה שעברה.

<אליהו גמרא: חלק מהעובדים עוד היו במשבר של 2011, שהיו להם שימועים ופוטרו, ובשנייה האחרונה השר כחלון עצר את זה.

<אליהו גמרא: זאת המציאות, אי-אפשר היה להחזיק את זה.

<אליהו גמרא: למה הגענו לאן שהגענו?

<אליהו גמרא: אני אשמח לשמוע את ההסברים.

<אליהו גמרא: בכל מקרה, אני לא מכיר את כל שירות ילד ונוער, אני רק רוצה להגיד שלבוא ולדבר על מוסדות כוללניים, שכוללים בית ספר בפנים ומוסדות בחוץ זאת טעות בעיני.

<דליה לב שדה: אתה אומר שכל שאר המסגרות נכשלות?

<אליהו גמרא: לא.

<אליהו גמרא: זה לא מה שאני אומר.

<דליה לב שדה: זה קיים ועובד יפה, ומצליח.

<אליהו גמרא: תרשי לי, זה לא מה שאני אומר.

<אליהו גמרא: יש סוג של ילדים, דליה, שלא יוכלו להחזיק במעבר הזה של הסעה ובית ספר, לא יכולים.

<דליה לב שדה: זה מחזיק בפועל.

<דליה לב שדה: אני אומרת לך שיש מסגרות - -

<אליהו גמרא: לא לסוג הילדים שלנו.

<דליה לב שדה: - - עם אותו סוג ילדים.

<דליה לב שדה: אני יודעת מי הילדים שלך.

<אליהו גמרא: סליחה, זה חוסר הבנה.

<אליהו גמרא: דליה, אני אומר לך שיש ילדים אצלנו שזה פשע אם היינו שמים אותם במסגרת שהם היו צריכים לעבור בית ספר.

<אליהו גמרא: פשע.

<נעה אטקס: יש ילדים שהגיעו אלינו ממסגרות פוסט אשפוזיות, תיתן דוגמאות.

<נעה אטקס: ילדים שהגיעו אלינו אחרי שהם נפלטו ממסגרות פוסט אשפוזיות.

<דליה לב שדה: יש מסגרות פוסט קצה.

<דליה לב שדה: אני מכירה ילד-ילד שם, אני יודעת מי הילדים האלה.

<נעה אטקס: דליה, אתם שולחים אלינו ילדים מוועדות חריגים, ילדים שלא מוצאים להם פתרונות, שנסחבים יותר משנה במרכזי חירום, כי אף מסגרת לא מוכנה לקבל אותם.

<נעה אטקס: תביאו לפה את מנהלי מרכזי החירום.

<נעה אטקס: אנחנו מקבלים ילדים שאף אחד לא הסכים להרים את הכפפה ולהסתכל עליהם - - -

<דליה לב שדה: בגילאים שלכם.

<נעה אטקס: - - - ילדים שהיו מועמדים לאימוץ, והיו ב"רעים" יותר משנה, וחיכו שמישהו יסכים לקבל אותם.

<נעה אטקס: והילדים האלה פתאום חוזרים לחיים ומקבלים פתאום דרכנו משפחות מארחות שמאמצות אותם.

<נעה אטקס: על זה בכלל לא דובר, אנחנו מטפלים, לא בקשר, אנחנו מטפלים בהורים, הורים מגיעים אלינו כל שבוע מכל קצוות הארץ, הם מקבלים טיפול שבועי וליווי וטיפול ביחד עם ההורים.

<נעה אטקס: הילדים האלה - - -

<דליה לב שדה: אין ויכוח, אתם עושים עבודה נהדרת, אמרנו את זה כל הזמן.

<נעה אטקס: אלה דברים שהמסגרות האחרות שהן נפלאות וטובות לא מספקות את זה באינטנסיביות.

<דליה לב שדה: הם מספקים את זה.

<נעה אטקס: הם לא מספקים.

<נעה אטקס: אנחנו מעבירים אותם אחר-כך, אנחנו יודעים.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא רלוונטי.

<דליה לב שדה: נדבר רק על המסגרת שלכם, שהיא מסגרת טובה ועושה עבודה טובה.

<נעה אטקס: יש עשרות ילדים במדינת ישראל שצריכים אותנו, ולכן אנחנו צריכים להישאר.

<נעה אטקס: אנחנו משוכנעים בזה.

<נעה אטקס: יש עשרות ילדים במדינה הזאת שצריכים את המסגרת שלנו - - -

<טלי חלף: מבחינתי לראות את המבנה הזה בשביל לעשות את זה.

<טלי חלף: אני אשמח.

<טלי חלף: אני באמת אשמח שנתחיל לראות איך אנחנו יוצאים מפה עם הבנה שמסגרת כזאת נדרשת ואיך אנחנו מקימים אותה מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אז מה?

יפעת שאשא ביטון: תקימו אותה מחדש?

<אליהו גמרא: יכול להיות.

<אליהו גמרא: יכול להיות שזה יהיה הפתרון, אבל לילדים האלה - - -

יפעת שאשא ביטון: עם הילדים האלה זה כבר גמור.

אורי מקלב: ילדים מסוג כזה, בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא מה מבטיח לי את היציבות בעמותה הזאת בפעם הבאה ולא בכל פעם כשקשה, ואני מבינה את הקושי, אני לרגע לא ממעיטה בקושי, אומרים: שוברים את הכלים ולא משחקים, ומפזרים לי ילדים בחודש מרץ, אפילו לפסח לא מוכנים לחכות.

יפעת שאשא ביטון: זה הקונפליקט פה, בין התמיכה האמיתית והטיפול היוצא מן הכלל שלכם והמקיף שלכם לבין הטיפול במשבר הנוכחי.

<טלי חלף: זה ייתכן, אם נעשה עבודה משמעותית יחד עם משרד הרווחה, הם הפרטנרים שלנו בסופו של דבר, שנבין מי הם הילדים, מה הפרופיל שלהם, מי מתאים באמת למסגרת ספציפית כזאת, מה נדרש בשביל זה, מה התנאים שצריכים להיות, מה התנאים שהם צריכים להתקבל.

<טלי חלף: בעיני זה אפשרי.

<אליהו גמרא: רוב גדול של הילדים שלנו, דליה, לא היה שורד מסגרת שבה אין טיפול כוללני, למשל בית ספר בחוץ.

<אליהו גמרא: בעיני רוב גדול.

<דליה לב שדה: טוב שבעיניך זה ככה.

<דליה לב שדה: אני שמחה שזה מה שאתה חושב על המסגרת שלך, כי גם אני חושבת שהיא טובה, אבל יש לנו גם מסגרות נוספות שמחזיקות ילדים.

<אליהו גמרא: דליה, את באמת חושבת שאין הבדל אם הבית ספר בחוץ או בפנים?

<דליה לב שדה: זה לא לפה.

<דליה לב שדה: אני רק אומרת לך מה קיים בשטח.

<דליה לב שדה: אני פשוט רואה את כל המכלול.

<דליה לב שדה: יש, זה נהדר, וזה עובד טוב.

<אליהו גמרא: אגב, רק מילה אחת לגבי פסח, כי יושבים גם נציגים של משרד החינוך.

<אליהו גמרא: קודם כול היה קשה לשרוד את זה, אבל גם מקצועית לדעתי, מבחינת משרד החינוך, היקלטות של ילד במסגרת, גם בפנימיות, אבל בוודאי במשרד החינוך מפסח והלאה היא על גבול הבלתי אפשרית והיא מאוד קשה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר להגיד לך משהו כאשת חינוך?

יפעת שאשא ביטון: קשקוש.

יפעת שאשא ביטון: קשקוש ביחס לתועלת שיש במעבר כמו שהציגה את זה דליה.

יפעת שאשא ביטון: והיא לא אשת חינוך, אבל במקרה הזה גם אם אנחנו לוקחים את זה באוריינטציה חינוכית, לקחת ילד עד נקודת זמן מסוימת, כשכולם ממילא יוצאים לפסק זמן, ושיחזור למסגרת חדשה, אפשר לקלוט אותו.

יפעת שאשא ביטון: לקלוט אותו באמצע מרץ – מה זה משנה?

יפעת שאשא ביטון: עכשיו הוא ייקלט או בסוף פברואר, הוא ייקלט לפחות מחודש או חודש, לדעתי ב-1 באפריל יוצאים לחופשת פסח.

יפעת שאשא ביטון: זה לא איזה שינוי דרמטי, אבל לא ניכנס לדקויות.

יפעת שאשא ביטון: בתחושה האישית שלי, ואני לא מנסה לייפות את זה, אנחנו מנהלים פה שיח כן ואמיתי, זה נראה כמו שבירת כלים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך מאחים את הכלים האלה מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שאור שלום במהות שלו עושה עבודה נהדרת, לא רק במעון רעות, אלא גם במסגרות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: מאוד יכול להיות שכן יש פתח לנסות ולבנות מסגרת ייחודית מחדש, אבל עם התחייבות, וזה צריך להיות ביניכם לבין משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: למשרד הרווחה הקריאה שלי שרגע לפני שנוצרים משברים כאלה, כדי לא לתת לאף אחד את הפתח לשבור את הכלים, לראות איך אנחנו נותנים את המענה הנכון גם למסגרות קטנות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שלמסגרות קטנות קשה לשרוד, זה לא רק ברווחה, אלא זה בכלל.

<דליה לב שדה: זה לא רק קטנות, אלא קטנות בירושלים או בתל-אביב, ששם אין בכלל מסגרות, כי עלות שכר הדירה היא גבוהה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: למסגרת קטנה קשה לשרוד, וצריך לראות איך נותנים מענים ייחודיים, כי בסופו של דבר הם עושים עבודת קודש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהעלויות למדינה אחר-כך, אם הילדים לא מושמים כמו שצריך ולא מטופלים כמו שצריך, זה יעלה פי כמה וכמה ממה שאנחנו נתקצב את המסגרות האלה ונאפשר להן את ההישרדות, ואני חושבת שיש פה אחריות על שני הצדדים.

<דליה לב שדה: דניאל יכול לתאר את העבודה שנעשית היום מבחינת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה

אורי מקלב: בסופו של דבר גם אם אנחנו כבר נמצאים בתהליך או בסופו של התהליך, אנחנו יוצאים עם הרגשה מאוד לא טובה, שיכול להיות שהסגירה היתה יכולה להימנע אם היתה הידברות יותר טובה בין הרשויות.

אורי מקלב: בסופו של דבר זה נעשה על גב הילדים.

אורי מקלב: אני רוצה להגיד משהו אחד בנושא ההידברות עם ההורים.

אורי מקלב: אני נפגשתי עם ההורים, ואני לא חושב שהיתה התנהלות תקינה.

אורי מקלב: ההורים שנפגשתי אתם לא היו מודעים, חלק מהדברים שהם ידעו, הם ידעו דרך העיתונות או דרך שמועות, לא בקשר עם המוסד, הוא לא עדכן אותם, הם לא ידעו מה עתיד הילדים, אולי אפילו עד היום הם חיו בחוסר הידיעה הזאת שמאוד הדאיגה אותם.

אורי מקלב: אני חושב שגם כשהולכים לסגור מוסד, ההידברות עם ההורים, העדכון של ההורים, צריכים להיות חלק מהתהליך.

אורי מקלב: הם לא ידעו מה העתיד, לא אמרו להם לאן לוקחים אותם, הם לא ידעו אם יקבלו אותם או לא יקבלו אותם, וזה הביא מתח גדול מאוד להורים.

אורי מקלב: אם אנחנו מפיקים לקחים בעניין הזה – אנחנו לא חושבים שסגירת מוסד צריכה להיות באמצע שנה – זה גם חלק מהפקת הלקחים, וזה חלק מהמדד שלנו לניהול תקין, איפה ההורים - - -

יפעת שאשא ביטון: אחריות כוללת על כולם.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה אתך, חבר הכנסת אורי מקלב, וגם אני שמעתי את הקולות.

יפעת שאשא ביטון: גם ציינתי בהתחלה שהדברים לא היו ממש ברורים לי, כי מצד אחד הזעקה שנשמעה היא: תצילו אותנו, שלא יסגרו אותנו, וכשאני באה, אני בכלל שומעת מהעמותה שזה כבר חתום וסגור.

<דניאל שיימס: חלוט.

יפעת שאשא ביטון: אין פה בכלל קריאה להצלה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלכל אחד מהצדדים יש פה הרבה-הרבה מה ללמוד בתהליך הזה, כדי שלא נמצא את עצמנו באותה סיטואציה בעתיד.

<אליהו גמרא: אפשר משפט בנושא הזה?

יפעת שאשא ביטון: נציג הכספים של משרד הרווחה, ואני אחזור אליך למשפט.

<דניאל שיימס: אני תקציבן האגף לשירותים חברתיים.

<דניאל שיימס: מאוד חשוב פה, וזה השתנה תוך כדי הדיון הזה, הסטייט אוף מיינד מאוד עקרוני.

<דניאל שיימס: באנו לפה גם בדיון הקודם על אור שלום בכלל, היתה תחושה של סטייט אוף מיינד שנמצא פה בבעיה, כי אור שלום מטפלים בסוגים שונים של ילדים, וגם בדיון הקודם השחלתי מילה, לא בוועדה, אבל לחנן, וציינתי שצריך להפריד עם אור שלום בין סוגי הילדים שמטפלים.

<דניאל שיימס: יש לנו את האומנה מצד אחד, את המשפחתונים ואת הפוסט.

<דניאל שיימס: כשאנחנו חוזרים ואומרים "מסגרות קטנות", צריך לזכור שהמסגרות הקטנות שמדובר באור שלום מדובר על המשפחתונים, בעוד שפוסט אשפוזי בנוי ל-24 – אגב, זה התפקיד שלי, כשאני עושה את זה, אני בונה תעריף על-פי הדרישה כמובן של הגורם המקצועי, על בסיס של גודל מינימלי, שלפיו אפשר לבנות מרכיבי כוח-אדם – הבסיס במודל הוא 24.

<דניאל שיימס: הוא לא כמו בטיפולי, הוא לא כמו בשיקומי, שמתבססים על עשרות ילדים – יואב מכיר – הבסיס ההיסטורי מבוסס על 24, מלכתחילה מסגרת קטנה, ומשרד הרווחה מכיר כמובן את הבעיות שיש ביתרון לגודל וכו'.

<דניאל שיימס: המסגרת הזאת אושרה במקור ל-40 ילדים.

<דניאל שיימס: במיוחד כשתעריף הוא קו ישר אצלנו, כל ילד בא עם התעריף, ואין כאן עלות פוחתת וכו', ממילא ככל שאתה גדל מ-24 אתה רק מגדיל את הפער לטובת היצרן וכו' וכו'.

<דניאל שיימס: אנחנו מכירים את הגרפים האלה, לא צריך עכשיו להיכנס לזה.

<דניאל שיימס: ממילא לא גדלתם ל-40, כשהמשרד כל הזמן ביקש שתגדלו, רק שהקמפוס לא אפשר את זה.

<דניאל שיימס: היה כאן דיבור על איחוד עם הקמפוס של גולדשמידט עם הקמפוס של רעות, וכך להגיע ל-38-37 ילדים, מה שבוודאי ובוודאי היה מייצר פה איזה פער לטובת המודל.

<דניאל שיימס: אני חוזר ואומר לא מסגרת קטנה, 40 ילדים.

<דניאל שיימס: היה אפשר להחזיק את זה.

<דניאל שיימס: ההיקשרות למסגרת הזאת או לפיזיות של המבנה הזה גרמה לבעיה, וגם הם הודו שהתעריף של שכר הדירה שם היה גבוה.

<דניאל שיימס: משרד הרווחה החריג את המסגרת הזאת, וגם בתעריף של שכר הדירה נתן שם תעריף מוחרג למסגרות קטנות של 12.

<דניאל שיימס: גם לך השתנה הסטייט אוף מיינד כמו שראיתי בישיבה הזאת, ובסטייט אוף מיינד שלנו, כתקציבאים לאור אורות הנאון, כמו שאומרים תמיד, אנחנו יוצאים לשטח ורואים.

<דניאל שיימס: יואב יודע, אתם יודעים.

<דניאל שיימס: אנחנו יוצאים לשטח ורואים לפני שאנחנו יושבים בסופו של דבר מול האקסלים שלנו ומנסים לייצר איזה תעריף.

<דניאל שיימס: אנחנו כן רואים את זה בעיניים, מביאים את זה לידי ביטוי, ואז שואלים את השאלה, מה ההבדל.

<דניאל שיימס: אנחנו רואים את התמונה הכוללת, יש 800, 1,000 ילדים בפוסט אשפוזי שיושבים על תעריף אופטימלי כבר שנים, עובדים ומרוצים, ואור שלום בתעריף גבוה מכולם לאורך זמן, במסגרת קטנה וצועק ועוד ועוד.

<דניאל שיימס: הוא קטן לכאורה כי יש לו אפשרות לגדול בקלות ל-40.

<דניאל שיימס: קחו את הילדים של גולדשמידט.

<דניאל שיימס: באים אלינו המנהלים ואומרים: בואו נמצא פתרון נקודתי, והקמנו עוד, אבל אז בעולם המכרזים אנחנו חייבים לעבוד בשקיפות, אחידות, שוויוניות.

<דניאל שיימס: אני לא יכול לפרסם מכרז בוועדת המכרזים, כשיושב-ראש הוועדה שואל אותי מה התעריף – אני לא יכול לפרסם תעריף שקוראים לו אצלנו במערכות "רעות, אור שלום".

<דניאל שיימס: זו היתה ההיסטוריה.

<דניאל שיימס: אני לא יכול לפרסם דבר כזה, מיד תקום קול צעקה שאני מפלה את כל האחרים.

<דניאל שיימס: אני מפרסם תעריף שאושר בוועדה, שהיא סטטורית, ועדה משותפת עם האוצר וכו'.

<דניאל שיימס: זה מה שקרה שם, כשקמה קול צעקה ניסו במשרד – ואנחנו עושים את זה במקומות אחרים – לייצר פה דלתה זמנית עד שיאוחדו או יימצא קמפוס אחר, או לחילופין יבוא הגורם המקצועי ויגיד: בואו נפתח, כמו שאתה אומר, עם המאפיינים המיוחדים – זה מה שאנחנו עושים הכלכלנים, מוצאים את ההבדלים בסופו של דבר בתהליך – ואומרים: לגבי הקמפוס הספציפי הזה, הילדים הספציפיים האלה, עם המאפיינים המיוחדים האלה – כשלנו כמובן אין אמירה – צריך להוסיף אלמנט שלא קיים בתעריף הרגיל של כל שאר ה-800.

<דניאל שיימס: שם לא היה תהליך כזה, גם במכרז, גם אחרי המכרז, גם בשאלות-תשובות למכרז אמרנו את זה, ניסינו עוד למשוך, לכן התגובה שלנו היתה בנובמבר, למרות שהיישום של המכרז היה צריך להיפתח בספטמבר.

<דניאל שיימס: נעצרו התשלומים.

<דניאל שיימס: הם נעצרו כי המרכב"ה – כולם כפופים למערכות – עצרה תשלומים, כי לא היה סמל מסגרת, לא היה למי לשלם.

<דניאל שיימס: אמרנו: אתם רוצים לקבל כסף – על מה, אנחנו לא מתווכחים, אנחנו לא מתווכחים על התעריף האופטימלי, אנחנו מתווכחים על הדלתה – בכל מחלוקת כספית, קודם כול נזרים מה שאנחנו לא חולקים עליו.

<דניאל שיימס: זה מה שביקשנו לעשות.

<דניאל שיימס: במקביל היינו בישיבות אצל המנכ"ל שלנו, גם אצל המנוח, הקודם, וגם אצל הנוכחי, ותמיד היתה האווירה הזאת: חבר'ה, תמצאו פתרון.

<דניאל שיימס: עם המגבלות של חוק חובת מכרזים יחד עם היועץ המשפטי חיפשנו פתרונות, ולכן היא אומרת, והיתה גם הבטחה כזאת של איריס: חבר'ה, תישארו עד יוני נמצא פתרון, תישארו עד אוגוסט נמצא פתרון.

<דניאל שיימס: חיפשנו ואנחנו עדיין עובדים על זה, וזה בא בהפתעה.

<אליהו גמרא: היתה הבטחה של הגברת איריס פלורנטין שיהיה שינוי תעריפים.

<דניאל שיימס: זה בדיוק מה שהיא ניסתה לעשות עד סוף השנה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: היא עומדת מאחורי זה, היא לא מכחישה את זה.

יפעת שאשא ביטון: היא עומדת מאחורי זה והיא אמרה שזה היה קורה - - -

<אליהו גמרא: לא.

יפעת שאשא ביטון: אל תגיד לי, אני דיברתי אתה.

יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת את זה לפרוטוקול, היא עומדת מאחורי האמירה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: אתם אמרתם שאתם לא מוכנים לחכות.

יפעת שאשא ביטון: אומרת פה טלי וביושר, הסיבה שאנחנו לא רוצים לחכות כי אנחנו לא רוצים להחזיק מערכת מקרטעת בפרפורי גסיסה עד סוף השנה.

<טלי חלף: אחרי שהם חזרו בהם מההבטחה.

<אליהו גמרא: ההבטחה היתה לכל שלוש השנים שעליהן חתמנו חוזה.

<אליהו גמרא: זאת הנקודה שאני רוצה לחדד.

<דניאל שיימס: חוזה השכירות לא יכול להיות המגבלה האפקטיבית בסיפור הזה, חוזה השכירות שלכם, כי זה רק מבנה.

יפעת שאשא ביטון: בתחושה שלי אין פה ניסיון אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: אתם כאילו מנסים לשמר את המצב הקיים ולהתגלגל אתו, כשאומרים לכם: חברים, פעם אחת, הייתם צריכים לגדול במשך עשר שנים, לא גדלתם, לא משנה, ממשיכים לתקצב אתכם, פעם שנייה, אתם צריכים למצוא מבנה.

יפעת שאשא ביטון: לא מצאתם מבנה עשר שנים, מנסים לגשר לכם עם מבנה אחר, גם פה אני לא מרגישה שעושים את כל המאמץ.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, כאילו נכנסתם להתנגשות חזיתית, המשרד מול אור שלום, ומי שנמצא לנו באמצע עכשיו זה הילדים.

יפעת שאשא ביטון: זאת התחושה.

יפעת שאשא ביטון: איך שאני לא מנסה לנתח, זה מה שנמצא פה על השולחן.

<אורלי שביט מימרן: אפשר להציג את משרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: נשמע את יואב, כי הבטחתי, ואחר-כך משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יואב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים בקצרה, כי יש לנו עוד חמש דקות, אז מקסימום נוכל לגנוב עוד חמש דקות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יואב.

<יואב אפלבוים: למי שלא מכיר אני מהל עמותת כפר ילדים ונוער "אהבה", אבל אני משמש בהתנדבות גם כיושב-ראש העמותה לקידום ילדי הרווחה בפנימיות, כשאור שלום היא חברה אצלנו.

<יואב אפלבוים: אני מוכרח לומר שהדיון והוויכוח בין אור שלום למשרד הרווחה הוא דיון חשוב מאוד.

<יואב אפלבוים: אני לא חושב שהוועדה צריכה להתעסק בזה, כי אור שלום כמו פנימיות "שחר", שנסגרו לפני שנה או שנתיים בפרדס חנה, כמו שאני לא יודע מה יקרה עם פנימיית "עציון" בעוד שנה, זה קצה הקרחון של הפעלת הפנימיות בשירות לילד ונוער במשרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: בפנימיות הפוסט אשפוזיות או בכלל?

<יואב אפלבוים: החוברת שמשקפת את הוועדה של שמעון שפירו – ישבתי בוועדה הזאת לפני חמש שנים, שום דבר לא קרה.

<יואב אפלבוים: ועדה לטיפול בילדי קצה – שום דבר לא קרה.

<יואב אפלבוים: אבל החמור מכל הוא שעד היום – דניאל, אני חוזר אליך – אף אחד לא יודע מה הם התעריפים שמשולמים פר ילד בחלוקה לנושאים.

<יואב אפלבוים: אני אסביר באופן מאוד פשוט.

<יואב אפלבוים: אנחנו מקבלים היום תעריף, פלוס סל מלא לכל ילד.

<יואב אפלבוים: אנחנו לא יודעים על מה המשרד משלם ועל מה המשרד לא משלם.

<יואב אפלבוים: פנינו עשרות פעמים וביקשנו קודם כול לסדר את אור שלום, נסדר אחר-כך את כולם.

<דניאל שיימס: יואב זה לא נכון, מחילה.

<דניאל שיימס: גם בעתירה שלכם הצגנו את זה בבית המשפט.

<דניאל שיימס: זה מופיע בחוברת של ועדת "גדעון".

<יואב אפלבוים: תסביר לוועדה מדוע בית המשפט קבע, לא אני, שאתם לא רשאים להוציא שום מכרז, כי המכרז שלכם לא שקוף, כי המכרז שלכם לא מבטא את מה שאתם משלמים בתעריף, ואתם נדרשים לעשות את זה.

<דניאל שיימס: עזוב, זה לא מה שקבע בית המשפט.

<יואב אפלבוים: אל תפסיק אותי.

<יואב אפלבוים: הקשבתי ברוב קשב.

<דניאל שיימס: דבר אמת.

<יואב אפלבוים: אני מעלה פה שאלה ליושבת-ראש הוועדה.

<יואב אפלבוים: בעקבות אירוע אור שלום הוועדה של חבר הכנסת אלי אלאלוף, ועדת הרווחה, פנתה למחלקת המחקר של הכנסת, ומחלקת המחקר של הכנסת בדקה את נושא אור שלום, אבל סביב זה בדקה את כל נושא התעריפים והתשלומים לפנימיות בשירות לילד ונוער.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי שאמור להתקיים דיון בנושא אור שלום בנפרד, כל אור שלום, לא רק רעות.

<יואב אפלבוים: בכל אופן, אני הגבתי לטיוטה והמשרד הגיב לטיוטה, ואני מבקש דרכך שהמחקר הזה ותוצאות המחקר הזה יוצאו ויפורסמו.

<יואב אפלבוים: אני מוכן ללכת לרגע לחלק החשוך שאור שלום מתנהלים ממש לא בסדר, אבל רבותי, זאת לא הבעיה.

<יואב אפלבוים: זאת לא הבעיה, יש לנו 7,000 ילדים שנמצאים בפנימיות.

<יואב אפלבוים: אנחנו לא מבקשים כרגע תוספת של כסף, קודם כול תגידו על מה אתם משלמים, אחרי זה נתחיל להתווכח על כסף.

<יואב אפלבוים: אני אומר כאן שאור שלום השנה הוא קצה הקרחון, ואני חושש מאוד שיהיו מסגרות נוספות, אם המצב ימשיך בצורה הזאת.

<יואב אפלבוים: תתעשתו, תהיו חשופים ושקופים, דניאל, כי אתם לא שקופים, ואחרי שתהיו שקופים ונדע מה אתם משלמים על כל סעיף, על כל נושא, נבדוק ביחד האם זה מספיק, כפי שבית המשפט קבע – האם זה מספיק לרווחתו של ילד שחי מחוץ לבית בהסדר חוץ ביתי, ואתה יודע כמוני למה אתם לא מפרסמים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יואב, על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס אליהם גם בדברי הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר לך לגבי הדוח של הממ"מ, שיושבת כאן מי שכתבה את הדוח, הדו"ח נמצא אצל חבר הכנסת אלי אלאלוף, יושב-ראש ועדת הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: הוא יפורסם, דוחות הממ"מ מתפרסמים, הם לא נגנזים במגרה של אף אחד, כך שאת זה תוכלו לראות ונתייחס לזה בדברי הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, אם אפשר בקצרה, אחר-כך המועצה לשלום הילד, ואנחנו נסגור את הדיון.

<אורלי שביט מימרן: אני מפקחת בית הספר מטעם משרד החינוך.

<אורלי שביט מימרן: אנחנו מדברים גם בראייה מערכתית וגם בראייה נקודתית של רעות, אור שלום.

<אורלי שביט מימרן: גם משרד החינוך ניסה מאוד להשפיע במניעת סגירת בית הספר ואת הפנימייה עד סוף שנת הלימודים.

<אורלי שביט מימרן: היה ברור שיש קושי ויש זליגה של כוח-אדם, ואני מסכימה שהיתה כן בהחלט זליגה של כוח-אדם שפגעה באיכות של הטיפול בילדים.

<אורלי שביט מימרן: עדיין, אני חייבת לומר כמשרד, שקליטה של 22 ילדים עם קשיים כל-כך מורכבים לתוך מערכת החינוך באמצע שנת הלימודים זה עניין לא פשוט בכלל, זאת אומרת, המחירים שהם ישלמו, המחירים שישלמו הילדים שכבר נמצאים במסגרות וצריכים לקלוט לתוכם ילדים באמצע שנה אחרי משבר.

<אורלי שביט מימרן: זו טלטלה מאוד-מאוד גדולה שניסינו למנוע.

<אורלי שביט מימרן: כל שיבוץ של ילד מורכב כל-כך לתוך מסגרת שפועלת מטלטל כיתה שלמה, לעתים בית ספר שלם.

<אורלי שביט מימרן: השיבוצים האלה הם עניין יומיומי בעשייה שלנו ומדובר היה בכמות מאוד גדולה.

<אורלי שביט מימרן: היתה גם הצעה של מנהלת האגף לחינוך מיוחד ללאה גולן, לשקול שאגף התקציבים ייתן תשלום, יעזור במימון שכר הדירה, אבל באמת האמירה היתה שאי-אפשר במצב הרגשי של הצוות ובטלטלה שהם עברו להמשיך עד סוף השנה.

<אורלי שביט מימרן: כן יש כאן היבטים לכאן ולכאן, אבל ממש לא בטוח שבמסגרות שיקלטו את הילדים כרגע מצבם יהיה יותר טוב מאשר אם הם היו נשארים עם צוות קיים, גם אם הוא רועד.

<אורלי שביט מימרן: זו אמירה מקצועית.

<אורלי שביט מימרן: הרבה מאוד מהילדים אנחנו הולכים לקלוט למסגרות שלנו בירושלים.

<אורלי שביט מימרן: אני יודעת מה המשמעות של זה, של הקליטה שלהם, של קליטת כוח-אדם חדש כדי להכיל אותם, של העברה של תקנים.

<אורלי שביט מימרן: זה לא עניין פשוט.

<אורלי שביט מימרן: זה לא שמגיע ילד אחד לכל מסגרת, לעתים הם גם מגיעים בקבוצות, המשמעות של זה היא גם משמעות טיפולית שצריך להביא בחשבון.

<אורלי שביט מימרן: כל הנושא בכלל של פתיחת בתי ספר על-ידי העמותות הוא נושא שאנחנו, לפחות במחוז ירושלים, מאוד מנסים למנוע אותו, כי יש לנו חדשות לבקרים עמותות שקורסות ורוצות לסגור.

<אורלי שביט מימרן: רוצות לסגור באמצע השנה, לא יכולות יותר להפעיל.

<אורלי שביט מימרן: קרן אור בשנה שעברה, כפר שמעון, ועכשיו גם רעות, ובכל פעם זו עמותה אחרת כשפתאום אנחנו צריכים איכשהו להציל את המצב.

<אורלי שביט מימרן: ולכן המדיניות בהקמת בתי ספר כבתי ספר רשמיים, יש גם עדיפות בתנאי העסקה של מורים ומטפלים בבתי הספר שהם רשמיים לעומת בתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, משום שיש את רפורמת "אופק חדש" שלא חלה עליהם – זה נמצא בדיונים אחרים – ולכן בכל מקרה באופן טבעי יש כל הזמן זליגת כוח-אדם של אנשים שאם הם רק מוצאים משרה במשרד החינוך הם עוברים והם לא נשארים, אז גם זה חלק מהסיפור וצריך להביא אותו בחשבון.

<אורלי שביט מימרן: תיארתי את הראייה הרחבה יותר של כל הנושא הזה של עמותות ושל החלטות כאלה באמצע שנה שהן תמיד לכאן ולכאן, זו לא תמונה לגמרי ברורה.

<אורלי שביט מימרן: עכשיו גם נקלוט את הילדים ונראה את התוצאות הטיפוליות של זה, האם זאת היתה החלטה נכונה או נמהרת מדי.

<אורלי שביט מימרן: חשוב לציין שבסיפור הספציפי הזה ובהחלטה הזאת היו נסיבות מאוד מסוימות של התנהלות אור שלום השנה.

<אורלי שביט מימרן: היה לנו גם משבר ניהולי בתוך אור שלום עם הניהול של בית הספר.

<אורלי שביט מימרן: זאת אומרת, חברו לזה בעיית התקציב, כל מה שקורה בעמותות וכו', אבל גם ניהול בית הספר השנה עבר משבר וצריך להבין, וזה יצר משבר בתוך הצוות.

<אורלי שביט מימרן: אם שמים הכול על השולחן, צריך לשים הכול ולומר שבאמת בנסיבות האלה היה מאוד קשה לנהל את בית הספר השנה, את הפנימייה השנה, בכל המשבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז גם העוגן שנצעק כאן הוא לא בדיוק עוגן, והוא היה קצת בקריסה.

<אורלי שביט מימרן: היו כאן הרבה מאוד עניינים שחברו יחד לקונטקסט המסוים הזה שהביא להחלטה הלוא פשוטה הזאת.

<אורלי שביט מימרן: רואים את טובת הילדים?

<אורלי שביט מימרן: אני לא בטוחה.

<אורלי שביט מימרן: יש כאן באמת עוד נסיבות הרבה יותר מורכבות.

<אורלי שביט מימרן: היות שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא ביומיום, אנחנו מכירים את הסיפור הספציפי של השנה המסוימת הזאת, שהיה ייחודי, ולא היה בשנה שעברה, אז הסיפור הוא מאוד-מאוד מורכב.

<טלי חלף: הוא לא היה בשנה שעברה.

<אורלי שביט מימרן: הוא לא היה בשנה שעברה בקונטקסט של בעיות ניהוליות בתוך בית הספר וקושי ומנהל שעזב וכו' וכו', כשכל זה גם חובר לזה שאם מנהל בית ספר עוזב ובוחר ללכת אחרי תחילת שנת הלימודים – זה חובר לכל העניין הזה שהמעון מרגיש: חברים, גדול עלינו בשלב הזה.

<אורלי שביט מימרן: גם זה, גם זה, גם זה וגם זה – אנחנו לא יכולים.

<אורלי שביט מימרן: גם זה חלק מהסיפור לצערנו.

<אורלי שביט מימרן: אנחנו כמובן עושים כל מאמץ מול הפיקוח, גם ברשויות השונות.

<אורלי שביט מימרן: מנהלת האגף לחינוך מיוחד התחייבה שכל ילד ב-1 במרץ תהיה לו מסגרת.

<אורלי שביט מימרן: אנחנו מנסים לקלוט מורים מבתי הספר, מרעות, אלינו, כדי שהם ילוו את הקליטה של קבוצות של ילדים, אנשים שמכירים את הילדים האלה, במיוחד אם הם מגיעים בקבוצות שלא ארבעה-חמישה למסגרת מסוימת – לקלוט את כוח-האדם כדי לעזור בקליטה שלהם ולהמשיך ככל האפשר את התוכניות.

אורי מקלב: עם כל מה שאת אומרת אי-אפשר היה לסחוב עד סוף השנה?

<אורלי שביט מימרן: אני חושבת שאפשר היה וצריך היה.

יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שאפשר היה, אור שלום החליטו שהם סוגרים.

<אורלי שביט מימרן: אפשר היה וצריך היה, אני יכולה רק לומר שחברו כאן עוד נסיבות, גם של משבר ניהולי של בית הספר, כשגם זה מצטרף לתחושה הכללית שאנחנו לא יכולים יותר, ואולי בגלל זה, זה התקבל.

<אורלי שביט מימרן: כמשרד, אני כמפקחת אמרתי להמשיך עד סוף השנה, מנהלת האגף הציעה אפילו לגשת לאגף התקציבים ולעזור במימון.

<אורלי שביט מימרן: לא שהיה להם קל, חברים, ברור לנו, אבל גם עכשיו לא יהיה לנו קל עם הילדים.

<אורלי שביט מימרן: אם מסתכלים על הילדים, הקליטה שלהם תהיה קשה ביותר.

יפעת שאשא ביטון: המון תודה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחיזקת את התחושות שהיו והיטלטלו מצד לצד במהלך הדיון.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד.

<מירה קרני: הדיון פה חידד בצורה מאוד-מאוד ברורה שני נושאים שאנחנו מתריעים עליהם כבר הרבה מאוד זמן ואני חייבת להעלות אותם בהזדמנות זאת שוב.

<מירה קרני: דבר ראשון, הקושי במציאת פתרונות מקצועיים וטובים לילדים עם המורכבות המאוד-מאוד גדולה כמו הקליינטים של מעון רעות.

<מירה קרני: בכל כמה זמן אנחנו מקבלים פנייה על ילד שמחפשים לו מסגרת, והוא מיטלטל ממקום למקום ויש קושי מאוד-מאוד גדול במציאת הפתרונות המקצועיים והרציניים, וזה מאוד-מאוד מדאיג שמסגרת כמו מעון רעות נסגרת.

<מירה קרני: עדיין אני שומעת שלא נמצא מקום לכל הילדים.

<מירה קרני: יש בעיה אובייקטיבית של מקומות, ולכן הדאגה פה היא מאוד גדולה ממה יקרה הלאה, וזה מחייב פתיחת מסגרות חדשות.

יפעת שאשא ביטון: זו בעיה אחת.

<מירה קרני: נושא נוסף חשוב מאוד שהשתמע פה זה התלות המאוד-מאוד גדולה של מסגרות, של פנימיות ומעונות לילדים בקרנות.

<מירה קרני: יכולנו לשמוע שבגלל שתורמת אחת לא רוצה להיות עם המבנה של השני, זה השתמע פה - -

יפעת שאשא ביטון: פוליטיקות שביניהם.

<מירה קרני: - - זה עלה גם בוועדת העבודה והרווחה שהיתה בדצמבר - - -

יפעת שאשא ביטון: הדברים לא כל-כך נקיים וסטריליים כפי שהם הוצגו לפני הדיון הזה.

<מירה קרני: לא ייתכן שפנימיות שמטפלות בילדים שהמדינה מחויבת להם - -

יפעת שאשא ביטון: יהיו תלויים באיזה תפיסה - - -

<מירה קרני: - - תלויות לחלוטין בקרנות.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

<מירה קרני: הקרנות יכולות לתת את הקצפת שעל העוגה, את החוג המיוחד, תוכנית חריגה, אבל לא ייתכן שהבסיס של קיום של מסגרת יהיה תלוי קרנות.

<מירה קרני: זה פשוט בלתי אפשרי הדבר הזה.

<חיים פיינגולג: זה נורא חשוב.

יפעת שאשא ביטון: הבטחתי לך, אז באמת במשפט, כי אנחנו חייבים לסגור.

יפעת שאשא ביטון: תיכף יבואו ויוציאו אותנו מכאן, כי אסור לנו לקיים דיון על זמן מליאה, והמליאה כבר נפתחה.

<יעקב אלקובי: משפט אחד.

<יעקב אלקובי: אני רכז בית הספר, אני מחזיק את ההיסטוריה של המקום, אני כ-27 שנים במקום הזה.

<יעקב אלקובי: חורה לי לשבת פה ולשמוע שילדים זה מספרים.

<יעקב אלקובי: אני אומר לכם בפירוש, לא כל הילדים שהוצאו, ויש פתרונות של משרד הרווחה, זה אידיאלי בשבילם.

<יעקב אלקובי: יש עדיין ילדים שאין להם מקומות.

יפעת שאשא ביטון: קובי, אור שלום בחרו לסגור את המסגרת עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים למצוא להם פתרון אופטימלי בתוך המסגרת שקיימת.

<יעקב אלקובי: אנחנו נמשיך להיאבק ועל חורבות רעות - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא רוצים לפתוח.

יפעת שאשא ביטון: על מה אתה רוצה להיאבק?

יפעת שאשא ביטון: זה מה ששמענו מכם.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא מבינים שאתם מדברים בשני קולות?

<יעקב אלקובי: זה לא ממני.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה פה התקיימה כי קם קול זעקה "תצילו אותנו", ואני חשבתי שיש מה להציל, ואפילו לא חיכיתי לדיון משותף עם אלי אלאלוף, כי זה חירום ונציל כמה שיותר מהר.

יפעת שאשא ביטון: אומר לנו אור שלום: זה בכלל לא, זה לא - - -

<יעקב אלקובי: מה שמך?

<יעקב אלקובי: אני פונה אליך.

<יעקב אלקובי: אני פונה אליך ואל כל אחד פה שיש נשמה באפו.

<יעקב אלקובי: יש עדיין ילדים שאין להם סידורים.

<יעקב אלקובי: יש ילדים שהחזירו אותם הביתה מאותו בית שהוציאו אותם.

<יעקב אלקובי: יש להם חרדות.

<יעקב אלקובי: יש כאן אנשים שמוכנים לקחת את המושכות, לעזור.

<יעקב אלקובי: עם ישראל מוכן לעזור.

יפעת שאשא ביטון: העמותה לא היתה מוכנה לחכות לאוגוסט.

יפעת שאשא ביטון: אתם מפנים את הקולות שלכם למקום הלוא נכון מסתבר, כי יש פה הרבה מאוד אנשים שכן רוצים לסייע, שנרתמו, שעמדו על הרגליים האחוריות, אבל העמותה אומרת שהיא לא מוכנה, אפילו לא בעוד שבעה חודשים.

<יעקב אלקובי: לא בדיוק.

<יעקב אלקובי: בואו ננסה לשבת לפתור את זה, שבועיים ימים ואנחנו יכולים להציל.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה אנחנו יושבים פה כולם סביב שולחן אחד?

יפעת שאשא ביטון: כי התעייפתי מלדבר עם זה בנפרד ועם זה בנפרד, וזה מספר משהו וזה מספר משהו.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי: בואו נשב כולנו, נשמע אותו דבר.

<לירון סימצקין -אוחנה: ברשותך, למה העתיד של הילדים האלה מופקר בידי העמותה הזאת?

<לירון סימצקין -אוחנה: אם העמותה לא הצליחה לספק להם עתיד טוב יותר, למה לא למצוא פתרון אחר?

<לירון סימצקין -אוחנה: רבותי, מה שהיא לא סיפרה שאתמול נפגש תורם שמעוניין להיכנס עם כל כספי התרומה עם לאה, יושבת ראש העמותה.

<לירון סימצקין -אוחנה: שאלתי את טלי היום: מה את אומרת על הפגישה הזאת?

<לירון סימצקין -אוחנה: היא אומרת: זה שלב נורא-נורא ראשוני, אני לא יודעת.

<לירון סימצקין -אוחנה: יש לנו תורמים נוספים.

<טלי חלף: סליחה, אני רוצה להגיד משהו.

<לירון סימצקין -אוחנה: עוד דקה, לא הפרעתי לך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה לשיח לא מכבד.

<טלי חלף: סליחה.

<טלי חלף: אני לא אסכים שאנחנו נצא המנוולים בסיפור הזה, כי זאת עוולה.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא יוציא אתכם כאלה.

<טלי חלף: אנחנו לא המנוולים פה.

<טלי חלף: זו עוולה לעשות את זה, לשים את זה על כתפינו.

<טלי חלף: יום ולילה אנחנו רצים לחפש תרומות בשביל להציל, עד הרגע האחרון.

<לירון סימצקין -אוחנה: שנייה.

<לירון סימצקין -אוחנה: סליחה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת ממך, גברתי, אני לא יודעת מי את, ואת התפרצת לדברים.

יפעת שאשא ביטון: אם את רוצה לדבר, לא להלהיט את הרוחות.

יפעת שאשא ביטון: קיימנו דיון קשה, גם רגשית, במשך שעה שלמה, בלי שיצאנו מהכלים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על זה.

<טלי חלף: בטח שאני אצא מהכלים.

<טלי חלף: איך ייתכן שאנחנו יוצאים מנוולים?

<טלי חלף: אנחנו לא ישנים בלילה כדי - - -

יפעת שאשא ביטון: לא מוציאים אתכם מנוולים, טלי.

יפעת שאשא ביטון: תקבלי את האפשרות להגיב, למרות שאנחנו אחרי הזמן.

אורי מקלב: זה קרה במשמרת שלכם.

<יואב אפלבוים: השאלה אם לא תורם כזה או אחר - - -

<לירון סימצקין-אוחנה: תנו לי שנייה.

<לירון סימצקין-אוחנה: בבקשה ממך.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אין לנו זמן.

יפעת שאשא ביטון: נסגור את הישיבה בלי שאנחנו נסכם את הדיון, וחבל, כי יש לי דברים מאוד חשובים לומר.

<יואב אפלבוים: אני מבקש משפט אחד - -

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: רגע.

<יואב אפלבוים: - - לכולם אני אומר את זה: השאלה היא לא אם תורם כזה או אחר ייקח את המשא על הכתפיים, השאלה המרכזית היא - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא שהמדינה צריכה לדאוג לזה.

<יואב אפלבוים: - - למה תורם ולמה לא משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: יואב, הדברים ברורים.

<לירון סימצקין-אוחנה: בכל זאת, תנו לי בבקשה להציג את עצמי.

<לירון סימצקין-אוחנה: אני עורכת וכתבת בסלונה שהתחילה את המאבק על הדבר הזה כעיתונאית ונכנסה לזה ברמה הרבה יותר אישית.

<לירון סימצקין-אוחנה: דיברתי עם בוגרים בימים האחרונים, גייסתי עורך-דין כדי לעזור לנו במאבק, בגלל שכתבה אחת שהבאתי הביאה לנו תורמים.

<לירון סימצקין-אוחנה: יש תורמים שמוכנים לשים כסף על השולחן, מאות אלפי שקלים.

<לירון סימצקין-אוחנה: בקמפיין שהוצאנו אתמול בצהריים, כבר גויסו 10,000 שקל מהציבור.

<טלי חלף: אני מוכנה כל דבר לעשות עכשיו.

<טלי חלף: עכשיו אני מוכנה לכול.

יפעת שאשא ביטון: טלי, אני אתן לך את האפשרות להגיב.

<טלי חלף: עכשיו אני מוכנה לכול.

<לירון סימצקין-אוחנה: אני רק רוצה לומר את דבריי, ואז תחליטו מה לעשות אתם.

<לירון סימצקין-אוחנה: אני עיתונאית ואני "דרימרית", ואני לא יודעת את הדברים, אתם עוסקים אתם שנים, אתם אנשי מקצוע.

<לירון סימצקין-אוחנה: אני חולמת, אני רואה את הילדים האלה, אני שומעת את הסיפורים מקובי, אני שומעת את הסיפורים של הבוגרים.

<לירון סימצקין-אוחנה: לא יכול להיות שיש פה כל-כך הרבה אנשים עם כוונות כל-כך טובות, כתבה שלי באתר קיקיוני – זה אפילו לא גוף תקשורת גדול – הביאה תורמים במאות אלפי שקלים.

<לירון סימצקין-אוחנה: הבעיה היא אפילו לא כסף.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אנחנו רוצים לתת פתרון שלא יהיה נתמך קרנות, אלא שיהיה נתמך על-ידי המדינה.

<לירון סימצקין-אוחנה: אם אור שלום לא יכול, תיקחו אתם אחריות.

<יעקב אלקובי: אור שלום מוכן ופתח לנו את הפתח.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לסגור את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: לירון, אני מבינה את ההתרגשות, אבל תנו לי רגע לסכם.

יפעת שאשא ביטון: נכון שבשעת משבר מאוד יכול להיות שתרומות כאלה יכולות לסייע לפחות לתת אוויר לנשימה עוד תקופה, עד שזה יוסדר על-ידי המדינה, אבל אין ספק שהמדינה צריכה לקחת כאן אחריות על כל הנושא של הפוסט אשפוזי, כדי שלא נעמוד מול שוקת שבורה בכל פעם מחדש ונצטרך לגייס תרומות.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא לראות איך אנחנו יוצרים יציבות במערכת, כדי שהילדים האלה לא ירעדו בכל פעם מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מנסה, טלי, להוציא אף אחד נבזי.

יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שההחלטה היתה נמהרת.

יפעת שאשא ביטון: לצד זה אני לא יכולה להמעיט בערך של מה שאתם עושים, בכלל כעמותה, גם בתחומים האחרים שלכם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שפה, במקרה הספציפי הזה, ההתנהלות לא היתה נכונה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש אחריות פה על שני הצדדים, ובסופו של דבר מי שמשלם את המחירים זה הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אפילו משרד החינוך נרתם למאמץ הזה ובכל זאת זה לא מנע את שבירת הכלים, ויש לי כמה בקשות ממשרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון שאני מאוד מסכימה אתו – קודם כול הנושא של התעריפים חייב להיות שקוף.

יפעת שאשא ביטון: הוא חייב להיות שקוף.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה, אם נקבעים תעריפים והם נקבעים על-פי איזה סד מקצועי.

יפעת שאשא ביטון: תפרסמו אותם, כדי שאנשים שמטפלים בילדים האלה ידעו בדיוק מה הם מקבלים, על מה הם מקבלים, מה הקריטריונים השונים, שיוכלו גם הם לנהל את הסל שלהם כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה מבקשת לקבל את התעריפים בפוסט אשפוזי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדיון על פוסט אשפוזי, אם יהיו דברים אחרים, נטפל גם בהם, אבל נישאר ממוקדים ולא נתפזר.

יפעת שאשא ביטון: הדבר הנוסף זה בחינת המצב של כל המסגרות הפוסט אשפוזיות, לראות שאנחנו לא נמצאים באיזה מקום מקרטע נוסף, שנצטרך להתכנס פה או שהוא ייסגר גם בלי שהוא יעבור דרך הוועדה הזאת, ועוד פעם נחזור על אותה סאגה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך מחזיקים את המסגרות האלה באופן כזה, שהן לא תלויות לא בתורם כזה ולא בטובה אחרת, שיש להן הבסיס שהמדינה נותנת, ואם הם רוצים להביא אקסטרות, שיבושם להם, אבל אנחנו לא יכולים להתבסס על זה שמישהו בא לו לתת ומחר לא בא לו לתרום.

יפעת שאשא ביטון: אני כן ממליצה, למרות המתח ולמרות המורכבות – זו המלצה לא מחייבת, זה לא משהו מקצועי, זה מהמקום הכי אנושי שיכול להיות – אם יש מקום עוד להציל משהו ויש מקום לשיח בין הרווחה לבין העמותה, אפילו אל תכתבו את זה כהמלצה היום בדיון.

<חיים פיינגולג: למה?

<חיים פיינגולג: בטח.

יפעת שאשא ביטון: תכתבו.

יפעת שאשא ביטון: זה בא מהמקום המאוד אישי, תנסו ליצור ערוץ התערבות.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני מבקשת מעמותת אור שלום: זה הילדים שלנו, בשום שלב לא שוברים את הכלים ולא משחקים.

יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו צריכים לנשום עוד קצת, נעשה את זה בשבילם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמהלך הפעם היה ממש פזיז.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שתמצאו גשר לפתור את המשבר בנוכחי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולם.

<יואב אפלבוים: אני מוכרח להעיר שהבעיה היא לא רק הפוסט אשפוזי, הבעיה היא כל ילדי השירות לילד ונוער על כל מסגרותיו.

יפעת שאשא ביטון: נדון בזה במסגרת ייחודית לזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים לתקן הכול בדיון אחד.

<יואב אפלבוים: רציתי שזה יירשם בפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: הישיבה נעולה.