ועדת הכספים, כנסת 20, פרוטוקול מספר 637, 2017-02-06 12:00

משה גפני: אני פותח את ישיבת ועדת הכספים.

משה גפני: דיון מהיר בנושא: החשש מסגירת מפעל תעשיות מתכת במושב שתולה ופיטורי מאות עובדים, של חברי הכנסת מיקי לוי, יצחק וקנין ויוסי יונה.

משה גפני: חבר הכנסת מיקי לוי, ראשון הדוברים, הבמה לרשותך, בבקשה.

מיקי לוי: תודה רבה, אדוני, תודה רבה על ההיענות לדיון המהיר.

מיקי לוי: עסקינן במפעל תעשיות מתכת במושב שתולה שמעסיק כ-150 עובדים בצורה ישירה ועוד 150 תומכי לחימה, מה שנקרא, ספקים וכו'.

מיקי לוי: זה אומר ש-300 משפחות פחות או יותר חיות מהמפעל הזה באזור הצפון.

מיקי לוי: ב-2 באוגוסט התכנסנו בראשותך לדון בעתיד המפעל, והנחית את כל הגורמים המעורבים לעשות ככל יכולתם כדי לנסות ולסייע בשיקום החברה.

מיקי לוי: להבנתי, אדוני, מאז הכינה החברה תוכנית הבראה, יש תוכנית הבראה ויש צבר הזמנות כשלמיטב ידיעתי מדובר בכ-15 מיליון שקלים צבר של הזמנות שהמפעל יכול להמשיך ולהתקיים.

מיקי לוי: רואה חשבון גלעד ורדי משמש יועץ מומחה להבראת החברה, קיים כבר מספר פגישות עם מנכ"ל משרד האוצר בניסיון להביא למפעל תקציב מהקרן לסיוע למפעלים במצוקה, וכן תקציב מקביל מההסתדרות.

מיקי לוי: לא ברור לי למה הכספים האלה לא הוזרמו.

מיקי לוי: מדובר על בין שישה לשמונה מיליון שקלים כדי לתת למפעל להמשיך ולחיות מכיוון שיש לו צבר של הזמנות.

מיקי לוי: הבנקים עומדים עם אקדח על הרקה, אקדח מעשן על הרקה, רוצים לסגור ולמכור את החברה או את המפעל כברזל והם מפחדים כרגע לעשות את הצעד ציבורית.

מיקי לוי: ואני שואל, הרי כל הזמן אנחנו מדברים על פריפריה, פריפריה, פריפריה.

מיקי לוי: הנה נקרתה לנו הזדמנות לעזור למפעל בפריפריה, להציל את אותן מאה משפחות עובדים שעובדים באופן ישיר ועוד 150 משפחות של ספקים מסביב, ואנחנו מתווכחים על כמה מיליונים.

מיקי לוי: אם יבוא כאן עכשיו הנאמן, שגם כן הוזמן לכאן ואני שמח ומברך את כולכם שבאתם, תודה רבה לכם, אני מעריך את זה מאוד, וגם הנאמן וגם מי שעושה את תוכנית ההבראה, יגידו שאין שום סיכוי למפעל, אז אנחנו כחברי כנסת נמשוך את ידינו.

מיקי לוי: כל עוד יש סיכוי למפעל ולהצלת המשפחות, אסור לנו כשליחי ציבור להסכים עם הסגירה הזאת.

מיקי לוי: מדובר בכסף קטן, ואנחנו פה בוועדה הזו יודעים איך המיליארדים זזים שמאלה וימינה.

מיקי לוי: מדובר בכסף קטן.

מיקי לוי: אז נכון שהמפעל הוא פרטי, אז שימצאו דרך.

מיקי לוי: גם להדסה עין כרם, שהוא לא בית-חולים ממשלתי, מצאנו דרך לתת 1.3 מיליארד שקלים.

מיקי לוי: אז אם הפריפריה כל כך חשובה לנו, ואותם חברי כנסת שמדברים על פריפריה, היה ראוי שיהיו פה, אז אני חושב שאדוני צריך לעשות מעשה.

מיקי לוי: תודה רבה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, לאחר שחברי מיקי לוי הציג את הנושא בפירוט מלא, אין המון צורך לחזור על הפרטים אלא מה שאני מבקש זה להדגיש נקודות עקרוניות ומרכזיות שהוצגו כאן על-ידינו, על-ידיך מיקי, וגם אני רוצה לחזור ולשוב עליהן.

יוסי יונה: לעתים רבות כאשר אנחנו מגיעים לוועדת הכספים, אדוני היושב-ראש, מבקשים לחלץ מפעל כזה או אחר מהקשיים שבו הוא נתון, על פניו אין איזשהו היגיון כלכלי במפעל הזה ולעתים אנחנו בכל זאת נחלצים כי אנחנו אומרים שישנם לעתים אינטרסים חברתיים שיכולים להעיד על המשך קיומו.

יוסי יונה: במקרה הספציפי הזה הדברים שונים.

יוסי יונה: אנחנו שומעים שיש צבר הזמנות, שיש וריאביליות כלכלית לעניין הזה ושזה משרת אינטרס, גם לאומי וגם משרת אינטרס חברתי, כי בכל זאת מדובר בתעשיות ביטחון.

מיקי לוי: על גבול הלבנון.

יוסי יונה: על גבול הלבנון, שאלה תושבים שעליהם לא ניתן להגיד אלא שהם תושבים חלוצים.

יוסי יונה: צריך כאן לציין דרך אגב ששתולה והמקומות האלה – איפה באבד?

יוסי יונה: - אחד מבני משפחתי, הוא היה מזכיר המושב הראשון בזרעית כשהקימו אותו.

יוסי יונה: באמת אנשים מופלאים שעושים עבודה חלוצית.

יוסי יונה: לכן, זה מקרה קלסי שעם כל הטעמים והסיבות הטובות, הממשלה – במקרה הזה משרד האוצר – כפי שאני מבין יש כאן שתי בעיות.

יוסי יונה: האחת, בעיית אשראי, והשנייה בעיה של רוכשים פוטנציאליים.

<קריאה: משקיעים.

יוסי יונה: של משקיעים פוטנציאליים.

יוסי יונה: לכן, אנחנו צריכים לראות כיצד, אדוני היושב-ראש, בסיועה של הוועדה הזו ונציגי האוצר שיושבים כאן, והוצגו גם על-ידי גלעד שהוא הרואה חשבון של החברה מספר דרכים חלופיות שניתן אותן ליישם כדי להציל את המפעל החשוב הזה כשלעצמו, בפעילות שבה הוא כרוך ושאותה הוא עושה, וכן לתת מזור לתושבים שחיים על גבול הצפון.

יוסי יונה: אז אני מקווה שאנחנו פה נשמע עמדות ודעות של האחראים על כך, גם במשרד האוצר, שאנחנו אכן מתכוונים לעשות הכול כדי להבטיח את המשך קיומו של המפעל הזה.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

משה גפני: תודה.

משה גפני: חבר הכנסת טרכטנברג.

מנואל טרכטנברג: אדוני היושב-ראש, קודם כול אני מברך על קיומה של הישיבה הזאת.

מנואל טרכטנברג: אני הרי עוסק בעניין הזה זה כמה שבועות יחד עם אנשי לשכתי, ואני נחלצתי לעניין הזה מסיבה אחת פשוטה, מכיוון שיש כאן היתכנות כלכלית ברורה.

מנואל טרכטנברג: תראו, כלכלת שוק יעילה לא מתנהלת על-פי רחמים.

מנואל טרכטנברג: מה לעשות, אתה יודע, כלכלת השוק זה דבר אכזרי, אבל במקרה הזה זה ברור לחלוטין שלמפעל הזה יש זכות קיום, ועוד איך.

מנואל טרכטנברג: אם לא הייתה, לא היינו יושבים כאן, אני לא הייתי יושב כאן.

משה גפני: גם אני לא.

מנואל טרכטנברג: ועל כן, מה שצריך – יש פה בעיה של ביצה ותרנגולת.

מנואל טרכטנברג: כל הגורמים חושבים שזה נכון לתת למפעל הזה לבצע את תהליך ההבראה, שכבר התחילו בו.

מנואל טרכטנברג: אלא מה?

מנואל טרכטנברג: באים ואומרים: אנחנו ניתן אם ההוא ייתן, והוא אומר, אני אתן אם ההוא ייתן – ביצה ותרנגולת.

מנואל טרכטנברג: זה בדיוק איפה שהוועדה הזאת צריכה להיכנס לפעולה, ואסור לנו במדינת ישראל להיכנס לפינה כזאת שניתן למפעל כזה, שהוא חיוני לביטחון ישראל - - -

<קריאה: לקרוס.

מנואל טרכטנברג: הם עושים בין היתר את הפלטפורמה ממתכת של "כיפת ברזל".

מנואל טרכטנברג: צריך להבין את הדברים האלה.

מנואל טרכטנברג: הם עושים מכלי דלק למטוסי קרב.

מנואל טרכטנברג: זה לא, אתה יודע, איזה מפעל פלסטיקה, עם כל הכבוד לפלסטיקה, שאם הוא לא עושה השני יעשה.

מנואל טרכטנברג: הצירוף של עניין ביטחוני, של ייצוא, של תרומה כמובן לפריפריה, ומעל הכול ההיתכנות הכלכלית, כל זה מביא אותנו לחובה שאנחנו נצא מפה עם אמירה מאוד ברורה – המפעל הזה יקום על הרגליים, האוצר ייתן את שלו כגישור, יש כלי לזה, ההסתדרות תעשה את שלה, ההון העצמי של הבעלים, ומשקיע יבוא בהמשך.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת מיקי זוהר.

מכלוף מיקי זוהר: אדוני, אנחנו עושים את הדיון הזה כבר בפעם אני לא זוכר כמה.

<טמיר כהן: שלישית.

מכלוף מיקי זוהר: זה כבר הגיע לפעם שלישית.

מכלוף מיקי זוהר: וכל פעם מחדש אנחנו מגלים שבעצם משלים אותנו.

מכלוף מיקי זוהר: ומי משלה אותנו?

מכלוף מיקי זוהר: משרד האוצר ומשרד הכלכלה גם יחד.

מכלוף מיקי זוהר: אנחנו הגענו להבנות כבר בדיון הראשון שהמפעל הזה לא צריך להיסגר, צריך לתת לו מענה.

מכלוף מיקי זוהר: ידענו שמחפשים משקיע, לא נמצא משקיע, אנחנו צריכים לתת פתרון.

מכלוף מיקי זוהר: חשבנו על כל מיני פתרונות, עשינו סיעור מוחות מעמיק, הגענו לאיזשהו כיוון פעולה.

מכלוף מיקי זוהר: שום דבר מזה עדיין לא קרה.

מכלוף מיקי זוהר: המפעל בשתולה עוד שורד בכוחותיו האחרונים מכספים פרטיים שהמשפחה מזרימה, או-טו-טו גם זה ייגמר.

מכלוף מיקי זוהר: אז אין בעיה שהרסנו למשפחה הזאת את החיים, אבל בואו לא נהרוס לעוד 300 עובדים את החיים ובואו לא נהרוס לצפון מפעל כזה חשוב – גם אסטרטגית ביטחונית, מפעל צמוד גדר שנותן תעסוקה.

מכלוף מיקי זוהר: חבר'ה, בואו נתעשת כבר.

מכלוף מיקי זוהר: המריחות האלה כבר מיצו את עצמן.

מכלוף מיקי זוהר: לכן, אני קורא, אדוני היושב-ראש, למשרד האוצר לשבת בחדר סגור עם נציגי המפעל עד שיצא עשן לבן, ולהביא לפתרון סופי ומוחלט.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: רבותי, לפני שאני מתחיל את הדיון אחרי שחברי הכנסת אמרו את דברם, אני רוצה לספר שאני בשעתו קיימתי דיון – כמו שאני מקיים דיון על הנושא של המפעלים באופן קבוע כאשר יש נפילה שעלולה לגרור לפיטורי עובדים ולסגירת המפעל.

מיקי לוי: 2 באוגוסט 2016.

משה גפני: לא, אבל מנהלי המפעל לא באו כי אמר להם מנכ"ל משרד האוצר – הבעיה נפתרת.

משה גפני: אני מאוד נפגעתי.

משה גפני: מה זה נפגעתי?

משה גפני: אני, אין לי גנים של פגיעה בכלל, אני לא נעלב משום דבר, אבל זה דבר שהוא לא מקובל.

משה גפני: יש לך דרך, דרך עידוד השקעות הון, הרי יש הרבה כלים.

משה גפני: וכמו שנאמר קודם, זה מפעל טוב, זה מפעל שמייצר דברים חשובים, מפעל שלפי דעתי מספר העובדים בו ירד מאוד בתקופה הזאת, אבל תכף נשמע.

משה גפני: אבל תמונת המצב היא שמשרד האוצר אמר שהוא לוקח על עצמו את העניין הזה, שלא נקיים דיון, משרד האוצר יצטרך למצוא את הפתרון.

משה גפני: אין בכלל דיון על זה.

משה גפני: זה לא יכול להיות שאומרים לי אל תקיים את הדיון, או שבעצם אומרים להם אל תבואו לדיון, לבעלי המפעל, למנהלי המפעל – אל תבואו לדיון, אנחנו פותרים את הבעיה.

משה גפני: אז אני רוצה פתרון היום.

משה גפני: תלמדו – אני אומר גם לבעלי המפעל – המשטר שלנו מחולק לשניים, יש את הרשות המבצעת ואת הרשות המחוקקת והמפקחת, וצריך לתת כבוד לשני הצדדים.

משה גפני: הממשלה אומרת שהיא תפתור, אהלן וסהלן, תעשו לה "מי שברך" בשבת בבית הכנסת.

משה גפני: אני מבקש לעשות ישיבה על העניין הזה, חברי הוועדה מבקשים לעשות ישיבה, באים גם.

משה גפני: אבל זה בסדר.

משה גפני: מי מתייחס מהממשלה?

<רן קויתי: אנחנו - - -

משה גפני: לא, אם לא נעים לכם אני יכול לדבר בשמכם.

משה גפני: בבקשה.

<קריאה: לא, הכול בסדר.

משה גפני: בבקשה.

משה גפני: לא, בסדר, אני רק מספר את מה שהיה.

משה גפני: אני חבר של המנכ"ל, אני אתו בידידות.

משה גפני: הוא אמר להם לא לבוא כי הבעיה נפתרת, אז בבקשה, לקחת את כל האחריות על זה.

משה גפני: אנחנו לא אשמים.

משה גפני: ככה אנחנו אשמים חלק.

משה גפני: בבקשה.

<נירית איבי: אם אדוני התייחס למנכ"ל אז ברשותך אני אתחיל.

<נירית איבי: נירית איבי, יועצת למנכ"ל משרד האוצר.

משה גפני: בבקשה.

<נירית איבי: אנחנו נמצאים בקשר יומיומי והדוק עם החברה.

<נירית איבי: הדוק ויומיומי, עד אשר אפילו יצא לי לא פעם לראות מצגות שהם מראים למשקיעים בשביל ליצור איזושהי אטרקטיביות של החברה, ואתה רואה את רואה החשבון של החברה מהנהן בראשו בחיוב רק בגלל שאנחנו באנו ונתנו ועשינו והפעלנו אפילו קשרים אישיים.

משה גפני: האם זה נכון - - -

<נירית איבי: רק שנייה.

משה גפני: לא, אין שנייה.

משה גפני: אנחנו בדיון מהיר כזה.

<נירית איבי: לא, רציתי רק לסיים את המשפט.

משה גפני: דיון מהיר כזה.

<קריאה: בדיאלוג.

משה גפני: יש גם דיאלוג.

משה גפני: אני אוהב לשמוע אותך, זה בסדר גמור, רק תעני לי על השאלות.

משה גפני: מאז הישיבה הקודמת שהמנכ"ל אמר להם לא לבוא, האם אז היו 150 עובדים והיום יש 40?

<נירית איבי: אני לא הייתי בשיחת המנכ"ל עם החברה.

משה גפני: אני שואל עובדות.

משה גפני: האם מספר העובדים ירד?

<נירית איבי: העובדות, אני לא הייתי בשתולה.

<נירית איבי: אם שתולה יכולים להגיד - - -

משה גפני: שתולה זה מקום יפה, דרך אגב.

<נירית איבי: פספוס שלי.

משה גפני: האם זה נכון שמספר העובדים ירד?

<רוני חתן: נכון.

<רוני חתן: חיובי.

<נירית איבי: אם אפשר לענות לאדוני היושב-ראש.

משה גפני: בבקשה.

<נירית איבי: אנחנו שמנו מאמצים לדבר עם החברות הממשלתיות, שאם צריך להרחיב או לתת עדיפות למפעל, גם זה נעשה, בשביל לתת להם איזשהו תזרים מזומנים שיצליחו לשרוד.

<נירית איבי: מעבר לכך, יש את קרן מפעלים במצוקה.

<נירית איבי: שעד אז, אותו דיון שרצינו לקיים היה בגלל שהם הגישו מועמדות לקרן מפעלים במצוקה.

<נירית איבי: הם באו, מפעל שתולה, ואמרו דבר מאוד פשוט – לנו יש משקיע פוטנציאלי ואנחנו רוצים להגיש לכם תוכנית עסקית על בסיס הזרמת הכספים של המשקיע הפוטנציאלי, ובואו, שהמדינה על-פי קריטריון עם הקרן, תשתתף.

<נירית איבי: אנחנו היינו בשמחה ובששון רוצים, ולתת את הכסף בקריטריונים של הקרן.

<נירית איבי: ועוד פעם, הלוואי והייתי יכולה לשנות את הקריטריונים על-פי כל מפעל ומפעל, אבל מה לעשות, אנחנו חיים במדינה - - -

משה גפני: את העוזרת של המנכ"ל, לא נעים לי.

משה גפני: אם זה היה מישהו אחר, היה לי יותר קל, הייתי גם מדבר יותר חריף.

משה גפני: בגלל שזה שי באבד אז אני מדבר מאוד בעדינות.

משה גפני: היות וזה שי באבד אני מדבר מאוד בעדינות.

<נירית איבי: תודה.

משה גפני: הייתה אפשרות אז לעשות את זה מחוק עידוד השקעות הון, מהקרן למפעלים במצוקה, יש תהליך שאפשר היה לעשות אותו.

<נירית איבי: עשינו אותו.

<נירית איבי: התחלנו אותו.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: האם לא צריך, כשזו תמונת המצב, לקחת אחריות על הכול ולהציע להם פתרונות?

משה גפני: הרי להגיד שאנחנו מחפשים משקיע – שמענו, זה היה בשני דיונים קודמים שלנו.

משה גפני: המדינה לא יכולה לעמוד מן הצד.

<נירית איבי: אז אני אגיד עוד משהו, אדוני היושב-ראש.

<נירית איבי: לא רק זה, לא רק לחפש משקיע.

<נירית איבי: הבנו שלחפש משקיע יכול להיות בעייתי.

<נירית איבי: פנינו לשתולה ואמרנו להם – שתולה, חברים, תקשיבו, אתם יכולים גם להזרים הון אישי.

<נירית איבי: תיקחו הלוואת בעלים ותזרימו את ההון האישי, ואנחנו ניתן את הקריטריונים.

<נירית איבי: יש גם לזה קריטריונים, גם לזה מסלול.

<נירית איבי: אנחנו ניתן גם לזה את הדעת, רק תבואו ותעשו.

משה גפני: טוב.

<נירית איבי: לצערי, החברה הצליחה או לא הצליחה – אני לא נכנסת לתזרים המזומנים האישי של המשפחה – אבל מה שהם הצליחו לעשות לא עמד בקריטריונים של הקרן.

משה גפני: טוב.

משה גפני: תודה.

משה גפני: רן קויתי, אבל קודם אני רוצה מבעלי המפעל.

משה גפני: מישהו יכול להגיד לנו מה תמונת המצב?

משה גפני: את מייצגת אותם?

<גלילה הורנשטיין: את העובדים.

משה גפני: את העובדים.

משה גפני: עכשיו אני מרגיש בטוח.

משה גפני: את יודעת שעם תדמור לא נגמר.

<גלילה הורנשטיין: אני יודעת.

<גלילה הורנשטיין: שום דבר לא נגמר.

משה גפני: את יודעת?

משה גפני: אנחנו סיימנו, והכול בסדר, ואני לא יודע, שם – שתדעי שאנחנו לא מסירים את עינינו משום דבר שאנחנו מטפלים בו.

<גלילה הורנשטיין: אני יודעת.

משה גפני: בבקשה.

<רוני חתן: רוני חתן, מנכ"ל החברה.

<רוני חתן: אדוני, קודם כול, שוב אני מאוד מעריך ומוקיר את הכינוס של הוועדה, ואני לשמחתי יכול להגיד שכל מה שנאמר פה הוא נכון.

<רוני חתן: גם מה שנירית אומרת, כי אנחנו ממש בקשר הדוק, ופה תכלית הבעיה בעצם.

משה גפני: זאת אומרת, גם הממשלה צודקת וגם אנחנו צודקים?

<רוני חתן: נכון.

<רוני חתן: נכון.

<נירית איבי: קורה.

משה גפני: היה פעם בדין תורה שאחד בא ואמר, אז הרב אמר לו אתה צודק; השני אמר, הוא אומר, גם אתה צודק.

משה גפני: באה האישה של הרב ואמרה: אז מי ישלם עכשיו את שכר הטרחה?

משה גפני: אז הוא אמר: גם את צודקת.

משה גפני: מישהו פה לא צודק, אתה צריך להגיד לנו מי.

<רוני חתן: הבעיה היא באמת בנושא של המתווה הראשון.

<רוני חתן: לשווק או להכניס משקיע בהקפאת הליכים זה מאוד מאוד קשה, והראיה היא שאנחנו מנסים שנה.

<רוני חתן: יש מגעים עם משקיע, ומשקיע רציני מאוד – משקיע רציני מאוד – אבל זה קשה וזה לוקח זמן.

משה גפני: למה פחת מספר העובדים?

משה גפני: מה קרה במהלך התקופה הזאת, בערך שנה, למה פחת מספר העובדים באופן דרמטי?

משה גפני: בעצם 110 עובדים עזבו.

<רוני חתן: מספר העובדים ירד מסיבה אחת פשוטה.

<רוני חתן: בהקפאת הליכים קשה להתנהל ולהכניס עבודות, ויש סדר שצריך לעבוד הכול במזומן.

<רוני חתן: אי-אפשר לעבוד הכול במזומן והלקוחות גם פוחדים להכניס עבודה לחברה בהקפאת הליכים, הלקוחות מצהירים.

<רוני חתן: כל הלקוחות שלנו – אם זה משרד הביטחון, אם זה כל החברות האחרות שאתן אנחנו עובדים – אומרים: תחזרו לאיתנות הפיננסית, אנחנו יותר מאשר רוצים ואנחנו צריכים אתכם.

<רוני חתן: יותר מאשר אתם צריכים אותנו אנחנו צריכים אתכם.

משה גפני: תודה.

משה גפני: נחזור אליך.

משה גפני: רן קויתי.

<רן קויתי: אנחנו בקשר מתמיד גם - - -

משה גפני: רגע.

משה גפני: הקשר שלכם לא כל כך מעניין אותי מכיוון שמה הקשר.

משה גפני: אני, יש לי גם קשר עם אנשים, אז מה יוצא לי מזה.

משה גפני: יש בעיה מובנית בעניין הזה.

משה גפני: הבעיה היא שהמפעל טוב, המקום מבחינה לאומית צריך להיות שם, התהליכים שנעשים הם תהליכים שנעשים, הבעיה – אנחנו כולנו יודעים אותה – וזה לכאורה צריך להיות התפקיד שלך, אתה צריך לעזור למפעלים במצוקה.

משה גפני: המציאות היא שאם יעזרו להם, גם דרך עידוד השקעות הון או דרך קרן מפעלים במצוקה, שלא ידברו על דברים ערטילאיים, הם יוכלו לעמוד על רגליהם לבד.

משה גפני: הרי זו תמונת המצב, אין ויכוח על העובדות, אז מה הממשלה עושה בזה?

משה גפני: בבקשה, הבמה לרשותך.

משה גפני: אתה בעל הבית.

<רן קויתי: להגיד פה שהמפעל הוא מפעל טוב זו אמירה שהיא מסוימת אבל בסופו של דבר אנחנו צריכים שיבוא מישהו שעושה איזושהי עבודה אמיתית, בודק את זה ואומר, אני מוכן לשים כסף.

משה גפני: שמה?

משה גפני: לא שמעתי.

<רן קויתי: המודל של קרן לעסקים במצוקה, המודל הכלכלי שלו נבנה על סמך זה שארבעת הגופים שמנהלים את הקרן הם לא אלה שמחליטים אם המפעל הוא טוב או לא טוב.

<רן קויתי: הם, קשה להם להגיד אם המפעל הוא טוב או לא טוב.

<רן קויתי: זה לא כסף שלהם, זה כסף של העובדים, שנלקח לפני שבע שנים מהעובדים והמטרה שלו זה לעזור למפעלים שהם במצוקה, והם טובים.

<רן קויתי: בשביל להחליט אם המפעל הוא טוב או לא טוב, הקריטריון שנקבע בקרן הוא שיש מישהו אחר שהוא לא הקרן, שמוכן לשים כסף שלו, כסף חדש, בקרן, במפעל, ואומר: אני עכשיו מבין שיש פה מפעל טוב, אני ארוויח אם אני אשקיע בו, אנחנו מעלים לו את התשואה – בקרן אנחנו גורמים לזה שאנחנו לוקחים תשואה מאוד נמוכה ואם הוא מצליח לקבל תשואה גבוהה אנחנו מורידים לו את הסיכון כי אנחנו אומרים לו שאם הוא לא מצליח הוא לא צריך להחזיר את הכסף לקרן, אנחנו לוקחים אתו את הסיכון.

<רן קויתי: אומרים לו – אנחנו אתך, אנחנו שותפים אתך.

<רן קויתי: אבל, הקרן בנויה על זה שמי שעושה את ה-Due Diligence האמיתי ומחליט האם המפעל הזה הוא מפעל שיש לו סיכויי שרידות, כן או לא, זה מישהו חיצוני.

<רן קויתי: המישהו החיצוני הזה יכול להיות גם הבעלים.

<רן קויתי: גם הבעלים הקיים יכול להזרים כסף, במסלול של בעלים קיים, וגם גוף חיצוני.

<רן קויתי: אנחנו נפגשנו עם מספר גופים חיצוניים לאורך התהליך הזה, הגיעו למשרדי הרבה גופים חיצוניים – לא הרבה.

<רן קויתי: מספר, לא אחד – וגם פה בדיון בוועדה דובר על כמה גופים וכל פעם יש עוד גופים אחרים שאמרו שהנושא הזה מעניין אותם.

<רן קויתי: בתחילת הדרך הראינו להם את הקרן, הסברנו להם איך הקרן עובדת, אמרו – נהדר, באמת הרעיון שלכם הוא רעיון טוב, הוא יעודד אותנו להשקיע בעסקים שהם קצת יותר מסוכנים בפריפריה, ובסופו של דבר התהליך לא נסגר.

<רן קויתי: הוא הגיע בסופו של דבר למצב שהמשקיע לא מוכן להשקיע, ואין לנו כרגע בקרן למפעלים במצוקה אף משקיע או בעלים שאומר שחוץ מהכספים של הקרן, הוא לוקח איזושהי רמה של סיכון בגלל שהוא עשה בדיקה והחליט שהמפעל הזה יש לו סיכויי שרידות.

<רן קויתי: זה הבסיס המקצועי.

משה גפני: מה אתה מציע?

<רן קויתי: דיברתי עם שר הכלכלה היום בבוקר, הסברתי לו את המצב, הוא גם חושב שהמודל הזה שיש מישהו נוסף מחוץ לקרן שנותן איזושהי לגיטימציה ואחריות על זה – הוא ביקש עוד זמן לבחון את הנושא, לראות אם יש דרכים נוספות שאפשר לעזור למפעל בתוך המתווה של הכלים הקיימים באיזושהי צורה.

<רן קויתי: דיברתי גם עם רוני, אני מדבר אתו הרבה וגם פה הוא אמר שיש משקיע נוסף.

<רן קויתי: יש משקיע שאומר שהוא רוצה להשקיע במפעל, אני חושב שהקרן היא כלי טוב לפתרון פה.

<רן קויתי: ומה שצריך פה זה עוד זמן כדי להגיע להבשלה.

<רן קויתי: אז מבחינתנו, יכול להגיע או פתרון של המשקיע הרציני הזה מתחום הביטחון שהוא כרגע ברמה של סודיות, שיגיד שהוא מוכן להשקיע ואז הקרן תהיה מוכנה בעצם לקחת אתו את הסיכון, או מנגנון אחר שהבעלים יציע, כשאנחנו כרגע לא ראינו עדיין הצעה כזאת חוץ מהצעה שאומרת – הכסף שכבר השקענו במפעל זה הכסף החדש שאנחנו נזרים, ומבחינתנו זאת לא הצעה שהיא קבילה, מבחינת הקרן מסלול כזה של בעלים שאומר – אוקיי, אני לוקח פה סיכון יחד עם הקרן.

<רן קויתי: אבל צריך להיות פה עוד גורם נוסף שנותן את הביטחון לקרן, שהיא מכספי עובדים ששילמו את זה בשביל לעזור לעסקים במצוקה אבל שיש להם סיכויי שרידות, להראות שזה המצב.

משה גפני: ומעידוד השקעות הון?

<רן קויתי: אז אמרתי, השר לא מכיר עדיין את הנושא לעומק, הוא חדש.

איתן ברושי: הוא אישר השבוע 75 מיליון שקלים לתעשייה.

משה גפני: איתן, שנייה.

משה גפני: עידוד השקעות הון.

<רן קויתי: אנחנו צריכים עוד זמן בשביל לבחון.

משה גפני: מה היה קודם, לפני שהשר הגיע?

<רן קויתי: עידוד השקעות הון, יש כאן ממרכז השקעות הון.

משה גפני: בבקשה.

<אסף גרינוולד: אסף גרינוולד, משרד הכלכלה, הרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה, מרכז השקעות לשעבר.

<אסף גרינוולד: במסגרת החוק לעידוד השקעות הון ניתן לקבל מענקים על השקעות שמבוצעות במסגרת תוכנית עסקית של החברה.

<אסף גרינוולד: מרכז השקעות לשעבר, שנתן שני כתבי אישור לחברה בהיקף של 30 מיליון שקלים, ההשקעות לא בוצעו ולא הוגשו דוחות שמקבילים להתקדמות ההשקעות על מנת שנוכל לשחרר מענקים, וזאת הסיבה שזה פשוט תקוע.

משה גפני: למה אתם לא יכולים לתת מענקים עכשיו?

<אסף גרינוולד: מענקים ניתנים עם ביצוע ההשקעות לפי החוק.

<אסף גרינוולד: אלה הכללים של החוק, ומאחר שלא מבוצעות השקעות - - -

משה גפני: אז אין לשר מה לבדוק כי אם אתה אומר שזה ניתן על השקעות, והשקעות לא מבוצעות, אז מה השר יעשה?

<אסף גרינוולד: היו מספר מגעים שמנהל מרכז השקעות נפגש עם רוני חתן וניסו לבדוק אם יש אפשרות לשדך משקיע או לעזור בעניין הזה.

<אסף גרינוולד: זה לא נשא פרי.

משה גפני: אני עם שדכנים לא כל כך מסתדר.

משה גפני: לשדך משקיע, אני שומע את זה שנה.

משה גפני: בסדר, לשדך משקיע.

משה גפני: לשדך משקיע, אז אתם גם הופכים להיות מיותרים.

משה גפני: אני שואל האם יש דרך, דרך עידוד השקעות הון.

משה גפני: היה לי אותו דבר עם "פרי גליל", שאמרתם – הקודמים שלכם אמרו, אנחנו לא יכולים בשום אופן לתת להם.

משה גפני: אז אמרתי, בסדר, המפעל ייסגר, חצור הגלילית תיסגר.

משה גפני: ואמרו אנחנו לא רוצים ללכת בשביל זה לבית סוהר, אמרתי אני מוכן ללכת על זה לבית סוהר.

משה גפני: ונתנו כסף ל"פרי גליל" והיום הוא פתח אגף נוסף.

משה גפני: מה זה הדבר הזה, אני לא יודע.

משה גפני: על כל פנים, אל תגיד לי השר החדש.

<אסף גרינוולד: "פרי גליל" קיבל דרך החלטת ממשלה והוראת מנכ"ל.

משה גפני: מה דעתך שיש גם היום ממשלה וגם מנכ"ל?

<אסף גרינוולד: בהחלט.

מיקי לוי: רוצים שאנחנו נפנה, אנחנו נפנה.

<אסף גרינוולד: אנחנו נכונים לשמוע כל הצעה וכל רעיון.

משה גפני: אבל גם פה אמרו על זה וגם כשנסענו לחצור הגלילית והייתה ישיבה של הוועדה, אמרתם שאי-אפשר, אין דרך.

משה גפני: הנה, יש דרך.

<אסף גרינוולד: אנחנו מכירים את הרגישות של המפעל ומוכנים כל דבר - - -

משה גפני: מה זה רגישות?

יוסי יונה: החברתית.

<אסף גרינוולד: המיקום, הפריפריה.

מיקי לוי: מודעים לרגישות של המפעל.

משה גפני: אבל עם רגישות לא הולכים למכולת.

איתן ברושי: גפני, אולי ניקח הלוואה מחוק הגליל.

<אסף גרינוולד: אני שכנתי לא מעט זמן בשתולה, כבוד היושב-ראש, ואני יודע בדיוק איפה זה.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: תודה.

יצחק וקנין: אני חלק מהיוזמים, הייתה נשיאות ולא יכולתי להגיע.

משה גפני: חבר הכנסת וקנין, הוא ממגישי הדיון המהיר.

איתן ברושי: דבר, אתה שכן שלהם.

יצחק וקנין: אני מלווה אותם תקופה ארוכה כבר, גם בפגישות במשרד האוצר אחרי הדיון שהיה פה בוועדה, והצבנו מספר דברים איך אנחנו רוצים לראות את הפתרון.

יצחק וקנין: הבאתי אותם ביחד לישיבה עם מנכ"ל המשרד, עם סגן שר האוצר, ישבנו.

יצחק וקנין: אני חושב שמישהו ממסמס את העסק שם, או שהאוצר לא לוקח את זה לפתרון אמיתי.

יצחק וקנין: אני חושב שהמנכ"ל לא מגיש פתרון.

יצחק וקנין: גם כשהוא אומר להם דברים, זה לא מגיע לתכלס.

יצחק וקנין: זה שיש רצון טוב בדיבור, זה לא עולם המעשה.

יצחק וקנין: אנחנו נמצאים בדקה ה-99, אני לא יודע אם אפשר להחזיר את הגלגל אחורה.

יצחק וקנין: המפעל הזה, ברגע שהוא נסגר, צריך להבין, זה מעל 200 אנשים שקשורים לזה בצורה ישירה.

יצחק וקנין: אני גר באזור הזה, חבר'ה.

משה גפני: נכון.

יצחק וקנין: החבר'ה הצעירים עוזבים לאזור המרכז.

יצחק וקנין: במושב שתולה כבר אין גן ילדים, אתם יודעים?

יצחק וקנין: בזרעית אין גן ילדים, למה?

יצחק וקנין: כולם עוזבים, כבר אף אחד לא נשאר שם, אף אחד לא נשאר באזורים האלה.

משה גפני: אין זוגות צעירים.

יצחק וקנין: אין זוגות צעירים, כולם עוזבים כי אין עבודה אז אם יש איזה מפעל שלא הרבה צריך בשביל להרים אותו, לדעתי טוחנים מים.

יצחק וקנין: ואני ראיתי בזה חשיבות גדולה, לא סתם הלכתי איתם יחד למנכ"ל משרד האוצר ועירבתי גם את סגן שר האוצר בדבר הזה.

יצחק וקנין: לצערי הרב זה לא מתקדם לשום מקום, ואנחנו נמצא את עצמנו בימים הקרובים שהמפעל הזה נסגר ולא נוכל להחזיר את הגלגל אחורה יותר.

משה גפני: תודה.

משה גפני: איתן ברושי, בקצרה.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, חברי מהמפעל, אני חושב שזאת הישיבה האחרונה.

איתן ברושי: פה ייחרץ גורלו של המפעל.

איתן ברושי: לא עוד ישיבות ודיבורים משום שזה ללא תועלת.

איתן ברושי: מדובר פה על מפעל שמעסיק מאות עובדים על הגדר ואתה מומחה כבר לגדר בגלל הטבות המס, ואני לא חושב שאפשר לעכב את התשובה.

איתן ברושי: משרדי הממשלה, אין להם פתרון.

איתן ברושי: דיברתי אתמול עם אלי כהן, חברי השר החדש, והוא כן מבין את החשיבות של תעסוקה בפריפריה, גם אם זה לא ייצוא.

איתן ברושי: תראו, יש פה מחיקת חוב.

איתן ברושי: אין גופים שלא מחקו להם חובות – מהמושבים והקיבוצים, דרך התעשייה האווירית – אין תעשיות בישראל שלא עמדו, כולל מה שאמרת בחצור.

איתן ברושי: הבעיה היא של הפקידים ושל השרים.

איתן ברושי: אומרים, אל תגיד על הפקידים, אבל השרים שולחים פקידים.

איתן ברושי: אם היו באים השרים הייתי מתעמת איתם.

איתן ברושי: אז אני מתעמת עם מי שהם שלחו בשמם.

איתן ברושי: אני חושב, גפני חברי, שזה מבחן גם של הוועדה.

איתן ברושי: אני מציע לקבל פה החלטה.

איתן ברושי: תראו, זה ערבות מדינה, זה מחיקת חוב, תפסיקו לסכל בכל הסיפורים האלה.

איתן ברושי: מה הבעיה למחוק פה כמה מיליונים?

איתן ברושי: מדובר פה על מיליונים בודדים.

<קריאה: - - -

איתן ברושי: בסדר, אמרתי כמה.

איתן ברושי: שישה, שמונה.

איתן ברושי: עשו דברים יותר גדולים.

איתן ברושי: איזה גופים לא מחקו להם, איזה גופים לא הוציאו אותם ממשברים?

איתן ברושי: ועל מה מדברים?

איתן ברושי: על תעשייה מתקדמת שבנו אותה בעשר אצבעות על הגבול בלבנון, שאין אלטרנטיבה, לא להם ולא לתושבים.

איתן ברושי: לכן אני מבקש.

איתן ברושי: אני מבקש להצביע על החלטה, לא לסחוב אותם משתולה, עוד מעט צריך לממן להם גם את הדלק.

איתן ברושי: לקבל פה החלטה שהמדינה – ואני אומר לכם, אנשי הכלכלה באוצר, אתם לא יכולים להישאר עם התשובות האלה.

איתן ברושי: זה לא תשובה, לא כלכלית, לא ציונית, היא תשובה שכדאי להפסיק לומר אותה כי היא תשובה של כלום.

איתן ברושי: אתם לא רוצים לעשות שום דבר, אתם לא עמדתם בחיים במצבים האלה.

איתן ברושי: באמת, יש איזה גבול להתעללות שלכם.

איתן ברושי: אז או שאל תבואו, ותפסיקו למחזר תשובות.

איתן ברושי: ואנחנו, גפני, לא יכולים לצאת מפה ידי חובתנו.

איתן ברושי: אני מבקש לקבל החלטה שעד תוך שבועיים הממשלה מציגה פתרון שהמפעל הזה מתקיים.

איתן ברושי: אי-אפשר לשלוח אותם למשקיעים, הם לא באים.

איתן ברושי: המדינה תממן את הפער, תיתן ערבות.

איתן ברושי: ההחלטה צריכה להיות חד-משמעית.

איתן ברושי: אני קורא פה לווקנין שבא מהצפון, לחברים האחרים.

איתן ברושי: המפעל הזה ממשיך להתקיים.

איתן ברושי: המדינה תיתן את התנאים שהמפעל יתקיים, גם אם זה אומר מחיקת חוב.

איתן ברושי: ותפסיקו להתעלל באנשים האלה, אלא אם תגידו שנגמר העניין.

איתן ברושי: משפט אחרון.

איתן ברושי: אתה תומך בחוק הגליל.

איתן ברושי: גם אני.

איתן ברושי: זה חוק הגליל.

איתן ברושי: 100 מיליון שקלים, אנחנו נותנים בניגוד לתפיסת האוצר והחקלאות, על מצב החקלאות אתה יודע.

איתן ברושי: זה לא פחות מחוק הגליל, אז ניתן פה חמישה, שישה מיליון, והמפעל הזה ימשיך לעבוד.

איתן ברושי: זה לא פחות מחוק הגליל.

משה גפני: תודה רבה.

יצחק וקנין: הקרן לסיוע מפעלים - - -

איתן ברושי: מה זה, ישלחו אותם עכשיו להסתדרות?

משה גפני: רבותי, זה דיון מהיר.

יצחק וקנין: אני אומר לכם, אני לא יודע אם אתם מפעילים את הקרן הזאת בכלל.

יצחק וקנין: הקרן הזאת סתם מנופחת, יש בה כסף.

<נירית איבי: זה לא נכון.

יצחק וקנין: לא משתמשים בה.

יצחק וקנין: למה אתם משתמשים בה?

<נירית איבי: הקרן הזאת נתנה כבר לשלושה מפעלים כסף.

איתן ברושי: הם לא יכולים לתת את התנאים.

יצחק וקנין: את יודעת מה, תביאי לנו את כל רשימת המפעלים שעזרתם להם.

<נירית איבי: אם המפעלים יתנו לנו את האפשרות לפרסם את שמם, אנחנו בשמחה ניתן.

יצחק וקנין: למה לא? למה לא?

משה גפני: לא, לא, לא.

יצחק וקנין: תביאו את הדבר הזה, נראה למי אתם עוזרים.

משה גפני: אבל זה לא הדיון.

משה גפני: אתם רוצים לעשות דיון על הקרן למפעלים במצוקה ותשיבו, אז בסדר.

משה גפני: אנחנו לא שם.

איתן ברושי: אם המפעל לא היה במצוקה הוא לא היה צריך את הקרן.

משה גפני: רבותי, אנחנו צריכים לסיים את העניין הזה.

משה גפני: רואה חשבון גלעד ורדי.

משה גפני: מה אתם מבקשים מוועדת הכספים?

<גלעד ורדי: אנחנו הגענו למסקנה שיש אפשרות לפתור את הבעיה וזה צריך לעבוד בשני שלבים.

<גלעד ורדי: שלב ראשון, אנחנו נעשה הבראה עצמית, אנחנו נשקיע סכום, ובמקביל, בהתאם לתקנון של הקרן, הקרן תעמיד לנו סכום.

<גלעד ורדי: זה ייתן לנו את הזמן להבשיל את המשאים ומתנים עם גורמים.

<גלעד ורדי: יש לנו גורם רציני מאוד שנמצא אתנו במשא ומתן, הוא ביקש לא לחשוף אותו כי הוא במשפחה הזאת.

<גלעד ורדי: הוא איש מפעל שמייצר למשרד הביטחון.

<גלעד ורדי: אנחנו צריכים את הזמן להוריד את האיום של החרב שמתהפכת לנו מעל הראש.

משה גפני: מה אתם מבקשים מאתנו?

משה גפני: אנחנו זמן לא יכולים לתת, את זה נותן הקדוש-ברוך-הוא.

משה גפני: מה אתם מבקשים מאתנו שנעשה?

<גלעד ורדי: אנחנו מבקשים סיוע של משרד האוצר / משרד הכלכלה.

איתן ברושי: מהו הסיוע הזה?

משה גפני: רגע, רגע.

משה גפני: הוא אומר.

<גלעד ורדי: אנחנו נשקיע את מה שאנחנו יכולים, ובמקביל שיוזרם הכסף מהקרן ואנחנו עם זה נוכל - - -

<קריאה: סכומים, גלעד.

<קריאה: סכומים.

משה גפני: רגע.

משה גפני: כמה כסף אתם מזרימים?

<גלעד ורדי: אנחנו מעריכים שנוכל לגייס בין שלושה לארבעה מיליון על-ידי גיוס חיצוני.

משה גפני: מה אתם מבקשים מהקרן?

<גלעד ורדי: מה שצריך, 150% מההשקעה שלנו.

איתן ברושי: מה שנקרא הון לא חוזר.

משה גפני: קויתי.

משה גפני: זו הצעה?

<רן קויתי: יש הצעה, שיגישו אותה, אמרתי להם כבר מזמן שאם יש להם הצעה להשקעת בעלים יש מסלול של השקעת בעלים, שיגישו אותה.

<רן קויתי: אני לא יודע פה להגיד מראש.

משה גפני: אבל אם זה נכון?

<רן קויתי: אני צריך לבדוק.

משה גפני: כן, כן, לבדוק אני יודע.

מיקי לוי: כמה זמן?

מיקי לוי: כמה זמן?

מיקי לוי: אין להם זמן.

<רן קויתי: ברגע שיגישו את הבקשה נוכל - - -

איתן ברושי: אתם מגלים עכשיו פעם ראשונה את היוזמות האלה?

איתן ברושי: אתם כבר שנים סובלים.

משה גפני: רגע.

איתן ברושי: אל תצאו מפה בלי כלום.

משה גפני: לא, אבל אי-אפשר להגיד שנים סובלים כי אז הרבה דיונים לא היינו מקיימים, והצלנו מקומות שבהם סבלו שנים.

איתן ברושי: אבל לא רה כלום.

משה גפני: אם אכן הדברים נכונים – אני לא מנהל משא ומתן עכשיו במקומכם – אם אכן, מה שאומר הרואה חשבון שלהם אכן נכון, האם העיקרון הוא שאתה יכול לתת להם סיוע על מנת שהזמן יבשיל לכדי משקיע חדש?

<רן קויתי: אז אני אסביר.

<רן קויתי: מבחינת נהלי הקרן, נהלי הקרן מאפשרים גם למשקיע חדש וגם לבעלים קיים.

<רן קויתי: אני הסברתי את זה.

משה גפני: כן, אני שואל האם זה בסדר.

<רן קויתי: מבחינתנו, אם יש כסף שמגיע מבעלים קיים אנחנו צריכים לבדוק את זה ויש מסלול כזה.

משה גפני: טוב.

משה גפני: טוב.

<בניהו לאבל: אדוני, אפשר לדבר בשם הנאמנים?

מיקי לוי: אני מבקש לשמוע גם את הנאמן.

מיקי לוי: אם הכסף יוזרם, מה יעלה באחריתו?

<בניהו לאבל: אפשר שני משפטים, אדוני?

משה גפני: בבקשה.

<בניהו לאבל: עורך-דין בניהו לאבל, נאמן יחד עם עורכת-דין אלונה בומגרטן.

משה גפני: אתם הייתם קודם?

<בניהו לאבל: נכון, היינו בדיון הקודם, ודיברנו ואנחנו מרגישים - - -

משה גפני: אבל אתם מישיבה לישיבה נראים יותר צעירים.

<בניהו לאבל: אל"ף, תודה, בייחוד הגברת.

<בניהו לאבל: בי"ת, אדוני - - -

יצחק וקנין: כן, אדוני.

מיקי לוי: זה בסדר, יש פרוטוקול, זה לא משנה שהם התחלפו.

מיקי לוי: אל תדאג.

<אלונה בומגרטן: אנחנו דואגים.

<גלילה הורנשטיין: לא לדאוג?

יצחק וקנין: חבר'ה, בואו נתקדם.

<בניהו לאבל: הלחץ כרגע הוא בשני מוקדים.

<בניהו לאבל: מוקד אחד, כל המהות המשפטית של הקפאת הליכים, היא מוגבלת בחוק מלכתחילה, היא מוגבלת במספר חודשים.

<בניהו לאבל: כרגע באופן חריג ביותר, בית-המשפט איפשהו נותן לנו את האפשרות הזאת אבל זה אמור להסתיים או-טו-טו.

<בניהו לאבל: אנחנו כבר חרגנו מהמסגרת הזאת, מזמן.

<בניהו לאבל: זה אחד.

<בניהו לאבל: שניים, עובדים לא קיבלו שכר – וכאן נמצאת עורכת-דין גלילה הורנשטיין מטעמם – לא קיבלו שכר בגין עבר מה שנקרא.

<בניהו לאבל: יש להם כספים שיושבים בביטוח לאומי, שרק אחרי הגשת בקשת פירוק הם יוכלו לקבל אותם, אלא אם כן אנחנו מעבירים הסדר נושים באמצעות הכספים שאנחנו אמורים לקבל דרך המדינה.

<בניהו לאבל: אם נצא מפה היום שוב בסיטואציה שבה צריכים לקבל משקיע או צריכים לקבל הזרמה ממקור זר וכיוצא בזה, ולא נקבל את השישה מיליון שקלים הללו שאנחנו מבקשים אותם - - -

איתן ברושי: כמענק, אתה מתכוון.

יצחק וקנין: כהזרמה.

איתן ברושי: זה לא כסף שחוזר אבל.

איתן ברושי: הון לא חוזר, כמו שקוראים אצלנו.

<בניהו לאבל: זה סוג של הלוואה שתוחזר, אדוני, במהלך ההפעלה של המפעל לאורך קדימה.

<בניהו לאבל: כן, זה נמצא בתוך תוכנית ההפעלה.

<בניהו לאבל: אם לא נקבל את זה פשוט – זה לא שאנחנו רוצים, אנחנו לא רוצים לסגור את המפעל אבל למעשה אין מנוס מבחינת הוראות החוק ומבחינת הצרכים של העובדים.

איתן ברושי: מה שאתה אומר, שאם נלך למסלול של הממשלה, המפעל נסגר.

איתן ברושי: עכשיו יעשו ימי עיון, כנסים וסימפוזיונים.

איתן ברושי: זה המצב.

<גלעד ורדי: יש תוכנית הבראה - - -

איתן ברושי: אז למה עד עכשיו לא גמרתם את זה?

<גלעד ורדי: אנחנו גמרנו, המפעל התחיל לעבוד.

יצחק וקנין: חבר'ה, אני רוצה לעשות סדר.

יצחק וקנין: קויתי, אני שואל שאלה ספציפית אליך.

יצחק וקנין: במידה – ובאמת, תדע מה שאתה עונה לי עכשיו – אם הם יבואו אליך ויראו שיש סכום כסף שיש להם אותו כהזרמה פרטית שלהם, האם על-פי הנהלים של הקרן אתה אומר שאתה יכול לסייע?

יצחק וקנין: אם הם מביאים ארבעה מיליון, כמה זה אומר - - -

מיקי לוי: שישה.

יצחק וקנין: אתה יכול לתת שישה, זה עשרה מיליון.

יצחק וקנין: הבעיה היא 16 מיליון.

מיקי לוי: לא, לא.

מיקי לוי: הוא מסתדר עם זה, איציק.

<גלעד ורדי: אנחנו הגענו לסיכום עם הנאמנים שאנחנו נפעל בשני טקטים, בשני שלבים.

<גלעד ורדי: שלב ראשון, נשלם את עיקר החובות, זכות קדימה וכו', והשאר יחד עם הנאמן ניצור מערכת של פריסת חובות עד לכניסת משקיע של שלב ב'.

<גלעד ורדי: עם כניסת המשקיע כבר עושים "פריש מיש" והולכים הלאה.

יצחק וקנין: אני שואל.

יצחק וקנין: מה הזמנים שלכם מבחינתכם?

<רן קויתי: אנחנו מאוד מעוניינים לעזור למפעל שתולה להמשיך ולשרוד.

יצחק וקנין: אלה מלים.

איתן ברושי: לא לשרוד.

יצחק וקנין: תכלס.

איתן ברושי: להתקיים.

יצחק וקנין: תכלס אני רוצה לשמוע.

<רן קויתי: אני מנהל הקרן, אני לא חברי הוועדה של הקרן.

<רן קויתי: יש ועדה ואני לא אקבל פה את ההחלטה.

יצחק וקנין: ודאי שלא.

<רן קויתי: מה שאני אומר פה זה שיש – הם מכירים את זה – יש מסלול שהוא מסלול של בעלים.

<רן קויתי: הם צריכים ראשית כול בשביל שאנחנו נוכל לבחון את הנושא, להגיש בקשה לפי מסלול בעלים, מה שלא הוגש עד היום.

יצחק וקנין: למה לא הגשתם את זה עד היום?

<רן קויתי: אני לא מכיר הצעה כזאת של הנאמן.

יצחק וקנין: סליחה.

יצחק וקנין: למה לא הגשתם את זה עד היום?

<רן קויתי: אני גם לא מכיר הצעה כזאת - - -

יצחק וקנין: לא היה לכם ההון הזה?

<רוני חתן: ההון, הוא בא בעצם מכספי ההסתדרות שהם מעמידים את ההלוואה הזאת.

<רוני חתן: ההון העצמי שלנו, אנחנו הזרמנו כבר הכול פנימה, שפכנו הכול פנימה.

<רוני חתן: ערב ההקפאה שפכנו את הכול.

איתן ברושי: את כל החסכונות שלו.

<רוני חתן: זה לא רק חסכונות.

<רוני חתן: גם השקעות, גם הכול.

יצחק וקנין: הארבעה מיליון, מאיפה אתם מביאים את זה?

<רוני חתן: הלוואה מההסתדרות אנחנו לוקחים.

<רוני חתן: זה מינוף על מינוף.

מיקי לוי: היא נותנת?

<קריאה: כן, כן.

<גלילה הורנשטיין: רוני, תיזהר, אל תרוץ.

<גלילה הורנשטיין: סליחה, אל תרוץ עם ההסתדרות, אתה לא יכול לדבר בשם ההסתדרות.

יצחק וקנין: סליחה, מה התפקיד שלך?

<גלילה הורנשטיין: סתם עורכת-דין, מייצגת את העובדים.

יצחק וקנין: את לא יכולה לזרוק מלים, להגיד סתם עורכת-דין.

יצחק וקנין: את לא סתם, את נמצאת פה באיזה נישה מסוימת.

יצחק וקנין: נכון?

<גלילה הורנשטיין: כן, מייצגת את העובדים.

יצחק וקנין: אז למה את עונה במקום ההסתדרות?

<גלילה הורנשטיין: - - -

יצחק וקנין: סליחה.

יצחק וקנין: את עונה במקום ההסתדרות.

יצחק וקנין: מי נמצא פה מההסתדרות?

<גלילה הורנשטיין: גם אני.

יצחק וקנין: את גם מטעם ההסתדרות?

<גלילה הורנשטיין: כן.

<בוטרוס סוסאן: גם אני וגם המחלקה המשפטית.

יצחק וקנין: סליחה, אל תדברו ביניכם.

יצחק וקנין: מי מייצג את ההסתדרות פה כרגע?

<גלילה הורנשטיין: אני מייצגת את ההסתדרות - - -

<קריאות: - - -

יצחק וקנין: אני שואל שאלה.

יצחק וקנין: חבר'ה, תנו לי לעשות סדר.

יצחק וקנין: הייתה פנייה אליכם בנושא של סכום שאתם יכולים לסייע למפעל הזה?

יצחק וקנין: הייתה פנייה?

<גלילה הורנשטיין: לא הייתה פנייה רשמית אבל היו שיחות.

יצחק וקנין: אם תהיה פנייה אתם כן תהיו מוכנים?

<גלילה הורנשטיין: אנחנו נביא את זה בפני ההסתדרות, וקרוב לוודאי שההסתדרות תרצה לעזור למפעל להתקיים.

יצחק וקנין: אוקיי.

<גלילה הורנשטיין: אבל אני לא חושבת שמישהו יכול לבוא להגיד, נפלה החלטה.

יצחק וקנין: לא, לא.

יצחק וקנין: ודאי שלא.

יצחק וקנין: רצון טוב יש?

<גלילה הורנשטיין: ודאי.

יצחק וקנין: רצון טוב יש.

<גלילה הורנשטיין: רצון טוב יש.

יצחק וקנין: חבר הכנסת טרכטנברג.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה להגיד כך, ההתרשמות הבלתי אמצעית מהדיון הזה.

מנואל טרכטנברג: חלקי הפאזל כולם נמצאים על השולחן, כולם נמצאים על השולחן ואפשר להרכיב את הדבר הזה.

מנואל טרכטנברג: ובואו נמנה מה חלקי הפאזל.

יצחק וקנין: אני אגיד לכם את האמת, כדי לעזור לדיון.

יצחק וקנין: אדוני, אני אומר לך, אם רוצים לפתור את הבעיה של המפעל הזה, אתה כיושב-ראש ועדת כספים צריך לזמן את המפעל, את משרד המסחר והתעשייה, את ההסתדרות, את מנכ"ל משרד האוצר, ישיבה אחת, אני אומר לך, אתה מציל את המפעל.

איתן ברושי: נכון.

איתן ברושי: מקובל.

<גלילה הורנשטיין: נכון.

<גלילה הורנשטיין: אתה צודק מאה אחוז.

<גלילה הורנשטיין: עד היום לא זומנו לאף ישיבה.

יצחק וקנין: אדוני, אני מבקש ממך בקשה – אנחנו כחברי ועדת הכספים – אתה מציל את המפעל אם אתה עושה את הפעולה הזאת.

יצחק וקנין: כולם יתברברו פה, ילכו ותיגמר הישיבה, כל אחד ילך למקומו.

יצחק וקנין: צריך מישהו שיתכלל אותם, את כולם ביחד, יביא אותם לשולחן, ישבו ויסכמו את הנושא.

<קריאה: עוד השבוע.

מנואל טרכטנברג: גם בעקבות הדברים של חבר הכנסת וקנין.

מנואל טרכטנברג: אמרתי, כל חלקי הפאזל נמצאים על השולחן וצריך להרכיב את הדבר הזה, אבל צריך למנות אותם: א.

מנואל טרכטנברג: הם יכולים להביא מכספי ההסתדרות - -

<גלילה הורנשטיין: יכולים לבקש.

מנואל טרכטנברג: - - את ההלוואה שדרושה של כאר

מנואל טרכטנברג: בעה מיליון שקלים.

<קריאה: שלושה.

<קריאה: לא חשוב.

מנואל טרכטנברג: ב.

מנואל טרכטנברג: הקרן למפעלים במצוקה – אם הם יביאו את זה – יכולים לתת 150%, לאמור, עוד שישה מיליון שקלים.

מנואל טרכטנברג: מה האלמנט שחסר כאן אבל אפשר להביא אותו?

מנואל טרכטנברג: הנאמן צריך גם לאפשר מבחינת הזמן כי אתה שמת אקדח מעשן על השולחן.

<בניהו לאבל: חלילה, אני אמרתי להיפך.

מנואל טרכטנברג: לא, לא, לא, אל תענה לי.

<בניהו לאבל: אנחנו יכולים להמשיך להפעיל לנצח.

מנואל טרכטנברג: אל תענה לי.

מנואל טרכטנברג: אני אומר, צריך להגיד כמה – שבועיים, חודש – כדי לסגור את התהליך כולו.

מנואל טרכטנברג: ולכן, צריך לתפור את החבילה הזאת.

מנואל טרכטנברג: אפשר, ומוטב שעה אחת קודם כי אוי לנו אם כל האלמנטים נמצאים שם ואנחנו לא עושים.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: עידו סופר, אתה רוצה להגיד משהו בעניין הזה?

משה גפני: היועצת של המנכ"ל דיברה.

משה גפני: אתה רוצה גם משהו?

<עידו סופר: אין לי יותר מדי מה לחדש.

<עידו סופר: עידו סופר, רפרנט תעשייה ומסחר, אגף התקציבים.

משה גפני: אין לך מה לחדש?

<עידו סופר: לא צריך לומר פה שדיברתי עם רוני, דיברתי אתך באופן כמעט שבועי.

<עידו סופר: ככלל, אני רוצה גם להגיד לחברי הכנסת – המדינה מייצרת כלי סיוע שנועדים להשקעה או העסקה תוספתית.

משה גפני: טוב.

<עידו סופר: זאת על מנת לתרום לפיתוח.

<עידו סופר: במקרה הזה הכלי הרלוונטי הוא קרן לעסקים במצוקה.

משה גפני: טוב.

<עידו סופר: אנחנו מאוד מקווים - -

משה גפני: הבנו.

<עידו סופר: - - ומאוד רוצים שהקרן תהיה רלוונטית למפעל, וצריך לתת זמן להבשלה.

<עידו סופר: אנחנו חושבים שצריך לתת זמן להבשלה - -

משה גפני: טוב, הבשלה.

<עידו סופר: - - וכשזה יגיע - - -

איתן ברושי: כמה זמן?

<קריאה: מה זה הבשלה?

<עידו סופר: אגב, רק אני רוצה להגיד.

<עידו סופר: הבעיה במענק, בסופו של דבר אנחנו מסתכלים פה גם על העובדים, וזו נקודת המוצא של הוועדה.

<עידו סופר: בסוף, אם מפעל הוא לא כדאי כלכלית, וניתן מענק, אז הוא יחזור לשולחן הוועדה בעוד שנתיים ולא עשינו שום דבר.

איתן ברושי: אז בעוד שנתיים.

<עידו סופר: שנייה בבקשה.

<גלעד ורדי: אבל אנחנו חושבים שהוא כדאי.

<עידו סופר: ולכן, אנחנו כן חושבים שצריך מבחינת המדינה להסתכל על זה בתור אם יש משקיע או הבעלים חושבים שיש איך להתקדם - - -

איתן ברושי: גפני, אי-אפשר בלי מחיקה.

מיקי לוי: עזוב את המחיקה.

איתן ברושי: לא, אני לא עוזב.

איתן ברושי: מיקי, זה לא יעזור.

איתן ברושי: אי-אפשר בלי מחיקה פה.

משה גפני: רבותי, מדובר על דיון מהיר, עם כל הכבוד.

איתן ברושי: דיון מהיר, אבל סופי.

איתן ברושי: פעם אחת נגמור את זה.

משה גפני: אין סופי.

משה גפני: רבע שעה.

משה גפני: כן, הנאמנת, משפט.

<אלונה בומגרטן: עורכת-דין אלונה בומגרטן, אני הנאמנת, יחד עם עורך-דין לאבל.

<אלונה בומגרטן: כבוד היושב-ראש, היום אנחנו נמצאים ב-Money time.

<אלונה בומגרטן: לפי כל מה ששמעתי, צריך לשים את הדברים על השולחן.

<אלונה בומגרטן: אם לא יוזרם כסף, השקעה, העסק ייסגר, מהטעם הפשוט.

משה גפני: ברור.

משה גפני: ברור.

<אלונה בומגרטן: עוד משפט אחד.

<אלונה בומגרטן: אנחנו מחזיקים את המפעל הזה שנה בכוח, אנחנו לא יכולים להחזיק אותו בצורה גירעונית, ולכן אדוני שאל, ובצדק, מה קרה עם העובדים.

<אלונה בומגרטן: לא היה כסף לשלם משכורות לעובדים.

משה גפני: הבנתי, קיבלתי תשובה.

משה גפני: גלילה, את רוצה להגיד משפט?

<אלונה בומגרטן: כבודו, עוד משפט אחד.

משה גפני: כן, בבקשה.

<אלונה בומגרטן: אין מחלוקת שהמפעל הזה נמצא במקום אסטרטגי.

<אלונה בומגרטן: אין מחלוקת שהוא טוב.

<אלונה בומגרטן: קשה לי רק להשתחרר מהרושם - - -

משה גפני: עם אין מחלוקת לא הולכים למכולת.

<אלונה בומגרטן: אבל אדוני, אם המפעל הזה היה בשטחים, היה מהר כסף.

משה גפני: אה, כן?

<אלונה בומגרטן: כן.

מיקי לוי: יהודה ושומרון, היא מתכוונת.

איתן ברושי: גפני יודע את זה.

<אלונה בומגרטן: אדוני, שישה מיליון שקל, זה הכול.

מיקי לוי: אין פה בית יהודי, סמוטריץ לא פה.

משה גפני: תודה.

משה גפני: גלילה, משפט.

<אלונה בומגרטן: אדוני - - -

משה גפני: אני חייב לסיים, עם כל הכבוד.

איתן ברושי: יכול להיות שנעביר אותו לעמונה.

משה גפני: זה דיון מהיר.

משה גפני: זה לא איזה דיון של יום שלם.

משה גפני: גלילה, יש לך משהו לחדש?

<גלילה הורנשטיין: לחדש אין לי, אבל אם לא תהיה הזרמה מיידית - - -

משה גפני: ברור.

<גלילה הורנשטיין: לא, לא, אדוני.

משה גפני: מה לא?

משה גפני: שלא תהיה הזרמה?

איתן ברושי: לא תהיה הזרמה.

<גלילה הורנשטיין: אתה אומר לא לא, אז אני אומרת רק רגע.

<גלילה הורנשטיין: לא תהיה הזרמה מיידית, העובדים יושבים בחוץ.

<גלילה הורנשטיין: כל יום אני מקבלת 20–30 טלפונים, האנשים האלה חייבים להם כסף, רוצים להמשיך לעבוד.

<גלילה הורנשטיין: הממשלה חייבת לשמור על התעסוקה של העובדים, לא עם הפרוטוקולים ולא הכללים שלהם, שאי-אפשר לכופף אותם.

<גלילה הורנשטיין: ניסינו לכופף וזה לא הולך.

<גלילה הורנשטיין: הם צריכים להחליט, אדוני, הם חייבים להחליט שמזרימים כסף.

משה גפני: טוב.

משה גפני: תודה.

<עידו סופר: כשחברי הכנסת ביקשו מההסתדרות אמרת – אנחנו נבדוק.

<גלילה הורנשטיין: עזוב אותי עכשיו עם ההסתדרות.

<עידו סופר: הממשלה - - -

משה גפני: עידו, אתה תומך בשלי יחימוביץ או באבי ניסנקורן?

<נירית איבי: הוא א-פוליטי.

<גלילה הורנשטיין: אתה לא הבנת מה שאמרתי.

<גלילה הורנשטיין: הוא אמר ההסתדרות - - -

איתן ברושי: גפני, תביא הצעה יותר נועזת.

איתן ברושי: תביא הצעה עכשיו, נצביע.

איתן ברושי: פעם אחת נראה מה אנחנו שווים.

משה גפני: גלילה, תודה, אני מודה לך.

<גלילה הורנשטיין: אני רק רוצה תיקון אחד.

משה גפני: לא, אבל אמרתם כבר.

<גלילה הורנשטיין: תיקון למה שהיה בפרוטוקול.

<גלילה הורנשטיין: הייתה אי הבנה.

<גלילה הורנשטיין: רוני בא ואמר, ההסתדרות תיתן.

<גלילה הורנשטיין: אמרתי לו, אתה לא יכול להחליט בשם ההסתדרות.

<גלילה הורנשטיין: תבקש, ההסתדרות תשקול את זה במאה אחוז חיוב.

<גלילה הורנשטיין: זה גם לך לאוצר אני אומרת.

משה גפני: היושב-ראש החדש שייבחר, בעזרת השם יעזור.

איתן ברושי: זה יהיה למפעלים אחרים.

איתן ברושי: המפעל הזה סיים את דרכו.

<אלונה בומגרטן: רק אדוני היושב-ראש יכול לפתור את הבעיה הזאת.

משה גפני: בטח, אני יודע.

משה גפני: אני יודע.

משה גפני: הרבה אומרים לי שאם זה לא נפתר, אני אשם.

משה גפני: אני מכיר את זה, זה בסדר.

<גלילה הורנשטיין: האוצר גם לא משתף אותנו בכלום.

משה גפני: גבירותי ורבותי, גם בעלי המפעל וגם הממשלה.

<קריאה: למה צריכים לשתף אתכם?

<גלילה הורנשטיין: למה לא? תסגרו אותו.

<גלילה הורנשטיין: מה זאת אומרת?

<גלילה הורנשטיין: מה זה למה?

<גלילה הורנשטיין: למה צריך לשתף את העובדים היא שואלת.

משה גפני: לא צריך שום דבר.

משה גפני: הכול בסדר.

<אלונה בומגרטן: תסגרו את המפעל, תגידו שאתם סוגרים - - -

<גלילה הורנשטיין: ההתנשאות הזאת.

<קריאות: - - -

משה גפני: אני לא מסכים לדבר הזה, אני פשוט אוציא אתכם.

משה גפני: אני קיבלתי התחייבות שהבעיה של המפעל תיפתר – גם יהיה עידוד השקעות הון וגם יהיה קרן למפעלים במצוקה וגם יחפשו משקיע.

משה גפני: זה נאמר, ולכן גם אנשי המפעל לא הגיעו לכאן לוועדה.

משה גפני: לא היה ספק בעיני שהבעיה לא תיפתר.

משה גפני: בעיה של מפעל מהסוג הזה לא נפתרת אלא בכוח.

משה גפני: ואני מבקש להחליט בדיון המהיר כדלהלן: אני מבקש בתוך שבועיים שהשר החדש ילמד את העניין.

משה גפני: המפעל מעביר ארבעה מיליון שקלים מכספו, זה לא חשוב, ובינתיים צריך את הזמן כדי לגייס משקיע.

משה גפני: הקרן למפעלים במצוקה צריכה לסייע ב-150% נוספים כדי שיהיה להם את הזמן.

משה גפני: הנושא הזה של עידוד השקעות הון – אגב, זה כסף שאנחנו הבאנו, קויתי, אנחנו הבאנו את הכסף הזה.

משה גפני: אני די מתחרט על זה מכיוון שבסוף, בחלק מהדברים העובדים לא קיבלו.

משה גפני: זה כסף של העובדים, זה לא כסף שהמדינה השקיעה והיא בעלת הבית.

משה גפני: היא השתלטה על הכסף הזה.

<קריאה: - - -

משה גפני: לא חשוב, מה זה משנה.

משה גפני: הניסוחים שלי לא רלוונטיים, זה לא בדברי הסיכום.

משה גפני: הסיכום הוא שצריך לסייע בתוך השבועיים האלה לפתור את הבעיה מיידית.

משה גפני: אני פונה לנאמנים – לנאמן ולנאמנת – אני מבקש לאפשר את הזמן הזה - -

מיקי לוי: הוא צריך להגיש בקשה דחופה - -

משה גפני: - - של השבועיים האלה.

מיקי לוי: - - של הארבעה מיליון שקלים.

מיקי לוי: אם הוא לא מגיש בקשה דחופה, לא יקרה כלום.

משה גפני: של השבועיים האלה.

משה גפני: אני מבקש, תעשו את כל הפרוצדורה.

משה גפני: אנחנו לא יכולים להיות במקומכם.

משה גפני: עם כל הכבוד שאנחנו ועדת כספים, אתם צריכים לעשות את כל הפרוצדורה.

משה גפני: בעוד שבועיים, בעזרת השם – אני מקבל את ההצעה של חבר הכנסת יצחק וקנין – יקרה אחד מהשניים.

משה גפני: אני לא יודע, בשתולה זה מפעל ביטחוני?

משה גפני: אני יכול לבוא לשם?

<קריאות: כן.

משה גפני: וכולנו יכולים לבוא לשם?

<קריאות: כן, כן.

<רוני חתן: בשמחה.

משה גפני: בעוד שבועיים אנחנו או עושים ישיבה עם כולם אצלי לראות מה נפתר ומה לא נפתר, או שאנחנו נוסעים, ועדת הכספים, לשתולה ונעשה את הישיבה שם.

משה גפני: לא החלטתי, נראה איך זה מתקדם.

משה גפני: אם זה לא יתקדם באופן טוטלי, ישיבת ועדת הכספים תהיה בעוד – אנחנו נתאם את המועד – נעשה את הישיבה בשתולה, ושם מי שאשם נגיד שהוא אשם.

איתן ברושי: ואחר כך?

איתן ברושי: ואחר כך?

משה גפני: אני לא יודע.

איתן ברושי: אז יהיה טקס אשכבה שם.

משה גפני: לא.

איתן ברושי: זה מה שתעשה.

איתן ברושי: אני מבקש - - -

יצחק וקנין: אני מקבל את ההצעה של גפני.

משה גפני: זו ההצעה, תאמין לי.

איתן ברושי: אבל גפני - - -

משה גפני: אין דרך.

משה גפני: אתה יכול לקבל כפי שאתה רוצה.

משה גפני: אתה יכול לקבל החלטה שאתה מכריח את הממשלה - - -

איתן ברושי: אני חושב שצריכה להיות מחיקה.

משה גפני: אתה יכול לרשום את זה על הקרח.

<קריאות: - - -

איתן ברושי: גפני, אין פה פתרון.

מיקי רוזנטל: יש פתרון, נמצא פתרון.

איתן ברושי: מיקי, כבר מנהלים את זה שנתיים.

משה גפני: אנחנו מבקשים בתוך שבועיים גם מההסתדרות, גם ממשרד הכלכלה, גם מעידוד השקעות הון וגם מהקרן למפעלים במצוקה – אתם תעשו את כל הפעולות הנדרשות.

איתן ברושי: אבל מה זה שונה מהסיכומים הקודמים?

איתן ברושי: זה אותו דבר כמו הסיכומים הקודמים.

איתן ברושי: גפני, אני רוצה שיירשם בפרוטוקול.

מיקי לוי: הוא לא יעביר לאוצר שום חוק, אתה לא מבין את זה?

איתן ברושי: מיקי, האוצר עושה מה שהוא רוצה.

איתן ברושי: ראינו את זה בחקלאות.

משה גפני: אבל זה מפריע לי בסיכום.

איתן ברושי: גפני, תרשום את ההערה שלי.

משה גפני: אני אתן לך.

איתן ברושי: אז אני רוצה זכות הערה.

משה גפני: אני אתן לך את זכות הדיבור אבל תן לי לסיים.

משה גפני: בעוד שבועיים אנחנו, או שנקיים דיון אצלי כמו שהציע חבר הכנסת וקנין, ואנחנו נלך לפתרון, או שאנחנו נעשה את הישיבה בשתולה.

משה גפני: אם אתה רוצה הסבר על העניין הזה, אני לא יכול להגיד את זה - - -

איתן ברושי: לא, אני רוצה הערה.

משה גפני: אני אתן לך.

איתן ברושי: אני כבר הייתי בשתולה.

משה גפני: אני אתן לך, אני רק לא יכול לתת את ההסבר הזה לפרוטוקול.

משה גפני: אז אם תרצה אני אגיד לך אחר כך למה לפי דעתי זה יהיה שונה ממה שהיה עד היום.

משה גפני: בבקשה.

איתן ברושי: קודם כול, אני מודה לך היושב-ראש.

איתן ברושי: אני לא הייתי שותף ליוזמה לדיון הזה אבל שותף לדיונים אחרים וביקרתי בשתולה, וכעוזר שר הביטחון גם עזרתי להם בהזמנות – גפני, ואולי חסר פה משרד הביטחון.

<איציק לוי: לא חסר.

איתן ברושי: מי זה?

<איציק לוי: אני.

איתן ברושי: אוקיי.

איתן ברושי: אז אולי זה הפתרון כי יש להם 15% יתרון בהזמנות של משרד הביטחון.

איתן ברושי: אולי היה צריך להזרים עוד הזמנות.

איתן ברושי: אני אומר לכם, יש רגעים שחברי הכנסת צריכים לשאול מה הם עושים חוץ מלתת עצות.

איתן ברושי: אני אומר לכם, לא קרה פה כלום בדיון הזה, ולא באשמת גפני.

איתן ברושי: אנחנו עדים למצב שנמשך שנים, בלי פתרון.

איתן ברושי: החבורה הזאת השקיעה בעשר אצבעות.

איתן ברושי: מה אנחנו אומרים להם?

איתן ברושי: תלכו לפקידים, תסתדרו אתם.

איתן ברושי: אנחנו לא מסתדרים אתם.

איתן ברושי: אתה לא יכול לכפות עליהם, אז אתה שולח אותם?

איתן ברושי: הם אטומים.

איתן ברושי: אני מציע לרשום בפרוטוקול שאני אומר לכם – לא היה פה כלום ולא יהיה פה כלום.

מיקי לוי: לא היה פה כלום כי אין כלום.

<גלעד ורדי: פה יש.

מיקי לוי: פה אבל יש.

מיקי לוי: אומר לך הרואה חשבון שיש אפשרות להביא ארבעה מיליון.

איתן ברושי: אני מכיר אותו, אני מכיר את הכונסים, הייתי שם יותר מכולכם.

איתן ברושי: אני אומר לכם, לא קרה פה כלום.

איתן ברושי: מה שאני אומר לכם עכשיו, זה לא בעיה של עוד שבוע, שבועיים, אין פתרון בדרך הזאת.

איתן ברושי: בלי מחיקה לא יהיה פה הסדר, ואני אומר לפקידים - - -

<בניהו לאבל: בלי הזרמה.

<קריאות: הזרמה.

איתן ברושי: הזרמה, שחלקה זה כסף שלא חוזר משום שבלי הזרמה לא יקרה פה כלום.

משה גפני: תודה רבה.

איתן ברושי: ולכן אני מבקש שיירשם בפרוטוקול.

איתן ברושי: אני מציע לנסוע לשתולה, גפני, רק אם יש לך בשורות.

איתן ברושי: אל תבוא לשם לסגור את המפעל.

משה גפני: טוב.

איתן ברושי: אם יש בשורות, אני בא אתך.

איתן ברושי: אם לא, זה לא בסדר מה שקרה פה.

משה גפני: אני סיימתי את הדיון בעניין הזה.

משה גפני: אני אומר לכם מניסיון שלי, אני לא חושב שיהיו הרבה אנשים שירצו לראות את חברי ועדת הכספים במושב שתולה על גבול הצפון, ואומרים שם שהממשלה נותנת למפעל הזה להיסגר.

משה גפני: אני אומר לכם את זה מניסיון, השאלה אם יהיה לנו את הזמן לעשות את זה.

משה גפני: אם יהיה לנו את הזמן לעשות את זה, אנחנו עולים על דרך המלך.

משה גפני: אני מבקש שתגמרו את העניין של הכסף שלכם.

משה גפני: יש את ההתחייבות שלהם.

משה גפני: אני מבקש גם מההסתדרות את אותו דבר.

משה גפני: הסעיף הזה הסתיים וזה מה שיירשם ויונח על שולחן הכנסת.

משה גפני: תודה רבה, הישיבה נעולה.