הוועדה לענייני ביקורת המדינה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 181, 2016-12-20 11:25

קארין אלהרר: בוקר טוב לכולם.

קארין אלהרר: אני מתנצלת על האיחור.

קארין אלהרר: אני מתכבדת לפתוח ישיבה נוספת בוועדה לענייני ביקורת המדינה.

קארין אלהרר: היום 20 בדצמבר 2016, כ' בכסלו תשע"ז, השעה 11:25.

קארין אלהרר: הנושא לדיון – בקשה לחוות דעת מבקר המדינה בנושא התנהלות המכון הרפואי לבטיחות בדרכים מול ציבור הנכים.

קארין אלהרר: בוקר טוב לצוות מבקר המדינה.

קארין אלהרר: בוקר טוב לנציגי המבוקרים.

קארין אלהרר: אנחנו עורכים את הדיון הזה לבקשת עמותת אהב"ה שדואגת לזכויות הנכים.

קארין אלהרר: מהמכתב שהופנה אלינו – הורים לילדים מקבלים רכב שלא מתאים להם והוא לא מתאים, שכן אם הם רוצים לטפל בילד בזמן נסיעה למשל, אם הוא חוטף חלילה התקף אפילפסיה, אין אפשרות לעשות שום דבר, למעט אם עוצרים בצד הכביש ואז כמובן מסתכנים בתאונת דרכים.

קארין אלהרר: פנייה אחרת שקיבלנו מדברת על הזמן שלוקח לקבל תשובות של בדיקות הכשירות במבחני נהיגה.

קארין אלהרר: ממה שאנחנו הבנו, מדובר ב-45 ימים ויותר מיום קיום הבדיקה.

קארין אלהרר: אני שואלת את עצמי מדוע זה צריך כל כך הרבה זמן.

קארין אלהרר: יוצא שאנשים עם מוגבלות נותרים ללא רישיון, רק כי לוקח המון זמן.

קארין אלהרר: ובואו נזכור שמדובר באנשים שצריכים הכי הרבה את הניידות הזאת.

קארין אלהרר: והורים לילדים שצריכים הכי הרבה את הרכב המותאם, כי אחרת איך הם יוציאו אותם מהבית.

קארין אלהרר: הדבר הזה נשמע לא סביר.

קארין אלהרר: אנחנו נבקש לשמוע היום גם את יתר התלונות, שאני מכירה ושמעתי אותן לא בפעם הראשונה, וגם כמובן לשמוע את התשובות מהמכון לבטיחות בדרכים.

קארין אלהרר: אנחנו גם נבקש לדון בממצאי דו"ח מבקר המדינה בנושא משרד הרישוי, שחלקים קטנים מהם היו קשורים גם למרב"ד.

קארין אלהרר: יש לציין שהמרב"ד קיבל את רוב הליקויים ונרצה לראות שהוא אכן פועל לתיקון שלהם.

קארין אלהרר: זאת אומרת זה לא מספיק להוציא את דו"ח תיקון הליקויים, אלא גם לראות איך התיקון הזה מיושם בפועל.

קארין אלהרר: תראו, כל המהלך של המכון לבטיחות בדרכים הוא תמיד משולב ביחד עם ביטוח לאומי ואני לא יודעת, תתקנו אותי אם אני טועה, אבל למיטב זיכרוני, אין מערכת ממוחשבת בין שני המשרדים.

<קריאה: עכשיו כבר יש.

קארין אלהרר: או, אז זה כבר - - -

<נעמי מורביה: גם משרד הבריאות מעורב.

קארין אלהרר: ומשרד הבריאות, כמובן, סליחה.

קארין אלהרר: קודם כל שמחתי לגלות שהתקדמנו ועברנו למחשוב ולא שולחים הלוך ושוב אנשים ממשרד למשרד.

קארין אלהרר: אני אבקש מנציג ארגון אהב"ה, מי ידבר, אבנר או דפנה?

<אבנר עורקבי: אבנר.

קארין אלהרר: אבנר, בבקשה.

<אבנר עורקבי: בוקר טוב לכולם.

<אבנר עורקבי: קודם כל אני רוצה, היות ולא הספקתי בוועדת הרווחה, יש לנו פינה מיוחדת לאליעזר יבלון, שנחטף מאיתנו בהבזק של שנייה, אפשר לומר.

<אבנר עורקבי: הדבר לא מובן, אבל יש הרבה דברים שהם לא מובנים והכל כתוב מלמעלה.

<אבנר עורקבי: אנחנו לא יכולים לצאת כנגד מה שכתוב למעלה.

<אבנר עורקבי: לכן אנחנו רק רוצים להעיד פה בוועדה על מעשיו הטובים שעשה האיש הזה וכמה נשמה הוא הביא למשרד הרווחה.

<אבנר עורקבי: יש לציין אותו בצורה יוצאת מן הכלל.

<אבנר עורקבי: אני יכול לציין את היציאה מגדרו בנושא של נכים, בנושא שיצאנו והפגנו למען הנכים של סן סימון וכמה הוא רצה לפתור את הבעיה וכמה שהוא עשה כל מה שהוא יכול לפתור את הבעיה.

<אבנר עורקבי: עד היום, כל זמן שהייתי רואה אותו – "מה שלומך אבנר, איך אתה מרגיש" והכל נפתר, הכל בסדר.

<אבנר עורקבי: איש יוצא מגדר הרגיל שאין מה להגיד.

<אבנר עורקבי: עכשיו אני פונה לכיוון של המרב"ד.

<אבנר עורקבי: תראי, אין לנו שום דבר כנגד המרב"ד.

<אבנר עורקבי: אני לא יודע מה יש פה, מה הולך פה.

<אבנר עורקבי: אנחנו מזה כמה זמן מנסים, מעבירים.

<אבנר עורקבי: ילדים נכים מגיעים לוועדה רפואית.

<אבנר עורקבי: זוג ילדים מגיעים לוועדה רפואית, מה שמאשרים להם זה רכב הדגל של המוסד לביטוח לאומי או המרב"ד, אני לא יודע מי פה, מי סגר פה את הדילים האלה.

<אבנר עורקבי: כל הילדים הנכים מקבלים רכב – פיאט דובלו.

<אבנר עורקבי: מה עשיתם שם עם הפיאט הזאת?

קארין אלהרר: מה זה פיאט דובלו?

<אבנר עורקבי: זה רכב קטן, יותר קטן מקאדי.

<אבנר עורקבי: הילדים נדחסים מאחורה.

<אבנר עורקבי: זה פיאט, אני לא יודע, אני יכול להגיד לך פיאט 500, משהו כזה, שעשו לה כזה ניפוח מאחורה ותכניס את הילד בפנים כמו שק תפוחי אדמה וקדימה, תעשה איתו, מה איכפת לך אתה?

<קריאה: וזה מגיע N לא M.

<קריאה: כן.

<קריאה: רכב משא.

קארין אלהרר: רגע, אולי אתם רגילים לוועדות אחרות.

קארין אלהרר: כאן בוועדה מדברים אחד-אחד וברשות דיבור.

<אבנר עורקבי: למעשה זה רכב מסחרי.

<אבנר עורקבי: כלומר, גם אני נוהג היום ברכב מסחרי, שהוא משאית למעשה.

<אבנר עורקבי: הוא לא רכב שנועד לנוסעים, שזה פרק בפני עצמו.

קארין אלהרר: רגע, אבל אבנר, מי מאשר את הרכב, זה לא המרב"ד.

<אבנר עורקבי: אני לא יודע.

<אבנר עורקבי: לא, לא, מי שמאשר את הרכב זה המרב"ד.

<אבנר עורקבי: לא יודע.

<אבנר עורקבי: סגרו לנו יום אחד.

<אבנר עורקבי: יש לי מקרים לפחות של 10 ילדים, ביניהם גם ילדים תאומים וביניהם גם ילדים שהיה להם בעבר רכב 5T, שיכולים לטפל בילד בתוך הרכב.

<אבנר עורקבי: רכב 5T, זה ואן, שאפשר לטפל בילד, אם קורה לו איזה התקף באמצע הנסיעה.

<אבנר עורקבי: זה לא מעניין אותם.

<אבנר עורקבי: T5וזהו.

<אבנר עורקבי: היה לי מקרה של אמא - - -

קארין אלהרר: רגע, אבנר, אם תסביר לי אולי אני אבין.

קארין אלהרר: הפיאט דובלו הזה זה לילדים עם כיסאות גלגלים?

<אבנר עורקבי: לא מתאים להכניס ילד ב - - -

קארין אלהרר: רגע, תענה לשאלה.

קארין אלהרר: זה לילדים עם כיסאות גלגלים?

<אבנר עורקבי: כן.

קארין אלהרר: איך זה, עם מעלון?

קארין אלהרר: רמפה?

<אבנר עורקבי: שמים להם מעלון מאחורה.

<אבנר עורקבי: מכניסים אותו כמו שק תפוחי אדמה בפנים, זהו גמרנו.

<אבנר עורקבי: תקבל התקף באמצע הדרך, לא יטפלו בך.

<אבנר עורקבי: תקבל איזה משהו באמצע הדרך, תצטרך לטפל בילד דחוף, אי אפשר.

<אבנר עורקבי: אי אפשר לעצור את הרכב בצד ולהיכנס בתוך הרכב.

<נעמי מורביה: הגיוני, כי הוא נמצא מאחורי האמא.

קארין אלהרר: בסדר, שנייה.

קארין אלהרר: יש גם את העניין הזה שבכל מקרה אי אפשר לטפל בילד באמצע נסיעה.

<קריאה: אפשר, אפשר.

קארין אלהרר: רגע, תקשיבו, אני מבטיחה לכם שה-IQ, נמצא בבדיקה שאם מסבירים לי אני מבינה, אבל אתם צריכים להסביר לי.

<ענבל אסתר שובלי: אני יכולה להסביר?

קארין אלהרר: רגע, אבל אבנר באמצע רשות דיבור.

קארין אלהרר: אבנר, שלב-שלב תסביר.

<אבנר עורקבי: אפשר לטפל.

<אבנר עורקבי: עוצרת בשול הדרך, נמצאים בתוך הרכב – האבא, האמא, או כל מי שנמצא בתוך הרכב – עובר לילד בתוך האוטו, לא יוצא מהאוטו.

קארין אלהרר: אה, לא צריך לצאת אתה אומר.

<אבנר עורקבי: לא צריך.

<קריאה: גם בפיאט דובלו?

<קריאה: אז היא לא הבינה.

<אבנר עורקבי: לא, היא הבינה.

<קריאה: אבנר, אתה לא מסביר נכון.

<ענבל אסתר שובלי: אני רק רוצה לתת רגע דוגמא, אם אפשר.

קארין אלהרר: מי גברתי?

<אבנר עורקבי: היא אמא לילדה נכה.

קארין אלהרר: רגע, אני אתן לך לדבר.

קארין אלהרר: כן.

<אבנר עורקבי: ישנם ילדים כאלה שמקבלים את ההתקפים אוטומטית.

<אבנר עורקבי: הם באים לוועדה, הוועדה זה לא מעניין אותם.

<אבנר עורקבי: היה להם בעבר רכב.

<אבנר עורקבי: אני התחלתי לספר על אמא שהיה לה רכב T5 ואישרו לה T6.

<אבנר עורקבי: היא התחילה בהליך של T6, עצרו אותה באמצע, אמרו לה את חוזרת בחזרה לוועדה.

<אבנר עורקבי: אישרו לה פיאט דובלו.

<אבנר עורקבי: אני עמדתי על הרגליים - - -

קארין אלהרר: באיזה תירוץ החזירו אותה?

<אבנר עורקבי: זה הרכב המותאם להם מעכשיו.

<אבנר עורקבי: למה?

<אבנר עורקבי: אני לא יודע למה.

קארין אלהרר: אוקיי, טוב.

<אבנר עורקבי: יכול להיות שזה כלכלית, לא משתלם להם לקנות עבור ילדים נכים מוסעים.

<אבנר עורקבי: לא משתלם לקנות רכב T6.

<אבנר עורקבי: לא מתאים.

<אבנר עורקבי: זה הרבה כסף.

<אבנר עורקבי: זה יקר מאד.

<אבנר עורקבי: זה שווה ליגואר או משהו שווה לזה בשוק.

<אבנר עורקבי: זה רכב מאד יקר.

<אבנר עורקבי: ה-T6 עוזרת.

<אבנר עורקבי: אנחנו מטפלים בילד.

<אבנר עורקבי: ה-T6 שהיה בעבר T5 – שדרגו אותו, עשו אותו רכב טוב למען ילדים.

<אבנר עורקבי: אני רוצה להגדיר קודם כל דבר אחד.

<אבנר עורקבי: ילד נכה זה ילד נכה.

<אבנר עורקבי: אדם נכה זה אדם נכה.

<אבנר עורקבי: צריך להבין את המשמעות - - -

קארין אלהרר: נשמע הגיוני, כן.

<אבנר עורקבי: ואת המגבלות של ילד נכה.

<אבנר עורקבי: למה להתאכזר לילדים נכים?

<אבנר עורקבי: במיוחד זוג ילדים נכים שמאשרים להם פיאט דובלו כזה קטן.

קארין אלהרר: תודה.

קארין אלהרר: אבנר, הדברים שלך נשמעו קריסטל קליר.

קארין אלהרר: גברתי, שם.

<ענבל אסתר שובלי: ענבל, אמא של נ'.

<ענבל אסתר שובלי: יש לי עוד תאומה בבית, זוג תאומות.

<ענבל אסתר שובלי: אנחנו היינו בוועדה, ביקשנו רכב.

<ענבל אסתר שובלי: אנחנו היום כיום על טרנספורטר T5 שלא אושר לנו.

<ענבל אסתר שובלי: זה הרכב הראשון בעצם, ו - - -

קארין אלהרר: מי יממן את התענוג?

<ענבל אסתר שובלי: אנחנו.

<ענבל אסתר שובלי: אנחנו הוספנו את מה שהיה צריך כי לא אישרו לנו ולא היה לנו כוח להתעמת איתם.

<ענבל אסתר שובלי: קיבלנו רכב, אישרו לנו בוועדה האחרונה בשנת 2015 רכב סיטרואן ג'מפי, שאנחנו בסך הכל ביקשנו – כי היא עברה ניתוח בדצמבר 2015, אחרי הוועדה, טענו להרעה.

קארין אלהרר: מה סיטרואן?

קארין אלהרר: סליחה, אני לא מתמצת.

<ענבל אסתר שובלי: סיטרואן ג'מפי זה רכב יחסית - - -

קארין אלהרר: זה ואן?

<ענבל אסתר שובלי: זה ואן, כן.

<ענבל אסתר שובלי: מיני ואן.

<קריאה: יש קטגוריה של קאדי, סיטרואן ג'מפי ופיאט דובלו – מבחינת הוועדה זה פחות או יותר אותה קטגוריה.

קארין אלהרר: באיזו קטגוריה הסיטרואן הזאת?

<קריאה: מיני ואן.

<קריאה: זה לא ה-T5.

<ענבל אסתר שובלי: היא לפני ה-T5 ברצף.

<ענבל אסתר שובלי: אישרו לי את הג'מפי.

<ענבל אסתר שובלי: אמרתי להם אוקיי, שלחתי להם מכתב – אני ביקשתי רכב עם הגבהה, כי אני מרימה את הילדה וכאן רציתי לתת דוגמא.

<ענבל אסתר שובלי: לאו דווקא יש לי ילדה אחת עם אפילפסיה וילדה אחת עם צנתורים, שאני עושה לה כל שלוש שעות.

<ענבל אסתר שובלי: לפעמים אני נתקעת בפקקים, לפעמים טיולי בית ספר.

<ענבל אסתר שובלי: אני צריכה להחליף לילדה, היא לא גמולה מחיתולים ולעשות לה קטטר, צנתור באוטו ואין לי מקום.

<ענבל אסתר שובלי: ביקשתי מהם, אמרתי להם אני צריכה גובה כדי לעמוד, להעביר אותה למיטה – יש לי מיטה באוטו – ולעשות לה צנתור.

<ענבל אסתר שובלי: ברכב שאושר לנו, ביקשנו רכב סיטרואן ג'מפי עם הגבהה, כדי שתהיה לי אפשרות לתמרן.

<ענבל אסתר שובלי: אחרי שהם אישרו לנו סיטרואן ג'מפי, אמרנו להם שיש הרעת תנאים, סליחה, שהילדה אחרי ניתוח והיא צריכה צנתורים כל שלוש שעות ואני צריכה את האוטו כדי שתהיה לי אפשרות לעשות לה את הצנתורים.

<ענבל אסתר שובלי: אז אישרו לנו – הורידו אותנו לרכב דובלו, שהוא פחות מהסיטרואן ג'מפי.

<ענבל אסתר שובלי: בדובלו, שהלכתי לראותו אותו, יש לי פה תמונות, צילמתי – אני בקושי יכולה לתמרן.

<ענבל אסתר שובלי: אני לא יכולה להסתובב, להרים אותה, להניח אותה, לעשות לה צנתור.

<ענבל אסתר שובלי: אי אפשר להחליף לה.

<ענבל אסתר שובלי: אי אפשר לעשות כלום.

קארין אלהרר: גברתי, אני רוצה לשאול, את היית בגישה במרב"ד?

<ענבל אסתר שובלי: כן.

קארין אלהרר: בדקו את התנאים או שזה היה על סמך מסמכים?

<ענבל אסתר שובלי: אני הבאתי תמונות שאני עושה צנתור ברכב הקיים, שזה טרנספורטר T5.

קארין אלהרר: הנתונים האלה היו בפני מקבלי ההחלטות?

<ענבל אסתר שובלי: היו בפניהם, כן.

<ענבל אסתר שובלי: יש לי פה את המכתב שכתבתי להם עם הצילומים.

קארין אלהרר: אוקיי.

קארין אלהרר: והייתה בעצם פגישה.

קארין אלהרר: מי ישב בפגישה, את יודעת?

<ענבל אסתר שובלי: במרב"ד יושב צוות של רופא, טכנאי ומי עוד?

<ענבל אסתר שובלי: ומזכירה.

<ענבל אסתר שובלי: כן, אני כותבת מכתבים, אני באה עד לשם, אני צריכה להגיע עד תל אביב, כשאני גרה בכלל באזור השרון, מחכה שם המון זמן ובסוף הם בכלל מתעלמים ממה שאת כותבת.

<ענבל אסתר שובלי: פשוט התעלמו ממני.

<ענבל אסתר שובלי: הם הרעו את המצב שלי.

<ענבל אסתר שובלי: הם החמירו את המצב שלי.

<ענבל אסתר שובלי: עכשיו אני בכלל לא יכולה לתמרן באוטו.

קארין אלהרר: אוקיי, תודה.

קארין אלהרר: בועז ליפשיץ.

<בועז ליפשיץ: אני.

קארין אלהרר: בבקשה אדוני.

<בועז ליפשיץ: שלום.

<בועז ליפשיץ: אני לא בהיבט של הילדים אלא בהיבט של המבוגרים.

קארין אלהרר: גם הם אנשים, כן.

<בועז ליפשיץ: יום אחד קיבלתי הודעה הביתה שאני מוזמן למרב"ד לעשות בדיקות כשירות נהיגה.

<בועז ליפשיץ: הגעתי למרב"ד וזה מתחלק שם לשני חלקים.

<בועז ליפשיץ: יש חלק אחד שבו רופא בודק אותך ורואה את המצב שלך ולאחר מכן העבירו אותי לעשות בדיקה אצל הסימולאטור.

<בועז ליפשיץ: מהרגע הזה שנכנסתי לסימולאטור, התחיל הסיוט שליווה אותי במשך למעלה משנה.

קארין אלהרר: תסביר.

<בועז ליפשיץ: והסיוט היה ככה: ברגע שנכנסתי לסימולטור, טכנאי שהיה - - -

אורי מקלב: למה הגעת, בגלל נכות או בגלל רופא משפחה שהפנה?

<בועז ליפשיץ: יש לי נכות 100%.

<בועז ליפשיץ: יש לי פרקינסון ויש לי אוטם בלב.

<בועז ליפשיץ: יש לי אי ספיקת לב של 50%.

אורי מקלב: זה היה בעקבות דיווח של רופא משפחה, או שמשהו ש - - -

<בועז ליפשיץ: הדיווח היה, בדיעבד אני מודיע שהדיווח היה מהביטוח הלאומי.

<בועז ליפשיץ: בוועדה שהייתי בביטוח הלאומי, הרופא של הוועדה, מי שהיה בראש הוועדה, הוא גם אמר – אני הולך לדווח עליך למרב"ד וזה בסדר מבחינתי.

<בועז ליפשיץ: לא ראיתי בזה שום בעיה.

<בועז ליפשיץ: ונכנסתי לחדר של הסימולאטור ועוד לא עשיתי שום דבר, הטכנאי התחיל להגיד – אה, זה בדיוק כמו המקרה הקודם שהיה לנו.

<בועז ליפשיץ: אה, ממש אישה עכשיו הייתה פה, זה בדיוק אותו סיפור כמו שלה.

<בועז ליפשיץ: ממש אותו דבר.

קארין אלהרר: נו?

<בועז ליפשיץ: ושמו אותי על הסימולאטור ולא קיבלתי תשובה ולא שום דבר ויצאתי משם.

<בועז ליפשיץ: חודש אחרי קיבלתי הודעה הביתה שאני צריך להפקיד את רישיון הנהיגה שלי.

<בועז ליפשיץ: למה?

<בועז ליפשיץ: כי המרב"ד החליט לשלול לי את רישיון הנהיגה.

קארין אלהרר: אבל לא הודיעו לך קודם?

<בועז ליפשיץ: ולא הודיעו לי ולא הצלחתי לקבל את הדו"ח למה פסלו לי את היכולת לנהוג.

<בועז ליפשיץ: אני אבא לשלושה ילדים גדולים, יש לי תשעה נכדים, אני מסיע את הנכדים שלי, נוסע עם הנכדים שלי והחליטו לשלול לי את רישיון הנהיגה.

<בועז ליפשיץ: פניתי לעורך דין ועכשיו התחיל הסיפור ככה: פניתי לעורך דין, תוך 30 יום צריך להגיש את הערר.

<בועז ליפשיץ: לא הצלחתי לקבל מהמרב"ד את ה - - -

קארין אלהרר: על מה תגיש ערר?

קארין אלהרר: אתה לא יודע על מה.

<בועז ליפשיץ: נכון.

<בועז ליפשיץ: ביקשתי לקבל – פסלו לי את רישיון הנהיגה, אני רוצה להגיש ערר – ולא הצלחתי לקבל את ההסבר למה פסלו לי.

<בועז ליפשיץ: בסוף, באיזו דרך כלשהי הצלחתי להבין שקבעו שיש לי מחלה נוספת שלא הייתה לי אותה אף פעם, שקוראים לה אלצהיימר.

קארין אלהרר: המציאו לך מחלה?

<בועז ליפשיץ: המציאו לי מחלה שקוראים לה אלצהיימר.

<בועז ליפשיץ: ועכשיו אני מתחיל להתמודד עם זה שיש לי מחלה חדשה, שאני לא מכיר אותה, שקוראים לה אלצהיימר ולהתחיל להוכיח שאין לי אלצהיימר, יש לי פרקינסון ויש לי בעיות בלב ואין לי אלצהיימר.

<בועז ליפשיץ: ואני נוהג באוטו שלי למעלה מ-20,000 ק"מ בשנה.

<בועז ליפשיץ: אני נוסע המון, לומד באוניברסיטה 3 פעמים .

<בועז ליפשיץ: כשהבנו שמצאו לי את הפרקינסון, הגשתי יחד עם עורך הדין שלי ערר.

אורי מקלב: את האלצהיימר.

<בועז ליפשיץ: את האלצהיימר, סליחה.

<בועז ליפשיץ: והגענו לוועדת הערר בתל השומר.

<בועז ליפשיץ: כמובן שהכל עולה כסף.

<בועז ליפשיץ: כל דבר עולה כסף.

<בועז ליפשיץ: הגענו לוועדת הערר וישב בראש הוועדה פרופסור מאד מאד ידוע - - -

<קריאה: תגיד את שמו.

<בועז ליפשיץ: קוראים לו - - -

<קריאה: פרופסור שני מיכאל.

<בועז ליפשיץ: שני מיכאל והוא דיבר אלי כמו שמדברים אל אחרון האדם בשוק.

<בועז ליפשיץ: איך שנכנסתי לחדר, נכנסתי עם עורך הדין שלי, הוא שאל אותי לפרטים שלי ועכשיו הוא אמר לי – אני מבקש ממך להגיד את תעודת הזהות שלך מהסוף להתחלה.

<בועז ליפשיץ: אמרתי לו את מספר תעודת הזהות שלי מהסוף להתחלה.

<בועז ליפשיץ: הוא המשיך לשאול אותי שאלות - - -

קארין אלהרר: מה, גם אני לא יודעת להגיד.

אורי מקלב: אני לא יודע להגיד.

<קריאה: מי יכול להגיד את זה?

<קריאה: זה המרב"ד.

<קריאה: זה המרב"ד.

<קריאה: זה בדיוק - - -

<בועז ליפשיץ: שנייה, שנייה, אחרי זה הוא אמר לי להגיד את המספר טלפון שלי מהסוף להתחלה וטעיתי באחת הספרות מהסוף להתחלה של מספר הטלפון שלי.

קארין אלהרר: אני מצהירה שאני לא יודעת את תעודת הזהות שלי מהסוף להתחלה.

<קריאה: גם אני לא.

<אבנר עורקבי: אז יש לך אלצהיימר.

<בועז ליפשיץ: ואז הוא אמר לי את המשפט הבא:

<קריאה: לא יקבלו אותך לאוניברסיטה.

קארין אלהרר: אני חוששת עכשיו ללכת לבדיקה במרב"ד.

<בועז ליפשיץ: ואז הוא אמר לי את המשפט הבא, שזה משפט שמלווה אותי ופשוט מוטט אותי.

<בועז ליפשיץ: אמר לעורך הדין שלי – אתה מבין שיש לו בעיה פסיכיאטרית?

<בועז ליפשיץ: אתה מבין?

קארין אלהרר: אה, עכשיו בעיה פסיכיאטרית?

<בועז ליפשיץ: הבן אדם הזה יש לו בעיה נפשית.

<בועז ליפשיץ: אתה מבין את זה, הוא אומר לו?

<קריאה: איזה מין דבר זה?

<בועז ליפשיץ: עכשיו, בתקופה הזאת אני הלכתי לבית לוינשטין ובבית לוינשטין יש להם מעבדה שבודקים יכולת נהיגה.

<בועז ליפשיץ: במשך שלושה ימים אתה בא לשם, עושה בדיקות, עולה הרבה כסף, כולל טסט אמיתי עם מורה לנהיגה.

<בועז ליפשיץ: אתה עושה טסט.

<בועז ליפשיץ: קיבלתי אישור שאני רשאי לנהוג באוטו.

<בועז ליפשיץ: הבאתי אישור מפסיכיאטרית שאני יכול לנהוג באוטו.

<בועז ליפשיץ: הבאתי אישור ממרפאת פרקינסון שהם לא רואים סיבה לשלול לי את הרישיון באוטו.

<בועז ליפשיץ: הבאתי אישור מהמשטרה שיש לי רישיון נהיגה משנת 1973 ואין לי שום עבירה.

<בועז ליפשיץ: הבאתי.

<בועז ליפשיץ: שום דבר לא עזר.

<בועז ליפשיץ: ומה שקרה בוועדה, הוא המשיך בדרך שלו ואומר לעורך הדין שלי – שלושה פסיכיאטרים צריכים לראות אותו.

קארין אלהרר: שלושה?

<בועז ליפשיץ: שלושה פסיכיאטרים.

<בועז ליפשיץ: בסוף השיחה אני אמרתי לו – יש לי כמה דברים להגיד לך, אדוני.

<בועז ליפשיץ: כנראה שבאמת משהו לא בסדר אצלי בראש, אבל אני רוצה שתדע-.

<בועז ליפשיץ: קודם כל דיברתי איתו בכבוד.

<בועז ליפשיץ: בכבוד וגם קראתי לפני זה, אני ידעתי שהוא מנסה להביא אותי למקום, של להוכיח שיש לי אי שפיות זמנית.

<בועז ליפשיץ: שאני אתפרץ עליו.

<בועז ליפשיץ: שמשהו יקרה בתוך השיחה.

<בועז ליפשיץ: האוטו זה הרגליים שלי.

<בועז ליפשיץ: זה הרגליים של כולם פה.

<בועז ליפשיץ: בלי האוטו הזה שנה שלמה לא יכולתי בכלל, שיתק אותי לגמרי.

<בועז ליפשיץ: שיתק אותי מהנכדים, שיתק אותי מהאוניברסיטה, שיתק אותי לחלוטין.

<בועז ליפשיץ: בסוף השיחה אמרתי לו תדע אדוני, אני רוצה להגיד לך, עם כל מה שאתה אומר שמשהו לא בסדר אצלי, אני סבא לנכדים, אני מסיע את הנכדים שלי, אני לומד באוניברסיטה שלוש פעמים, אני זה וכנראה שמשהו קרה באותו לילה.

<בועז ליפשיץ: בשתים עשרה ומשהו בלילה הוא כתב הודעה, הוא שלח פקס לעורך הדין שלי שבו הוא כתב שהוא הגיע למסקנה שאולי הבעיה שלי היא לא פסיכיאטרית - - -

קארין אלהרר: אלא?

<בועז ליפשיץ: והוא שולח אותי לעשות טסט במשרד הרישוי.

<בועז ליפשיץ: והלכתי לעשות טסט במשרד הרישוי ולשמחתי עברתי את הטסט וקיבלתי חזרה את רישיון הנהיגה שלי.

<אבנר עורקבי: יואו, איזה כייף.

<בועז ליפשיץ: התעללות.

<בועז ליפשיץ: התעללות לשמה שעלתה לי עשרות אלפי שקלים כדי להגיע למצב שאני יכול לנהוג חזרה באוטו, על הזכות הקטנה, אני לא מתלונן.

קארין אלהרר: אבל מי השתנה באותו שתים עשרה בלילה?

<בועז ליפשיץ: מה השתנה?

<בועז ליפשיץ: כנראה שמשהו קרה אצלו בראש שאולי הוא הבין - - -

<קריאה: אולי נולד לו נכד.

<בועז ליפשיץ: שאולי מדובר באיזה בן אדם ולא באיזה משהו אחר.

<בועז ליפשיץ: אני לא יודע מה קרה לו.

קארין אלהרר: לא, אני לא יודעת למה זה נושא לבדיחה.

קארין אלהרר: אני על סף בכי.

<נעמי מורביה: ממש ככה.

<בועז ליפשיץ: אני בכיתי.

<בועז ליפשיץ: אני יכול להגיד שאני בכיתי.

<בועז ליפשיץ: אני התביישתי.

<בועז ליפשיץ: הוא פשוט צרח עלי.

<בועז ליפשיץ: אני לא יכול להסביר איך הוא צרח עלי.

<בועז ליפשיץ: הוא נהיה אדום וצרח עלי וזה אדם שקיבל פרס ישראל ואין לי מה להגיד.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: כן, אדוני, אחרי זה ישראל.

<טל לביא: שמי עורך דין טל לביא, אני פה בשם דורון יהודה, הוא פשוט לא יכול היה להגיע.

<טל לביא: אז מה שנתבקשתי להגיד זה לגבי ועדת גודל רכב, ואני גם אדבר קצת בשמי, כי אני מתחיל בשנתיים האחרונות להיות קצת יותר חשוף למה שקורה בתהליך.

<טל לביא: אני הצגתי לגברתי מסמך ממאי 2016, שמה שנקרא ארגוני הנכים מכירים אותו.

<טל לביא: קדם למכתב הזה תשעה חודשים לפחות של התנהלות מול משרד התחבורה, שהוא קבע שכל רכבי הנכים, לא חשוב אם זה ילד או מבוגר, משרד התחבורה קבע והגורמים המקצועיים, שכל רכבי הנכים זה רק M ולא N.

קארין אלהרר: מה?

קארין אלהרר: רגע, אני לא - - -

<קריאה: תסביר, תסביר מה זה M ו-N.

<נעמי מורביה: תסביר לה.

קארין אלהרר: אדוני, עורך הדין, אני לא מהברנז'ה, אני לא מבינה מה זה M ו-N.

<טל לביא: אני מודה לך על השאלה.

<טל לביא: גיריתי אותך שתשאלתי את השאלות.

<טל לביא: אם הייתי מתחיל מזה, לא היית - - -

קארין אלהרר: אה, אוקיי.

קארין אלהרר: עשה לי טיזר.

קארין אלהרר: כן.

<טל לביא: אני לא רוצה דוקטורט, אבל M זה רכב של נוסעים ו-N זה רכב של סחורה, טובין.

<טל לביא: יוציאו פה, יתכבדו פה הנכים, בעלי הרכבים, אני מוכן להתערב ש-90% זה רכבי N, לא M.

קארין אלהרר: מה זה אומר?

קארין אלהרר: מה ההבדל?

<טל לביא: זה אומר קפיצים.

<טל לביא: זה אומר גימור של הרכב.

<קריאה: זה לקחת משא כבד ולא בני אדם.

<קריאה: רכב מסחרי.

תמר זנדברג: אה, מסחרי שמיועד לסחורות ולא לאנשים?

<קריאה: בדיוק.

<טל לביא: גברתי, אם את רוצה, 60 שניות אני אסביר.

קארין אלהרר: הבנתי, הבנתי.

קארין אלהרר: אדוני חבל, הבנתי.

<טל לביא: מגיעה קופסא מחו"ל.

<טל לביא: M מהיבואן, עם אבזור, עם כל מה שצריך.

קארין אלהרר: הבנתי.

<טל לביא: יעידו פה, הם.

<טל לביא: לא אני.

<טל לביא: אבא שלי עליו השלום היה לו קאדי, N.

<טל לביא: כך אני למדתי את זה, כשהוא הפסיק לנסוע עם האוטו.

<טל לביא: כך גם בא לעולמי המושג של M ו-N.

<טל לביא: אבל מה שהיה היה.

<טל לביא: יש מסמך ממאי 2016, משרד התחבורה אומר – וזה לפנייך גברתי ונתתי גם לחברתי, נציגת ביטוח לאומי.

<טל לביא: אני גם מוכן לשלוח באימייל לכל מי שרוצה.

קארין אלהרר: בסדר.

<טל לביא: אני מוצא את עצמי מסתובב, נותן את זה לנכים בחידוש שלהם, שידרשו M.

<טל לביא: אז אתה מבין מה דורשים?

קארין אלהרר: רגע, ומי שדורש מקבל?

קארין אלהרר: איך זה עובד?

<קריאה: לא, לא, לא מקבל.

<קריאה: אין ממי לדרוש.

קארין אלהרר: אה, זהו, אמרתי וואלה.

<טל לביא: הנכה צריך לדעת מה לבקש.

<טל לביא: הנכה צריך להבין כבר שהנכה ייתן לו את התרופה הנכונה, את המינון הנכון, הוא צריך לבדוק שהרוקח נותן לו במינון הנכון.

קארין אלהרר: אני לתומי סומכת על הרופא.

<טל לביא: הוא צריך לבדוק גם כשהם נותנים לו את הרכב שזה M וזה לא N.

<קריאה: הם יבינו רק בבית המשפט.

קארין אלהרר: אוקיי.

<טל לביא: זה בבית משפט.

קארין אלהרר: אדוני עורך הדין, תודה רבה.

קארין אלהרר: תודה.

קארין אלהרר: לפני שאני אתן לישראל, אני רוצה לברך את חברי, חברי הכנסת תמר זנדברג ואורי מקלב שהצטרפו לדיון.

קארין אלהרר: ישראל אבן זהב, בבקשה.

<ישראל אבן זהב: תודה.

<ישראל אבן זהב: אני רוצה להמשיך קצת את הסאגה של הסימולאטור.

<ישראל אבן זהב: אני באתי לוועדה לגודל רכב, סך הכל להחליף רכב,.

<ישראל אבן זהב: הייתי חייב להחליף רכב, כי הרכב שנהגתי בו לא יוצר יותר והייתי צריך לבקש.

<ישראל אבן זהב: ביקשו ממני לעלות לסימולאטור.

<ישראל אבן זהב: אמרתי למה?

<ישראל אבן זהב: אין לי שום בעיה רפואית, שום דבר.

<ישראל אבן זהב: אם היה את אותו רכב, סך הכל הייתי מעביר ניירת, מקבל ניירת חזרה והולך וקונה את הרכב.

<ישראל אבן זהב: בגלל שהגעתי למרב"ד ביקשו להעביר.

<ישראל אבן זהב: אמרתי אני לא מוכן לעבור.

<ישראל אבן זהב: עשיתי שם מהומה לא קטנה ובסוף אמרו בסדר, אל תשלם – כי אנחנו גם נדרשים לשלם עבור זה.

קארין אלהרר: לא הבנתי, רצית להחליף את סוג הרכב?

<ישראל אבן זהב: לא.

<ישראל אבן זהב: הגיע הזמן להחליף את הרכב שלי, אחרי 3.5 שנים.

<ישראל אבן זהב: הוא לא יוצר יותר.

קארין אלהרר: אוקיי, פשוט לעשות העברה.

אורי מקלב: לא מייצרים אותו סוג, רק דגם אחר, אותו דבר, רק דגם אחר ואתה צריך לעשות מחדש את הכל.

קארין אלהרר: הבנתי.

קארין אלהרר: מה, צריך לעבור את הכל מהתחלה?

<ישראל אבן זהב: צריך לעבור את הכל מהתחלה, כולל סימולאטור שאין שום קשר.

<ישראל אבן זהב: אין לי שום בעיה רפואית חדשה.

<ישראל אבן זהב: עליתי על הסימולאטור בהתנדבות, מה שנקרא, כי ויתרו לי על התשלום.

<ישראל אבן זהב: אמרתי אני לא מוכן לשלם.

<ישראל אבן זהב: לא יעזור לכם כלום.

<ישראל אבן זהב: ואז אחרי איזה חודשיים-שלושה אני מקבל הודעה ממשרד התחבורה שמתלים לי שני רישיונות נהיגה.

<ישראל אבן זהב: מבטלים לי שני רישיונות נהיגה על אופנוע וטרקטור.

<ישראל אבן זהב: אמרתי למה אתם מבטלים?

<ישראל אבן זהב: מה קרה?

<ישראל אבן זהב: איזה חג?

<ישראל אבן זהב: מה?

<ישראל אבן זהב: אני באתי להיבדק על מכונית, מה הקשר?

<ישראל אבן זהב: לא, אתה לא נוהג על אופנוע וטרקטור.

<ישראל אבן זהב: זו התשובה שקיבלתי.

<ישראל אבן זהב: אמרתי זה לא עסק שלכם.

<ישראל אבן זהב: אני גם לא נוהג במכונית, מה איכפת לכם?

<ישראל אבן זהב: מה זה אתם מתלים?

<ישראל אבן זהב: אחרי ויכוח קיבלתי את הרישיונות חזרה, כן, אבל כל הגישה הזאת שרופא, או יועץ אינדיקאטור בודק, לא אומר לך תוצאות, לא אומר שום דבר וזהו, ואחרי זה אני צריך לרוץ אחרי הזנב.

<ישראל אבן זהב: במקרה אני מכיר את האנשים ועוד פעם הסתדרתי.

<ישראל אבן זהב: ואני מצהיר פה: אני לא נוהג באופנוע, אבל זה לא יתכן שישללו לי רישיון סתם, בלי שום סיבה.

<אבנר עורקבי: אבל עברת טסט על אופנוע לפי שקיבלת את - - -

<ישראל אבן זהב: עברתי טסט, וודאי שעברתי.

קארין אלהרר: ישראל, לקצר.

<ישראל אבן זהב: אוקיי.

<ישראל אבן זהב: דבר שני, הסימולאטור הזה שישנו שם זה סימולאטור של ואן ולא של רכב פרטי.

<ישראל אבן זהב: רוב האנשים לא יכולים לראות בו זמנית כשמבקשים שתיסע במהירות של 60 קמ"ש וכשיש נורה אדומה, תעצור.

<ישראל אבן זהב: כי הנורה למעלה והספידומטר למטה.

<ישראל אבן זהב: פשוט הישיבה היא ישיבה של ואן.

<ישראל אבן זהב: זה מכשיר מאד עתיק, שכנראה ניתן בזמנו למרב"ד.

קארין אלהרר: מה זאת אומרת הנורה למעלה?

קארין אלהרר: אני לא מבינה את זה.

<ישראל אבן זהב: כשיש לי רמזור אדום מולי, אז אני רואה אותו לפנים.

<ישראל אבן זהב: הסימולאטור בנוי בצורה כזאת ששמו נורה אדומה למעלה, ואני צריך לראות אותה, כשמבקשים ממני לבלום, כשהיא נדלקת, אבל בו זמנית אני צריך להסתכל על הספידומטר שהוא נמוך.

קארין אלהרר: אבל גם בתור מי שיושבת בואן, גם בואן אתה רואה את זה מולך, אתה לא רואה את זה למעלה.

<ישראל אבן זהב: יפה, אבל במרב"ד זה לא מולי, מה לעשות?

קארין אלהרר: אוקיי.

<ישראל אבן זהב: הם שמו את זה במקום לא נכון.

<נעמי מורביה: זה סימולאטור שהם קיבלו תרומה מחברה מסוימת.

<ישראל אבן זהב: כן.

<ישראל אבן זהב: לא נגדיר את זה.

קארין אלהרר: לא, זה לא מעניין אותי מאיפה.

<ישראל אבן זהב: אוקיי זאת אומרת אני חושב שהגיע הזמן להשתמש באמת באמצעים.

<ישראל אבן זהב: דבר נוסף.

קארין אלהרר: אחרון.

<ישראל אבן זהב: עצם הבדיקה שם היא לא נכונה, משום שאותי למשל – ואני נוהג בשתי ידיים, אין לי תפוח הגה, אין לי מנגנון, אין לי כלום.

<ישראל אבן זהב: למה אני צריך לשבת ולסובב את ההגה, כשהתפוח נמצא באמצע?

<ישראל אבן זהב: אצל אף נכה הוא לא באמצע, אלא תמיד בשעה 10, 9, תלוי איזה רכב.

<ישראל אבן זהב: עכשיו, חלק מהיועצים הטכניים, הגיעו אנשים ללא כל הכשרה ואני נכחתי במספר ועדות רפואיות וכשאני אומר הנכה הזאת צריכה גם כיסא גלגלים, אז הוא אומר לי – היועץ הטכני – לא מעניין אותי מה שהיא צריכה.

<ישראל אבן זהב: אני בודק את הרכב רק בשבילה.

קארין אלהרר: טוב.

<ישראל אבן זהב: בקיצור נפנפתי אותו.

<ישראל אבן זהב: דבר נוסף שישנו - - -

קארין אלהרר: זהו.

קארין אלהרר: אני רוצה לתת לעוד אנשים.

<ישראל אבן זהב: שנייה.

<ישראל אבן זהב: יש עזרים שמכריחים אותנו להכניס לרכבים כמו מגן דוושה, כמו כפתור פונקציות, דברים שעולים לביטוח לאומי כסף ואף אחד לא צריך אותם ולא משתמש בהם.

<ישראל אבן זהב: אז יש אנשים עם ספזאם שצריכים את זה ואני מבין את זה, אבל יש נכים משותקים ששום דבר לא זז אצלם.

<ישראל אבן זהב: למה מתקינים את זה ברכבים?

<ישראל אבן זהב: פשוט יוצרים חורים נוספים, עלויות נוספות לביטוח לאומי.

קארין אלהרר: לא הבנתי.

קארין אלהרר: מכריחים אתם מתפקד לחלוטין באביזרים?

<ישראל אבן זהב: לא מתפקד.

<ישראל אבן זהב: אם מישהו יש לו מנגנון יד, מכריחים אותו לשים מגן לדוושת הדלק, שבטעות לא ילחץ על הדוושה, אבל הרגליים משותקות, הוא לא יכול ללחוץ אפילו כשהוא רוצה.

<ישראל אבן זהב: בשביל מה?

<ישראל אבן זהב: זה חורים ברכב.

<ישראל אבן זהב: אותו דבר כפתור פונקציות, שרוב האנשים לא עובדים עם זה בכלל.

<ישראל אבן זהב: יש פה לחצים של כנראה חברות אבזור על האנשים.

קארין אלהרר: לא, לא, אני לא הולכת להאשמות האלה.

<ישראל אבן זהב: אני לא מבין את זה.

קארין אלהרר: אני לא מקבלת אותן.

<ישראל אבן זהב: אוקיי, אבל זה עובדות.

קארין אלהרר: נעמי מורביה, בבקשה.

קארין אלהרר: תודה ישראל.

<נעמי מורביה: מאחר שחברי העלו נושאים חשובים, אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו כבר.

<נעמי מורביה: אני רוצה להתייחס לדברים אחרים, למרות שאני תומכת בכל ליבי וכוחי בכל מה שנאמר כאן.

<נעמי מורביה: דבר ראשון אני רוצה להתייחס למחיר הבדיקה.

<נעמי מורביה: מאחר ש - - -

קארין אלהרר: אני רק רוצה לציין לעניין מחיר הבדיקה, חברי חבר הכנסת אורי מקלב אולי לא זוכר, אבל כשאתה כיהנת כיושב ראש הוועדה לפניות הציבור, אני עוד הייתי בקליניקות המשפטיות וקיימו אצלך דיון על נושא של מחיר הבדיקות במרב"ד.

אורי מקלב: אני רציתי להזכיר.

קארין אלהרר: ואמרו לנו זה משק סגור, אבל עדיין המחיר נורא נורא נורא גובה.

קארין אלהרר: יכול להיות שמשרד הבריאות וביטוח לאומי צריכים שניהם לשים יד בכיס ולא לחייב את הציבור?

קארין אלהרר: אז זה במחיר של הבדיקות.

קארין אלהרר: זה מטורף בעיני.

<נעמי מורביה: זה יותר מזה.

קארין אלהרר: ואני סופרת כבר עוד מעט עשור מאז שדיברנו על זה.

<קריאה: גם בדו"ח האחרון אנחנו התייחסנו למחיר הבדיקות.

אורי מקלב: אם בית חולים היה לוקח עכשיו כסף על בדיקות שהוא עושה, זה חלק מתהליך.

אורי מקלב: זה חלק מהאישור.

אורי מקלב: נותנים - - -, מאשרים מיסוי ברכב, צריכים גם לאשר את הבדיקה.

אורי מקלב: זה חלק מהתהליך.

<נעמי מורביה: לא, יש בעיה יותר גדולה מזו, כי במידה ויש איזה שהוא ריג'קט והבן אדם צריך לחזור חזרה, הוא צריך לשלם שוב את המחיר.

<נעמי מורביה: זאת אומרת מקצבה של 2,342 שקלים הוא צריך לשלם וזה במזומן – את ה-600 או 700 שקלים שעולה הבדיקה היום במכון.

<נעמי מורביה: זה סכום ענק.

<נעמי מורביה: עכשיו לגבי זמן ההמתנה.

<נעמי מורביה: זמן ההמתנה זה דבר שאנחנו לא מצליחים להתגבר עליו.

<נעמי מורביה: לפעמים אנשים ממתינים שבועות ארוכים - זה מגיע עד לכדי חודשים – לתורים במכון, מה שגורם עוול לאדם עם מוגבלות, שהרכב הוא תחליף רגליים כפי שמוגדר באמת בלשון החוק.

<נעמי מורביה: לא המצאנו את זה.

<נעמי מורביה: והוא מוצא את עצמו שהוא חייב לעשות הליך מסוים, אבל הוא נתקע חודשים בהמתנה ואז אם הוא צריך לערער או לעשות דבר נוסף, הוא נתקע עוד פעם חודשים וזה מאד מעכב ומפריע.

<נעמי מורביה: הדבר האחרון שאני רוצה לדבר עליו הוא האצבע הקלה מדי על הדק התליית הראשון.

<נעמי מורביה: צריך להבין שכל הנושא הזה של התליית הראשון הוא חסר היגיון, כשמדובר בנו, האנשים עם מוגבלות, מאחר שבן אדם שעד לפני שתי שניות נהג ברכב ולא הייתה לו שום בעיה ושום טענה ושום תלונה, ויכול להיות ש-30 שנה הוא גם לא צבר אף דו"ח תנועה – זאת אומרת שהוא נוהג היטב - פתאום מישהו מקצועי ככל שיהיה - אומר לו לא, אני רוצה שעכשיו אתה תעשה מבחן כזה או תעשה טסט כזה או תעבור.

<נעמי מורביה: דבר ראשון שעושים מתלים לו את הרישיון.

<נעמי מורביה: מה הבעיה עם התליית הרישיון?

<נעמי מורביה: הבעיה עם התליית הרישיון שזה אפקט הדומינו.

<נעמי מורביה: הרישיון מותלה, הוא לא מקבל קצבת ניידות.

<נעמי מורביה: הוא לא מקבל קצבת ניידות – הוא לא יכול לממן, כי עדיין יש לו את הרכב, הוא עוד לא החליף אותו והוא צריך לשלם את הביטוח ואת כל הנלווים.

<נעמי מורביה: והדבר השלישי - - -

קארין אלהרר: בסוף עוד יאשימו את הביטוח הלאומי.

<נעמי מורביה: והחשוב ביותר – מרתקים אותו, כולאים אותו לביתו, כי בלי רכב אנחנו כלום.

<נעמי מורביה: ברגע שמתלים לו את הרישיון, זה לא – טוב, בסדר, אני אעלה על אוטובוס ואני אסע.

<נעמי מורביה: אין.

<נעמי מורביה: צריך לקחת בחשבון ולהתחשב לפני שמתלים את הרישיון, באמת האם זה כל כך דחוף וחשוב ואם אפשר להתגבר על הבעיה הזאת.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה גברתי יושבת הראש.

אורי מקלב: חברת הכנסת תמר זנדברג.

אורי מקלב: אני חשבתי שלאחר שנים, שבעודי הייתי בתפקיד של יושב ראש הוועדה לפניות הציבור, ואז הייתה הפעילה הידועה והמוצלחת מאד – קארין אלהרר בוועדות ששמענו ברוב קשב – הדברים השתנו.

אורי מקלב: ואנחנו היום אוחזים באותו מקום, אותם סיפורים כמעט, רק עם אנשים אחרים.

אורי מקלב: בזמנו חשבנו שהיה איש שהיה ידוע שמגיע עם תובנות – אני לא רוצה להזכיר את שמו, אני בחודש כסלו לא אומר לשון הרע, אז אני לא רוצה להזכיר את שמו.

אורי מקלב: אבל חשבנו שהוא הבעיה באמת, עם נוקשות מאד חזקה.

אורי מקלב: הבאנו אותו לוועדה, לא יכולנו להסכים.

אורי מקלב: הסיפורים שיש פה, וצריך לומר, אף סיפור קשה לא מפתיע אותך.

אורי מקלב: את כבר שמעת בכל התפקידים שיש לך ואת גם פועלת בעניין הזה – על מקובעות, על בירוקרטיה, על ועדות כאלה ואחרות.

אורי מקלב: כאן יש הרבה יותר ממשהו מובנה בניכור, באטימות, בהתעמרות ממש.

אורי מקלב: ולשמוע את האנשים ואתם לא הרחבתם, לבוא מהצפון, מאיזה מקום – מה נכה צריך לעשות עם רכב גדול כדי לצאת ולהגיע בשמונה בבוקר או בתשע בבוקר לתל אביב, לרחוב הארבעה.

אורי מקלב: נכון?

אורי מקלב: רחוב הארבעה, אם אני זוכר נכון.

<קריאה: זה היה.

<קריאה: זה עכשיו בדרך בגין.

אורי מקלב: היה.

אורי מקלב: עכשיו דרך בגין.

אורי מקלב: יש שם הבדל של כמה מטרים, אבל אני זוכר שהיו מגיעים לרחוב הארבעה, עד שהיו מגיעים ובודקים את תקינות הרכב של הנכים ברחוב, בודקים את ההתאמות.

קארין אלהרר: אז בזמנו המעלית גם לא הייתה מספיק רחבה.

אורי מקלב: מעלית לא הייתה.

אורי מקלב: אני רוצה לציין קודם כל שאני לא בא בביקורת למשרד הבריאות, על שזה שייך אליכם.

אורי מקלב: אני חושב שמשרד הבריאות עשה שינוי בעניין הזה.

אורי מקלב: אני חושב ששר הבריאות בכל אופן התעמת לא מעט רק בגלל העניין הזה, עד שהעימות שלו הגיע לתקשורת, שהוא התכוון לטובה וניסו לכוון את הדברים שלו לא בצורה הוגנת ושר הבריאות שילם מחיר.

אורי מקלב: אין לו בעיה בעניין הזה, אבל מחיר אישי בוויכוח שלו בעניין הזה בצורת ההתנהלות ובצורת השירות שניתן שם.

אורי מקלב: לדעתי הנחת היסוד, ואמרת את זה בדברייך ככה בקצרה, היא הבעיה, שהרכב לנכה שזה איזה שעשוע, זה צעצוע, זה משהו שהוא רוצה לעשות פוזות עם רכב יותר יפה, יותר גדול.

אורי מקלב: לא נמצאים שם אנשים.

אורי מקלב: צריך לקחת בחשבון שהנכים לא נמצאים שם.

אורי מקלב: הורים לילדים שרוצים רכב יותר גדול, האנשים שרוצים מדברים על צרכים וקודם כל הם משלמים על זה.

אורי מקלב: כמה שהרכב יותר גדול, הם משלמים על זה.

אורי מקלב: זה גם עולה להם יותר, או פחות, אבל זה עולה.

אורי מקלב: אין לא נמצאים שם.

אורי מקלב: זה רגליים, הרבה יותר מרגליים.

אורי מקלב: עצם החיות שלהם נמצאת ברכב הזה.

אורי מקלב: ולמה?

אורי מקלב: צריך להגיד, כל בקשה בעצם צריך להכשיל אותה וצריך לחפש איך להכשיל אותה.

אורי מקלב: למה בקשה לא יכולה להיות בהנחת עבודה שהיא בסדר, שהיא טובה?

אורי מקלב: מנסים לתפור רכב אחד לילדים כמו חליפה ל - - -.

אורי מקלב: לא משנה מה הגודל – קטן, גדול, רחב, קצר, יש רכבים לילדים נכים, יש רכב בהתאמה, מצאו משהו.

אורי מקלב: האבסורד שישראל הזכיר, זה אותו רכב, רק שינו את משהו במודל שלו, במודל החדש, שינו את השם שלו, עשו שינו.

אורי מקלב: לא.

אורי מקלב: הכל צריך עכשיו מחדש, בהתאמות, לעבור את הכל.

אורי מקלב: הפסילות שיש, ההתאמות שעשו אם כן מתאים, לא מתאים.

אורי מקלב: משהו יש, אני לא יודע אם רוח המפקד הקודם, משהו שלא משתנה בתפיסת הנחת העבודה של האנשים האלה.

אורי מקלב: ואני גם מזדהה עם אדוני, אני לא זוכר את השם שלך.

<בועז ליפשיץ: בועז.

אורי מקלב: בהתחשבות ודאי לא.

אורי מקלב: אני ליוויתי חולה ALS שלא חי כבר, אבל יהודי פעיל מאד, נכה פעיל מאד שהיה נוסע לכל בתי הסוהר עם רכב בשכיבה, להרצות לאסירים.

אורי מקלב: היה באמת עושה ומחולל אצלם פלאים.

אורי מקלב: שירות בתי הסוהר ביקש בכל אופן שימשיך, במסירות הוא היה מגיע עד לבאר שבע, מגיע לצפון, לדרום.

אורי מקלב: הרכב שהוא ביקש זה לא הטרנזיט שהיה אז או משהו, רכב קצת יותר משודרג, בגלל הקפיצות והבלמים שיש ברכב, שהוא לא יכול היה בלי זה.

אורי מקלב: אין סיכוי שהוא קיבל את זה מכיוון שבטח הוא רוצה, הנכה, שיכול לנסוע רק בשכיבה, הוא רוצה רכב יותר מפואר.

אורי מקלב: על מה אנחנו מדברים פה?

אורי מקלב: למה התפיסה המעוותת הזאת?

אורי מקלב: בעצם אני לא מבין למה לא לאשר את הבקשה?

אורי מקלב: למה?

אורי מקלב: איזה מודל יותר ורכב יותר גדול, מה הנכה יכול?

אורי מקלב: זה יעלה לו יותר צריכת דלק, יש לזה עלויות, יש לזה משמעויות.

אורי מקלב: למה צריך להקשות?

אורי מקלב: למה תפיסת ההנחה שצריך?

אורי מקלב: הוא רוצה את הרכב הזה, תנו לו את הרכב.

אורי מקלב: אם זה מתאים לקריטריונים, מתאים לאביזרי הבטיחות, מתאים להכל, למה לא לתת לו את זה?

אורי מקלב: מה הוועדות האלה, שצריך כל כך הרבה באמת להקשות עליהם?

אורי מקלב: והדבר האחרון בנושא הזה, לא מעט אנשים, לא נכים, שהם לא יודעים שהם נכים, שיש להם מפגש עם המרב"ד, באיזה הקשר?

אורי מקלב: גם רופא משפחה ועוד דיווחים.

אורי מקלב: מישהו יכול להיות אצל פסיכיאטר והוא לא יודע שבמחויבות של הרופא הוא חייב לדווח לאותו מכון ויש עכשיו אנשים שנקלעים פעם ראשונה.

קארין אלהרר: זה הגיוני.

אורי מקלב: בעיה של שמיעה כזו או אחרת, שזה עוד לא הגיע.

אורי מקלב: העובדה שהוא יקבל את זה בסוף, אבל התהליך של פסילה של להתלות לו את הרישיון.

אורי מקלב: דבר ראשון זה להפסיק את החיים באמצע.

אורי מקלב: זה להרוס לאנשים את היכולת גם לפרנסה, גם לעבודה, גם את כל הסביבה, להכביד עליו, להחמיר את המצב שלו, וזה שיש עכשיו איזה דיווח.

אורי מקלב: צריך לדווח.

אורי מקלב: צריך לבדוק.

אורי מקלב: העובדות הן שבסוף, לאחר שנה, לאחר מאמצים מקבלים את זה, זה אומר שהתהליך הוא לא טוב מההתחלה.

אורי מקלב: תודה.

קארין אלהרר: תודה רבה.

<אבנר עורקבי: אם אפשר לשמוע את הילדים.

<אבנר עורקבי: הגיעו ילדים נכים.

קארין אלהרר: רק שנייה, אבנר, תודה על הסיוע.

<אבנר עורקבי: באו ילדים נכים.

קארין אלהרר: אבנר, אתה מסייע לי רבות בדיונים, אבל הפעם אני מסתדרת.

<אבנר עורקבי: אני יודע.

<אבנר עורקבי: בהחלט.

קארין אלהרר: דוד הרטום, בבקשה.

<דוד הרטום: טוב, הסיפור הוא כזה: בקיץ שנה שעברה קיבלתי הודעה שכדי לחדש את הרישיון אני צריך לעבור בדיקה רפואית אצל רופא המשפחה פלוס בדיקות עיניים.

<דוד הרטום: עשיתי את זה.

<דוד הרטום: הרישיון שלי הסתיים ב-5 בדצמבר.

קארין אלהרר: מפאת גילך, או מפאת מחלה?

<דוד הרטום: מפאת גילי, כן, גיל 70.

<דוד הרטום: כיוון שפג הרישיון ב-15 בדצמבר שנה שעברה, ניגשתי למשרד הרישוי, ביקשתי שיתנו לי הארכה כרגע, כי שלחו אותי לבדיקות רפואיות.

<דוד הרטום: קיבלתי הארכה עד 15 ביוני.

<דוד הרטום: משרד הרישוי העביר את הבקשה למרב"ד בינואר ואני הוזמנתי לבדיקה באמצע יולי.

<דוד הרטום: זאת אומרת חודש אחרי שפג תוקף הרישיון.

<דוד הרטום: ניגשתי למשרד הרישוי - - -

אורי מקלב: שאני אבין, חצי שנה בין ההזמנה לבין התאריך - - -

<דוד הרטום: הם נותנים הארכה רק של חצי שנה.

אורי מקלב: כן, אבל התאריך לבדיקה זה חצי שנה?

<דוד הרטום: התאריך של הבדיקה היה ביולי, כששישה חודשי הארכה נגמרו ביוני.

אורי מקלב: וכבר בינואר ביקשת את הבקשה לבדיקה.

<דוד הרטום: אני הגשתי את הבקשה כבר באוקטובר.

אורי מקלב: זאת אומרת שמונה חודשים או שבעה חודשים.

<דוד הרטום: כן, עד שקיבלתי את התור ל - - -

אורי מקלב: לבדיקה.

<דוד הרטום: לבדיקה.

<דוד הרטום: הייתי בבדיקה, עשיתי שם את הבדיקה.

<דוד הרטום: עכשיו ככה, ביקשתי להאריך את הרישיון מעבר ל-15 ביוני.

<דוד הרטום: אמרו לי לא, יש כלל שאפשר להאריך רק חצי שנה.

<דוד הרטום: אין יותר מאשר חצי שנה.

<דוד הרטום: אמרתי אז מה אני עושה?

<דוד הרטום: הוא אומר בעיה שלך.

<דוד הרטום: אין על זה תשובה.

<דוד הרטום: אגב, קבלת הקהל, מי שמכיר את קבלת הקהל בפתח תקווה, במשרד הרישוי שם, היא קטסטרופה.

<דוד הרטום: מגיעים לשם מאות אנשים, ממתינים במסדרון, דוחפים.

<דוד הרטום: מקום נוראי לקבלת קהל, שאגב נותן שירות לכל אזור פתח תקווה, כולל המשולש, כולל כל האזורים האלה.

<דוד הרטום: ואגב, למרות שאני נכה 94%, אבל זה רק ממס הכנסה, לא מביטוח לאומי, למרות שזה אותן הוועדות.

<דוד הרטום: אותם רופאים בודקים אותך.

קארין אלהרר: זה לא בדיוק אותן ועדות.

<דוד הרטום: סליחה?

קארין אלהרר: זה אותם רופאים אולי, אבל זה לא אותן ועדות לצערי.

<דוד הרטום: כן, אבל תשמעי, אולי זו זווית קטנה של שוני, אבל מי שיש לו נכות, וכמובן שאני לא יכול לקבל קדימות בתור במשרד הרישוי, כי יש לי את הנכות ששווה לצורכי מס ולא לצורכי ביטוח לאומי.

קארין אלהרר: זו התלונה שלי, שכל אחד מסתכל על ועדה מהפריזמה שלו.

<דוד הרטום: כן, אבל זה לא יכול להיות.

<דוד הרטום: תראו, זה למעשה יוצר כפילות.

<דוד הרטום: אמרו לי אין שום בעיה, תעבור עוד פעם את כל הוועדות.

<דוד הרטום: אין בעיה, מה?

<דוד הרטום: טוב, בסופו של דבר ראיתי שהעניין לא עובר, פניתי לוועדה.

<דוד הרטום: הוועדה הוציאה מכתב לשר התחבורה ואחרי חודש וחצי, כשבאתי עוד פעם אחת לבדוק במשרד הרישוי מה קורה, קיבלתי טלפון – אתה מוכן לדבר עם ראש אגף הרישוי?

<דוד הרטום: אמרתי בבקשה.

<דוד הרטום: הוא אומר תשמע, קיבלתי פה את המכתב שלך, אנחנו לא בסדר, אז אני נותן הוראה להוציא לך היום רישיון.

<דוד הרטום: טוב.

קארין אלהרר: אה, אז כבר לא צריך בדיקה?

קארין אלהרר: לא צריך כלום?

קארין אלהרר: רישיון?

<דוד הרטום: בלי בדיקה, בלי שום דבר.

<דוד הרטום: אני ניגש למנהלת משרד הרישוי שם, היא אומר לי לא, המנהל לא יודע, אתה צריך לעשות טסט.

<דוד הרטום: עכשיו, כדי לעשות טסט צריך טופס ירוק.

<דוד הרטום: ההיגיון היה אומר שבאותו משרד הרישוי ינפיקו לך את הטופס הירוק, שאיתו אתה הולך למורה לנהיגה.

<דוד הרטום: לא.

<דוד הרטום: מנפיקים את זה רק בחנויות אופטיקה.

<דוד הרטום: למה?

<דוד הרטום: כדי שגם תעשו את הבדיקה.

<דוד הרטום: אבל אני כבר עשיתי את הבדיקה פעמיים.

<דוד הרטום: לא משנה.

<דוד הרטום: ניגשתי לחנויות אופטיקה במשך חודש וחצי, הטופס הירוק שלך לא הגיע עוד.

<דוד הרטום: זה חסום.

<דוד הרטום: עד שיום אחד הגעתי לאופטיקה בפתח תקווה וסיפרתי להם את הסיפור, אז היא אומרת לי תשמע, יש לי חברה במשרד הרישוי, אולי אני אדבר איתה?

<דוד הרטום: אמרתי בבקשה.

<דוד הרטום: דיברה עם החברה שלה – אה, כן, בטעות לא הזינו את זה.

<דוד הרטום: אז עוד חודש וחצי עבר.

<דוד הרטום: כבר עמדתי במצב שאני צריך לעשות את הטסט ואת כל הדברים תוך 60 יום.

<דוד הרטום: 60 יום כבר כמעט עברו.

<דוד הרטום: אם היו עוברים ה-60 יום הייתי צריך להתחיל את כל התהליך של קבלת רישיון מהתחלה, דבר שאין לו שום - - -.

<דוד הרטום: דיברו פה על הנושא של קשר בין משרד הרישוי לבין המרב"ד.

<דוד הרטום: שמענו שזה מסודר, אני די סקפטי לגבי זה, כי זה התמהמה.

<דוד הרטום: את אומרת המחשוב שם סודר כבר לפני הרבה מאד זמן ולא פעל בגלל איזה סכסוך עבודה של תוספות שכר ומי שצריך לעבוד - - -

קארין אלהרר: לא, זה פחות מעניין לדיון הזה.

<דוד הרטום: בכל מקרה הייתי אומר שאחרי שהוא דיבר איתי ומנהלת הרישוי אמרה שצריך לעבור טסט, אמרתי טוב, אבל עכשיו יש בעיה, כי התור לטסטים זה בפברואר.

<דוד הרטום: חזרנו לראש ה-.

<נעמי מורביה: קישון לא היה כותב את זה יותר טוב.

<נעמי מורביה: אפריים קישון לא היה כותב את זה יותר טוב.

<דוד הרטום: תראו, אני אגיד לכם, התענוג הזה עלה לי בהרבה כספים, בחוסר אפשרות לבקר את אמא שלי בירושלים, שהיא בת 96 סך הכל ומגיע לה ביקורים.

אורי מקלב: עד 120.

<דוד הרטום: 8 נכדים.

<דוד הרטום: כל הזמן אני צריך להתרוצץ ולוותר גם על עבודות שלא יכולתי לעשות אותן בגלל הנושא הזה.

קארין אלהרר: תודה דוד, תודה רבה.

<דוד הרטום: רק רגע אחד.

<דוד הרטום: בסיכומו של דבר, למרבית ההפתעה עברתי את הטסט.

<דוד הרטום: עשו לי טסט שלך 7 דקות, הכל היה בסדר, עברתי את הטסט.

<דוד הרטום: קיבלתי בינתיים מאז, עד השלב הזה קיבלתי שישה רישיונות נהיגה.

<קריאה: אתה יכול למכור.

<קריאה: תשמור אותם.

קארין אלהרר: טוב, תודה.

<קריאה: וכל פעם אגרה?

<דוד הרטום: לא, אגרה אחת.

<קריאה: אז תן לי אחת.

<קריאה: לי לקחו.

קארין אלהרר: סליחה, אני רוצה לאפשר גם למרב"ד לדבר, אבל אני רוצה לשמוע את סיגלית, משה בר ושמחה ואחרי זה, אם יותיר לנו הזמן - - -

<חנה פריידין: חברת הכנסת זנדברג.

קארין אלהרר: בבקשה, קודם כל חברת הכנסת זנדברג.

תמר זנדברג: טוב, תודה קארין.

תמר זנדברג: ראיתי את ההפתעה על פנייך כשנכנסתי לדיון הזה ובצדק, כי בדרך כלל זה לא נושא שאני-.

תמר זנדברג: את יודעת, כל אחד מאיתנו יש לו נושאים ואני רוצה לספר למה אני כאן וככל שאני יושבת כאן אני יותר מבינה עד כמה גדולה הבעיה.

תמר זנדברג: במקרה לחלוטין אתמול קיבלתי פנייה, למען הגילוי הנאות מקרוב משפחה, אבל לא סתם במקרה.

קארין אלהרר: כולנו אחים בעצם.

תמר זנדברג: כן, בדיוק.

תמר זנדברג: שהוא לא בעל מוגבלות למזלו.

תמר זנדברג: אני מכירה כאן הרבה מהאנשים מהרבה מאד מאבקים, הרבה מאד שנים כאן בכנסת, הוא פשוט בן אדם שהגיע לגיל 70 וכמו כל אזרח ואזרחית שמגיע לגיל 70, מופנה לבדיקה במרב"ד, כדי שיוכל לרישיון הנהיגה.

תמר זנדברג: ואז הוא סיפר לי את חווייתו במרב"ד.

תמר זנדברג: הוא הגיע לשם בשעתיים היחידות בשבוע שהלשכה פתוחה.

תמר זנדברג: הוא הקדים בשעתיים כי נאמר לו שהוא חייב להקדים, כי אחרת זה פתוח שעתיים בשבוע, אז איך?

תמר זנדברג: מה יוכל לעשות?

תמר זנדברג: שעה לפני הפתיחה של אותן שעתיים מיוחלות בשבוע, כבר היו שם – הוא תיאר לי אנשים שדרכו אחד על השני – מילותיו, ציטוט מדויק.

<קריאה: וגם במסדרון צר.

תמר זנדברג: במסדרון צר, בחדר קטן, הרבה - - -

קארין אלהרר: לא להפריע.

קארין אלהרר: סליחה תמר, אני בשעה 12:40 חייבת לנעול את הדיון ואני רוצה לתת לכמה שיותר אנשים להספיק לדבר, אז אל תפריעו.

תמר זנדברג: הרבה מהם בעלי מוגבלות, כמו שאנחנו שומעים פה וזה מן הסתם רוב האנשים האלה, ואלה האנשים שבאמת יותר זקוקים למרב"ד.

תמר זנדברג: כלומר, במקרה של בני ה-70, זה כל אזרח, כל אזרחית.

תמר זנדברג: מדובר בבדיקה שהיא שגרתית, שהיא יחסית וזה גם באמת כל האוכלוסייה.

תמר זנדברג: כלומר תבינו, מדובר כאן במאסות ותיכף גם נשמע, ושוב, גם למען הגילוי הנאות, אני שוחחתי אתמול עם מנהל המרב"ד, שתיכף ידבר ובאתי כי הוא עדכן אותי שיש את הדיון הזה ואמרתי טוב, אין ברירה, אני חייבת לבוא ולראות מה קורה.

תמר זנדברג: הוא תיכף ייתן את המספרים, אני לא רוצה לדבר בשמו ובאמת אפשר להבין – האוכלוסייה מתבגרת.

תמר זנדברג: קודם כל האוכלוסייה גדלה.

תמר זנדברג: דבר שני היא מתבגרת.

תמר זנדברג: דבר שלישי – והוא ייתן את המספרים שהוא סיפר לי אותם אתמול – בעלי הרישיונות והאנשים הנוהגים בגילאים המבוגרים – הולכים עולים.

תמר זנדברג: עכשיו, מבין האנשים שיושבים כאן, שהם קודם כל אוכלוסיית היעד, שבאמת זקוקה, גם בגלל שכמו שהרבה מכם אמרתם – זה הרגליים בעצם, זה כלי העבודה, כלי הניידות, לבקר את המשפחה, להסיע את הנכדים, לדברים הכי-הכי בסיסיים, אבל באמת גם אותן התאמות שצריך לעשות ברכבים וגם גברתי יושבת הראש יודעת את זה ממקור ראשון - מה צריך על מנת שבאמת רישיון הנהיגה הזה יהפוך להיות אותו כלי ניידות.

תמר זנדברג: על זה מתווספים כל אותם אזרחים שבאים רק - - -

קארין אלהרר: אני רק שאלה.

תמר זנדברג: בדיוק.

תמר זנדברג: היו יכולים בכלל להתנקות מהתור, מהדבר הזה ובאמת לקצר.

תמר זנדברג: גם להקל על החיים שלכם וגם על עצמם ולפתור את כל המערכת.

תמר זנדברג: עכשיו מה קורה שם?

תמר זנדברג: מסר לי אתמול מנהל המרב"ד – התור הממוצע הוא ארבעה חודשים.

תמר זנדברג: אני פניתי אליו עם מקרה שממתין כבר חודשיים לתשובה.

תמר זנדברג: בחיי, הייתי בטוחה שאני מרימה את הטלפון והוא יגיד לי וואו, איזו פשלה, סליחה, אני לא יודע למה זה קרה.

תמר זנדברג: הוא אומר לי לא, זה כן.

תמר זנדברג: וכל מה שאני מספרת לו – התורים ואין מענה והשירות – הוא אומר לי כן.

תמר זנדברג: אני לא יודעת, או שאנחנו כולנו פה נהפוך איזה שולחן.

תמר זנדברג: באמת, זאת אומרת זה לא יכול לעבוד ככה.

קארין אלהרר: מה שיעבוד.

תמר זנדברג: ועוד דבר, אני גם חייבת את זה להגיד, הוא אמר לי כן, אני יודע שאני שולח אנשים לנהוג ללא רישיון.

תמר זנדברג: אני במקרה פה מביאה קריאה של אדם שלא ינהג ללא רישיון.

תמר זנדברג: אין מצב.

תמר זנדברג: אין דבר כזה.

תמר זנדברג: הבן אדם הזה לא יעשה את זה.

תמר זנדברג: מה אנחנו שולחים את האנשים האלה לעשות?

תמר זנדברג: כלומר באמת, מה הפתרון לזה?

תמר זנדברג: זה באמת מצב קפקאי, אבסורדי ועוד אנחנו שולחים לשם את כל בני ה-70 במדינת ישראל, שתיכף נשמע כמה הם, לאותו מסדרון צר, לאותם שעתיים בשבוע, בשביל לקבל את הצייטלה, שימשיכו לנהוג כמו שהם נהגו בגיל 69 ו-354 ימים.

תמר זנדברג: פתאום יום אחד הם מאבדים את כשירותם ואת הבדיקה ואת הגושפנקה שהם צריכים על מנת להמשיך לנהוג.

תמר זנדברג: זה תקוע בצינורות.

תמר זנדברג: זה באמת נשמע לי אבסורד בסדר גודל כזה שאי אפשר להכיל אותו ואני הייתי מצפה שב-35-25 דקות שנותרו, נצא מכאן עם איזה שהוא מזור לאנשים האלה.

תמר זנדברג: תודה.

קארין אלהרר: תודה.

קארין אלהרר: סיגלית, בבקשה.

<סיגלית פרץ: שלום, קוראים לי סיגלית.

<סיגלית פרץ: אני אמא לילדה בת 9, היא נמצאת פה.

<סיגלית פרץ: זו ילדה עם איחור התפתחותי רב תחומי, יש לה אטרופיה מוחית.

<סיגלית פרץ: היא סיעודית, 188%.

<סיגלית פרץ: היא סובלת מפרכוסים, היא לא מתקשרת.

<סיגלית פרץ: הייתי בוועדה לפני שלושה חודשים בערך בקשר להחלפת רכב.

<סיגלית פרץ: הוועדה לא הייתה כל כך נעימה.

<סיגלית פרץ: ביקשו ממני להוריד את הילדה מהעגלה, לראות אם היא הולכת.

<אבנר עורקבי: מבחן העמידה.

<אבנר עורקבי: חוזר.

<קריאה: תחזרי שוב.

<סיגלית פרץ: ביקשו ממני להוריד את הילדה מהעגלה בשביל לראות אם היא הולכת.

<אבנר עורקבי: בדיקה רפואית.

קארין אלהרר: אבנר.

<אבנר עורקבי: גועל נפש.

<סיגלית פרץ: אני חייבת לציין שהפקיד ביקש את זה.

<סיגלית פרץ: יושב שם פקיד, אני לא יודעת מה התפקיד שלו.

<סיגלית פרץ: ביקשו ממני, אז אני עושה את זה.

<סיגלית פרץ: אז באמת באתי להרים את הילד והרופא מסתכל עליו והוא מסתכל עלי והוא אומר לו תעזוב את הילדה.

<סיגלית פרץ: אתה רואה שהילדה נכה.

<סיגלית פרץ: טוב, עשינו את זה.

<סיגלית פרץ: הם הבינו את העניינים שהילדה באמת לא יכולה ללכת.

קארין אלהרר: אה, הם הבינו?

<סיגלית פרץ: הם הבינו.

<סיגלית פרץ: בסופו של דבר הם הבינו.

<סיגלית פרץ: אני מקווה.

<סיגלית פרץ: הם נתנו לי רכב פורד קונקט, לא פורד קונקט, פיאט דובלו בלי מושב אחורי, בלי חלונות ואני שואלת שאלה – מה, יש לי שק תפוחי אדמה או ילדה?

<סיגלית פרץ: זו ילדה שיש לה פרכוסים, זו ילדה שצריכה ליווי.

קארין אלהרר: מה זאת אומרת, אין חלונות מאחורה?

<סיגלית פרץ: אין חלונות.

<סיגלית פרץ: ללא חלונות.

<קריאה: ארגז.

<סיגלית פרץ: אין חלונות ואין מושב אחורי.

<קריאה: זה רכב מסחרי.

קארין אלהרר: לא להפריע לה.

קארין אלהרר: אתם מבזבזים לה את הזמן.

קארין אלהרר: כן סיגלית, תשלימי.

<סיגלית פרץ: זה מה שאישרו לי.

קארין אלהרר: הגשת ערר על ההחלטה?

<סיגלית פרץ: הגשתי ערר, כן ואני מחכה לוועדה.

קארין אלהרר: מתי הוגש הערר?

<סיגלית פרץ: הגשתי את זה בדיוק שבוע אחרי שקיבלתי את התשובה.

<סיגלית פרץ: את התשובה קיבלתי בערך אחרי חודש וחצי.

<סיגלית פרץ: אני חושבת שכלי הרכב, עוד פעם, זה הרגליים שלה.

<סיגלית פרץ: עם זה היא יוצאת מהבית.

קארין אלהרר: ברור.

<סיגלית פרץ: היא הולכת לטיפולים, ואני חושבת שמן הראוי שיתנו רכב שמתאים לו.

<סיגלית פרץ: בכל זאת, מדובר פה בילדים, בבני אדם.

קארין אלהרר: ברור, תודה רבה סיגלית ואני מתנצלת בשם מדינת ישראל.

<סיגלית פרץ: תודה לכם.

קארין אלהרר: משה בר, בקצרה, משפט.

<משה בר: תודה רבה ליושבת הראש.

<משה בר: אני רוצה להעלות דבר אחד.

<משה בר: זה שנותנים לנו רכב משא, הם עושים בזה עוול, למה תוך חמש שנים המצב שלנו נהיה הרבה יותר קשה.

<משה בר: זה עולה למדינה הרבה יותר כסף.

<משה בר: אני הייתי בישיבה עם מנהל המרב"ד, עם נציגי הביטוח הלאומי, עם נציגי משרד הבריאות – כולם אמרו שאנחנו צודקים.

קארין אלהרר: נו, אז איך הצדק נעשה?

<משה בר: דקה.

<משה בר: פה צריך את המחוקקים.

<משה בר: אני גם העליתי את זה.

<משה בר: המחוקקים צריכים לשנות את החוק ולא לבוא לפקידים.

<משה בר: הם סך הכל פקידים שממלאים את התפקיד.

קארין אלהרר: מה נכתוב להם, תביאו את ההיגיון?

קארין אלהרר: מה נכתוב להם בחוק?

<משה בר: אני אביא לך את העדויות.

<משה בר: אני אביא לך את הכל.

קארין אלהרר: אוקיי, תודה.

קארין אלהרר: משפט, שמחה, בבקשה.

<שמחה בניטה: אני רוצה להגיד משפט קצר.

<שמחה בניטה: השינוי בתקופה האחרונה עם המרב"ד זה מאז שיצא פרסום על השחיתות עם חברות האבזור.

<שמחה בניטה: מאז הם החליפו את האיש הטכני והמצב נעשה פשוט קטסטרופה.

קארין אלהרר: לא שמחה, אני לא רוצה להיכנס לעניין עם חברות האבזור.

קארין אלהרר: זה מתברר בבתי משפט.

קארין אלהרר: אני לא בית משפט.

<שמחה בניטה: לא בית משפט, אבל אני אומרת לך מה קרה.

<שמחה בניטה: אנשים יצאו, באו צוות אחר ואני אומרת לך, אני, כשבאתי להחליף רכב, רצו לתת לי אוטו שאני לא הייתי יכולה להיכנס אליו והייתי צריכה להיאבק בוועדה ועוד וועדה ועוד וועדה, כדי שיקבעו לי רכב שמתאים לגדול שלי, לממדים שלי, לכיסא גלגלים, והעניין הזה של - - -

קארין אלהרר: אוקיי, את אומרת המצב הולך ומתדרדר.

<שמחה בניטה: הוא הולך ומתדרדר ולא רק זה.

<שמחה בניטה: כשאת אומרת להם אני צריכה גם לקחת עגלת שירותים איתי, זה לא מעניין.

<שמחה בניטה: אבל כשאני יוצאת לחופש אני צריכה לקחת כריות, מזרונים, זה לא מעניין.

<שמחה בניטה: את צריכה לראות.

קארין אלהרר: תודה, תודה רבה.

<שמחה בניטה: כיוון שכל מה שנלווה באוטו זה לא מעניין אותם.

<שמחה בניטה: ואני חושבת ש - - -

קארין אלהרר: שמחה, תודה.

קארין אלהרר: אני רוצה לאפשר להם, כי הושמעו כאן טענות מאד מאד קשות.

קארין אלהרר: אני רוצה לשמוע תגובה ואני גם רוצה לשמוע את הביטוח הלאומי, שהוא גם מאד קשור.

קארין אלהרר: משפט.

<רות פרמינגר: אני רוצה להגיד בנושא המרב"ד.

קארין אלהרר: רק שם ותפקיד לפרוטוקול.

<רות פרמינגר: רות פרמינגר, ארגון נפגעי פעולות איבה, אבל אני רוצה לדבר על מי שסובלים מפוסט פוליו.

<רות פרמינגר: כשמגיעים אל הרופאים במרב"ד הם יודעים שהמחלה הזאת היא פרוגרסיבית.

<רות פרמינגר: הם נותנים רכב כשהם יודעים שבתוך כמה חודשים המצב יהיה יותר חמור ויצטרכו לבוא אליהם.

<רות פרמינגר: אני מבקשת לקחת את זה לתשומת הלב.

<רות פרמינגר: הדבר השני, כשצריך לנהוג על מכשירים, כשצריך לאבזר את האוטו, יש תקלה מאד גדולה עם מורי הנהיגה לאוטו עם מכשירים.

<רות פרמינגר: יש שם – אני רוצה להגיד – על גבול השוק השחור והמצב הזה הוא מאד מאד מאד בעייתי.

<רות פרמינגר: אני חושבת שצריך - - -

קארין אלהרר: לא, לא, אבל את לא יכולה לטעון טענה כזאת - - -

<רות פרמינגר: לא, אבל לתת את הדעת, כי יש פה סיפור מאד בעייתי עם מורי הנהיגה.

<רות פרמינגר: זה נורא.

קארין אלהרר: לא, זה לא לכאן.

קארין אלהרר: נזמין את מורי הנהיגה.

קארין אלהרר: אני מבקשת, תראו, הנציגים של המרב"ד ישבו והקשיבו בקשב רב.

קארין אלהרר: בקשב רב.

קארין אלהרר: לא הגיבו למילה שנאמרה ואני מבקשת את אותו יחס מהמכובדים שיושבים כאן.

קארין אלהרר: בבקשה, אדוני מנהל המרב"ד.

קארין אלהרר: קודם כל אנחנו לא הכרנו קודם, אז בטח כבר נכנסת מזמן, אבל ברכות על התפקיד.

קארין אלהרר: לא, אני אגיד לך, אני לא יודעת אם זו ברכה – התפקיד הזה – כי כל מי שעשה אותו קודם היו לו בעיות קשות מאד.

קארין אלהרר: אני רוצה בבקשה את התייחסותך למספר נקודות.

קארין אלהרר: הנקודה הראשונה שאני מבקשת את התייחסותך זה לעניין הפיאט דובלו.

קארין אלהרר: אני גם רוצה לציין בהערכה שאני יודעת שפספסת התחייבות קודמת שהיא חשובה לא פחות, אבל נשארת איתנו כל הדיון ובאמת אני מעריכה את זה.

קארין אלהרר: אני אומרת את זה בלב שלם.

קארין אלהרר: אני רוצה התייחסות גם לנושא הפיאט – רכב ללא חלונות כשהמוסעים מאחורה, תוך התייחסות לצרכים המשתנים והמיוחדים של האנשים.

<קריאה: גם סיטרואן.

קארין אלהרר: רגע, סיטרואן.

קארין אלהרר: פיאט דובלו כמשל, בסדר, לא רק פיאט דובלו.

קארין אלהרר: הדבר השני שאני רוצה את התייחסותך, אדוני, זה לטענה של חברת הכנסת זנדברג, שבעצם היא הצגת עובדה, היא פחות טענה – שאתם מבינים שיש קהל הולך ומתרחב, ומצד שני שעות עבודה יחסית מצומצמות.

קארין אלהרר: הדבר השלישי - - -

תמר זנדברג: זה האנדרסטייטמנט של השנה – שעתיים בשבוע – יחסית מצומצמות.

קארין אלהרר: בסדר.

קארין אלהרר: אני מנסה להיות עדינה.

תמר זנדברג: ברור.

קארין אלהרר: נאמרו כאן דברים חריפים דיים.

תמר זנדברג: אני לא מאשימה אתכם שאתם יושבים ושותים תה בזמן הזה, הבעיה היא מערכתית.

קארין אלהרר: תמר, נאמרו כאן דברים חריפים דיים ואני חושבת שהדברים נאמרים באמת מדם ליבם של האנשים.

קארין אלהרר: הדבר השלישי שאני מבקשת לקבל התייחסות זה לעניין ההתייחסות.

קארין אלהרר: תראו, זו לא טענה חדשה.

קארין אלהרר: כבר בדיונים שהיו, ואני אומרת את זה בפרספקטיבה של עשור.

קארין אלהרר: לפני עשור קיימנו דיונים כאן בוועדה לפניות הציבור בכנסת – ועדה מקבילה – ונאמר כבר אז שההתנהלות כלפי האנשים היא לא מכבדת.

קארין אלהרר: לבקש מאמא להרים ילדה במצב שכל בר דעת - לא צריך להיות אפילו רופא, לא צריך הסמכה מאיזו אוניברסיטה – מבין שזו לא ילדה שהולכת ועושה את עצמה.

קארין אלהרר: אני גם אגיד לכם בתור צרכנית של השירות, זה לא החלק הנעים של היום לבוא לוועדה במרב"ד ולהגיד תראו כמה אני פחות יכולה.

קארין אלהרר: אנשים בדרך כלל רוצים להראות כמה הם מוצלחים וכמה הם יכולים.

קארין אלהרר: ולבוא ולחזר על הפתחים כדי לקבל זכות, זה אף פעם לא נעים לאף אחד.

קארין אלהרר: ואני מבינה שאתם נאלצים להתמודד עם הרבה מאד סדים מסביב, אבל בסוף יש את עניין המרכיב האנושי, שהוא חשוב לא פחות מכל מרכיב אחר.

קארין אלהרר: אז גם בעניין הזה אני מבקשת את התייחסותכם.

קארין אלהרר: הדבר האחרון ואולי אני אבקש שתתחיל איתו, זה לומר בעניין המערך השלם שלכם מול ביטוח לאומי ומשרד הבריאות בכלל, זה משליך אני חושבת על כל ההתנהלות מול הלקוחות הפוטנציאליים שלכם.

קארין אלהרר: בבקשה אדוני.

<דוד הרטום: ומשרד התחבורה, גברתי.

קארין אלהרר: משרד התחבורה, גם, בוודאי.

<דוד הרטום: הקשר בינו לבין משרד התחבורה בנושא הזה.

קארין אלהרר: כן, כן, צודק, דוד.

קארין אלהרר: סליחה.

<רז דקל: אז קודם כל תודה רבה על ההזמנה.

<רז דקל: תודה רבה לכל המכובדים גם שבאו לומר את דבריהם, את חלקם הלא קטן אני מכיר, וגם לכם – שבאתם לשמוע.

<רז דקל: יש פה טענות - - -

<נעמי מורביה: מה שמך בבקשה?

<רז דקל: שמי רז דקל ואני מזה שנה מנהל המכון הרפואי לבטיחות בדרכים.

קארין אלהרר: רק שנייה.

קארין אלהרר: מי שמעיר הערות אני מוציאה אותו, כי באמת הוא היה סבלני.

קארין אלהרר: כן.

<רז דקל: תודה רבה.

<רז דקל: יש כמה דברים שאני מבקש לומר.

<רז דקל: נשמעו כאן ראשית טענות מאד מאד קשות, חלקן אני מכיר, חלקן מבוסס מאד, חלקן מבוסס מעט פחות, אבל ללא כל ספק המכון נמצא כרגע במצב מאד מאד בעייתי ומאד מאד מאתגר, ואני מגיע לריבון כאן מתוך בקשה שהיא סוג של קריאה לעזרה, כי הסיבה שאני לפחות הגעתי לתפקיד הזה, זה כדי לתת עזרה אמיתית לאוכלוסיות שנזקקות למכון – ואני מתנצל שאני אגב לא מסתכל בכיוון הזה, אני פשוט מתקשה בשני הצדדים – שזה אוכלוסיות גם של אנשים שחולים במחלות משמעותיות, גם אוכלוסייה של אנשים עם מוגבלות, גם אוכלוסייה של אנשים קשישים, גם אוכלוסייה של נהגים מקצועיים, שזה משבר - - -.

<רז דקל: אלה האוכלוסיות שמגיעות אלינו.

<רז דקל: אנחנו צריכים לתת מענה לכולן.

<רז דקל: השמיכה מאד מאד קצרה.

<רז דקל: אני לא רוצה להתחיל לעשות פה סלט של מספרים.

<רז דקל: יכולתי לעשות את זה, זה לא יעזור לאף אחד מהמקרים קורעי הלב שהושמעו כאן.

<רז דקל: בגדול רק אומר שמספר הפניות שמגיעות למכון בשנה עומד על כ-40,000 וזה כשאנחנו יודעים שיש תת דיווח קיצוני של גורמי הרפואה, שחלקם אגב, הסיבה שהם אינם מדווחים, היא כיוון שהם מבינים היטב שזמן הטיפול במכון הוא ארוך והם לוקחים סיכון על עצמם ולפעמים גם על המטופלים שלהם ולא מדווחים.

<רז דקל: בשפה הכלכלית קוראים לזה ביקוש כבוש, אני מעריך אותו באופן גס ב-50% מנפח ההפניות.

<רז דקל: ויותר מזה אני אגיד.

<רז דקל: קצב הפניות למכון גדל הרבה יותר מקצב גידול האוכלוסייה, כיוון שבעוונותינו, אם אנחנו מסתכלים - אני מדבר על מספרים מאד מאד גסים – אבל ב-20 השנים האחרונות אוכלוסיית המדינה גדלה בערך ב-50%, אוכלוסיית הנהגים בערך הוכפלה, ואוכלוסיית הנהגים הקשישים, בלי בעיות בריאות – הרי גיל מבוגר איננו מחלה – הושלשה.

<רז דקל: משך התקופה הזאת התקינה של המכון נותרה ללא שינוי.

<רז דקל: מי שנותן מענה לכל הפניות של האנשים המכובדים שיש כאן ולעוד הרבה מאד אחרים שקולם לא נשמע, הם 45 עובדים, שמתוכם יש בערך כ-30, 30 וקצת שנמצאים בסניף בתל אביב ועוד שלוחה שנמצאת בצפון ואני מוכרח לומר, האנשים האלה – בתנאים שיש להם – שהם תנאים קשים מאד, ועבדכם הנאמן נמצא באותו מקום, נותנים שירות הרואי, למרות שהוא בטח לא עומד בשום סטנדרט שאני הייתי רוצה, לא שירותי ולא מקצועי, בנתונים שנמצאים בפניהם.

אורי מקלב: למה שאנשים בני 70 לא יביאו אישורים מרופאים?

אורי מקלב: תסגרו עם קופות החולים הסכמים ולא אתם צריכים לקבל את כל המדינה.

אורי מקלב: בני 70 יגיעו על פי קריטריונים, תבחינים, מה צריך בשביל לאשר לבן 70 לנהוג, להקל ולשלוח לכם את זה.

אורי מקלב: למה צריך שכולם יגיעו אליכם?

<רז דקל: כיוונת לדעת חכמים.

<רז דקל: זה בדיוק המצב.

<רז דקל: לא מפנים אוטומטית אדם בן 70, אלא בגיל 70 מפנים אדם לרופא המשפחה, עם טופס דיווח רפואי – נא דווח באופן יזום האם יש בעיה או שאין בעיה.

אורי מקלב: ואם אין בעיה?

<רז דקל: אם אין בעיה אז זה לא מגיע.

<רז דקל: זה בדיוק המצב.

תמר זנדברג: עוד פעם, מה?

<רז דקל: כשאנחנו מדברים על – וזה לא סדר החשיבות, אבל טוב, אני משיב.

תמר זנדברג: לא, כי אם כל אוכלוסיית המדינה בגיל 70 צריכה להגיע זה יוצר צוואר בקבוק מטורף.

תמר זנדברג: זו כן שאלה.

אורי מקלב: לא, אבל הוא אומר שלא.

קארין אלהרר: רגע, אוקיי, סליחה שאני - - -

תמר זנדברג: בואו נברר רגע.

תמר זנדברג: בגיל 70 צריך ללכת לרופא?

אורי מקלב: שיביא אישור מרופא משפחה.

<רז דקל: בגיל 70 צריך.

<רז דקל: אדם בגילן 70 והלאה צריך להגיע לפי אינטרוולים מסוימים לרופא המשפחה או לרופא המטפל, אם יש רופא מטפל ש - - -, והוא אמור למלא טופס.

אורי מקלב: ואם הכל בסדר?

<רז דקל: היה והוא מציין בטופס שאין שום בעיה - - -

אורי מקלב: הוא לא צריך להגיע.

אורי מקלב: רק אם יש מחלה מסוימת.

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: וכמה מאוכלוסיית בני ה-70 ומעלה מגיעים אליכם באופן תקופתי, מבלי הרישיונות?

<רז דקל: זה נתון שאין לי, כי אני רואה רק את הצד של הספקטרום שמדווח.

<רז דקל: אינני יודע מי לא מדווח, אז אני יכול אולי - - -

אורי מקלב: הוא לא יודע אחוזים.

<רז דקל: סטטיסטית, אבל אין לי את הנתון.

תמר זנדברג: כמה מספרים?

<רז דקל: המספר של טופסי הקשיש - - -

תמר זנדברג: כן, רק בני 70, לא כולל צרכים מיוחדים.

<רז דקל: אני נותן לכם נתון גס מאד, אבל כמדומני אנחנו מדברים על משהו כמו 7,000 הפניות בשנה, כמדומני.

<רז דקל: אני אומר, אל תתפסו אותי, כי אני לא משוכנע שיש בידי את המספר המדויק.

תמר זנדברג: אוקיי, והשאר כמה אחוז זה?

תמר זנדברג: 40,000?

<רז דקל: לא, אני אומר 40,000 זה הסך הכל.

תמר זנדברג: 40,000 זה הסך הכל, מתוכם כ-7,000.

תמר זנדברג: אוקיי, אז זה לא החלק הארי.

<רז דקל: לא.

<רז דקל: ברשותכם, אני מבקש להמשיך.

<רז דקל: יש לי הרבה מה לומר.

אורי מקלב: זה 70-80 איש ביום בשעתיים האלה, לפי החשבון הזה, אם זה במקום אחד.

תמר זנדברג: זה שעתיים בשבוע.

קארין אלהרר: רגע, אוקיי.

קארין אלהרר: תראו, העניין הזה של בני ה-70 הוא מכעיס מאד, אבל אני חושבת שהושמעו פה כל כך הרבה טענות - - -

תמר זנדברג: כן, כן.

תמר זנדברג: זה לא החלק העיקרי.

תמר זנדברג: אני חשבתי שזה מייצר עומס שלא מאפשר לטפל באלה.

אורי מקלב: 7,000 זה גם הרבה.

תמר זנדברג: זה הרבה, כן.

קארין אלהרר: לא, לא, אז אני אומר, זה בכל מקרה מתכתב עם הטענה הגדולה יותר, שיש שעתיים עבודה של קבלת קהל, לא עבודה, שעתיים קבלת קהל מול צרכים בלתי נגמרים.

<רז דקל: שוב, אני מבקש לדייק.

<רז דקל: אני אודה לכם אם תתנו לי.

<רז דקל: יש פחות מ-10 דקות עד שאת צריכה לנעול את הדיון ואני אשמח להשיב כמיטב יכולתי.

<רז דקל: קודם כל אני רוצה לומר – הבעיות האמיתיות של המכון - שאנחנו מדברים פה על עניין כללי ועל בעיה יסודית, אז בואו נשים את הדברים על השולחן.

<רז דקל: יש שלוש בעיות יסודיות, אמיתיות.

<רז דקל: הבעיה האחת היא בעיית התקינה, כיוון שאנחנו צריכים להתאים את התקינה להיקף של הפנייה ולסטנדרט השירות שצריך לתת ואנחנו פשוט מפגרים אחריו; ואני אומר שארבעת החודשים שאמרתי לחברת הכנסת זנדברג, לפעמים הם הערכה אופטימית.

<רז דקל: כרגע למשל, כשיש לי במקרה כמה עובדות שיצאו להיריון וכמה שפורשות ועד שיגויסו, כנראה שזה גם יתארך.

<רז דקל: הבעיה השנייה היא בעיית ה - - -

קארין אלהרר: פניתם למישהו בנושא התקינה?

<רז דקל: ברשותך, אני מבטיח לענות על כל מה שאני מסוגל.

קארין אלהרר: אוקיי, מאה אחוז.

<רז דקל: בעיה מאד קשה של תקציבים.

<רז דקל: כמו שאתם מבינים העניין של התשלומים האלה הוא מקומם, לא פחות מזה.

<רז דקל: סבי המנוח לימד אותי שלכסף אין ריח, המכון הוכיח לי שהוא שגה.

<רז דקל: לכסף הזה יש ריח רע מאד.

<רז דקל: יש לנו מקרים רבים מאד של אנשים שחיים מקצבה של הבטחת הכנסה.

<רז דקל: המדינה נותנת מצד אחד ולוקחת בשני.

<רז דקל: זה דבר שלא יעלה על הדעת.

<רז דקל: זה הופך את העניין הכספי ל-Issue בשאלת הדיווח, כיוון שיש אנשים שאין הפרוטה מצויה בכיסם, וגם הרופא המדווח אומר אין לו כסף לשלם, אני לא אפנה אותו, שזה לא נכון.

<רז דקל: אלא מה היא?

<רז דקל: שהמכון חי מאיגרותיו.

<רז דקל: זה בלתי נסבל ועם זאת זה המצב.

קארין אלהרר: למה משרד הבריאות לא מממן את זה?

<רז דקל: משרד הבריאות מממן חלק לא גדול מאד מן התקציב של המכון.

<רז דקל: אגב תקציב המכון, בואו נדבר במספרים, הוא כ-20 מיליון שקלים לשנה.

<רז דקל: לא מדובר פה באימפריה גדולה.

קארין אלהרר: זהו?

<רז דקל: זה הכל.

אורי מקלב: כולל משכורות והכל?

<רז דקל: ומתוך זה הרוב המכריע – למעלה משלושה רבעים ממומן מאגרות.

<רז דקל: ואני רוצה גם לציין שזה אחרי סבסוד צולב מאד מאד כבד, כיוון – יהרגו אותי אנשים ממשרד התחבורה – אבל נהגים מקצועיים למשל, שמבקשים רישיון נהיגה באוטובוס או במשאית או באמבולנס, משלמים אגרה מאד מאד גבוהה והם מסבסדים בסבסוד צולב, אוכלוסיית של אנשים עם מוגבלויות וקשישים ואחרים וכנ"ל גם לגבי אנשים שניגשים לוועדת הערר.

<רז דקל: הרי הכל נכנס לאותו הכיס בסופו של דבר.

<רז דקל: עם הסבסוד הצולב, האגרות האלה הן אגרות גבוהות מאד ובלתי סבירות.

<רז דקל: זוהי נקודה אחת, מאד מאד מציקה לי.

<רז דקל: הנקודה האחרונה, שהיא בעיית יסוד של המכון, היא הבעיה שאתם מכירים אותה, בעיה רוחבית בשירות המדינה שמכונה סכסוך הטכנולוגיות, וזה העניין של התנגדות להכנסה שלן טכנולוגיות חדשות בשירות המדינה.

<רז דקל: יש תוכנת מחשוב.

<רז דקל: כשאני הגעתי למכון – אני אומר אני שם את הכל בצד, את כל הבעיות הנוראיות האלה, שהן כולן אמיתיות – ואני ממחשב את המכון, כי אי אפשר.

<רז דקל: בלי כניסה של הקדמה אנחנו לא מסוגלים לעשות שום דבר.

<רז דקל: יש תוכנה שהיא בשלבי פיתוח סופיים ויש התנגדות, כולל התערבות מאסיבית ששר הבריאות בכבודו ובעצמו נכנס לזה מול הוועד וקיבלנו איזה אישור חלקי ככה מתחת לרדאר, להמשיך ולעסוק בה.

<רז דקל: העניין הזה עדיין קיים וכל עוד אנחנו – אני מכריז כאן הכרזה עצובה על השולחן, כל עוד המכון יעבור בנייר – הוא לא יוכל להתייעל.

קארין אלהרר: ברור.

<רז דקל: אין פה שאלה.

<רז דקל: זה לא דבר מורכב.

קארין אלהרר: אין מחלוקת.

<רז דקל: יפה.

<רז דקל: עכשיו עניין של יום הפניות.

<רז דקל: אלה לא שעות הקבלה.

<רז דקל: המכון מקבל אנשים כל היום, זו עבודתו, אנשים שמזומנים לבדיקה.

<רז דקל: אלה הן שעות – שעתיים בשבוע – בהתחלה זה היה רק למקרים שיש איזה פניות חריגות, מוזרות, דברים שנפלו בין הכיסאות.

<רז דקל: עכשיו יש שם מצב – ואגב, זה מתרחש בעצם השעות האלה, שאותי מצער שאני עוזב את המכון כדי לא להיות שם, אבל מצב מאד מאד לא סמפטי שבאמת יד איש באחיו וצפיפות ומצוקה וצעקות, מחזה שהוא מחזה מחריד.

<רז דקל: למה זה קורה?

<רז דקל: אני אסביר.

<רז דקל: מאד מאד פשוט.

<רז דקל: קודם כל יש הרבה מאד אנשים שזמן התשובה שלהם מתארך, כי אתם שמעתם מה ששמעתם על עניין היקף הפונים ובאים פעם אחר פעם, וליבי עימם.

<רז דקל: אני לא תמיד יכול לעזור להם.

<רז דקל: כי כמו שעניתי לחבר הכנסת זנדברג, אמרתי לה תשמעי, אין שום בעיה לצרף עוד פנייה למסלול הירוק, רק שהוא יותר איטי מהמסלול הרגיל.

<רז דקל: קצב הפניות גדול כל כך ואפשר לשים קשיש אחד על מקומו של קשיש אחר.

קארין אלהרר: אפשר לשמור על אופטימיות.

<רז דקל: זה המצב.

<רז דקל: אני אומר את זה ביגון, אבל זה המציאות שאני מסוגל לספק.

<רז דקל: אז זה אחד.

<רז דקל: דבר שני, יש לנו עניין של בעיות של נייר.

<רז דקל: זאת אומרת אנשים שמזומנים למכון – התיקים שלהם מחכים, תיקי הנייר כמובן.

<רז דקל: אנשים שלא מזומנים למכון, מגיע איש, טוען את טענתו, אומרת הבודקת שלו – רגע, רגע, ומתחילה להתרוצץ וזו סיטואציה מביכה במאה ה-21, להתרוצץ בין תילי הניירות במכון, למצוא איפה נמצא התיק שלו, כי הרי הוא לא הודיע שהוא יגיע.

<רז דקל: ומעבר לזה יש לנו גם מקרים שגם כן משרד הרישוי מתמודד עם המצוקות שלו ופשוט משליכים בחזרה על זה, אז תלך.

<רז דקל: יש להם יום קבלה ביום שלישי ותשבור את הראש.

אורי מקלב: זאת - - -

קארין אלהרר: כן, חבר הכנסת מקלב, זו המדינה שלנו.

תמר זנדברג: זה הזוי.

תמר זנדברג: זה פשוט - - -

<רז דקל: חברים, זו המציאות שאני מתקיים בה וזו מציאות שאני לא אומר את זה בנחת.

<רז דקל: אני אומר את זה ביגון גדול.

<רז דקל: אני לא שיערתי מה גודל האסון כשהגעתי אליו.

אורי מקלב: סך הכל זה מאד - - - לשמוע - - -

<רז דקל: יותר מזה אגיד, אנשים האלה שמופנים ממשרד התחבורה, לפעמים אפילו אין עליהם שום דבר למכון, הדיווח עליהם בכלל לא הגיע.

<רז דקל: אז אחרי שחיפשו בכל המכון, מגלים שאין מה להשיב להם.

<רז דקל: עכשיו - מה עושה למעשה המכון?

<רז דקל: המכון הוא יועץ.

<רז דקל: אסור להבין את זה.

<רז דקל: יכול להיות שזה נשמע אחרת ונתפס אחרת וחשוב לי שלכל הפחות הצוות המכובד כאן יבין במה אנחנו מדברים.

<רז דקל: מה זאת אומרת יועץ?

<רז דקל: אנחנו מדברים על כך שכאשר אנחנו מדברים על המכון כמכון הרפואי לבטיחות בדרכים, אנחנו היועץ הרפואי של אגף הרישוי ואנחנו פועלים מתוקף תקנות התעבורה.

<רז דקל: וכאשר אנחנו בחלטורה של המכון, זו פעילות נוספת שנעשית בשעות אחר הצהריים – מעבירים כרטיס, הם בכלל מעבר לשעות העבודה במכון, של הוועדות להתאמת רכב.

<רז דקל: כאן אנחנו מייעצים מתוקף הסכם הניידות למוסד לביטוח לאומי.

<רז דקל: שני המסמכים האלה קובעים קביעות מהותיות לתהליך העבודה שלנו ולא פה ולא שם.

<רז דקל: משרד הבריאות לא מופיע אפילו לא כמו שושבין.

<רז דקל: אנחנו כיועץ.

<רז דקל: אנחנו פעמים רבות מגיעים למצב – וזה גם מה שנשמע מכל הפונים, שהיועץ - - -

<אבנר עורקבי: אז תסיקו - - -

קארין אלהרר: אבנר.

אורי מקלב: ולא יועץ שמחליט על הרכב?

אורי מקלב: על הפיאט?

<רז דקל: כשהיועץ הפך להיות בעל הבית של התהליך.

<רז דקל: אבל אני אומר אנחנו מייצגים לפי ההגדרות של ההסכמים.

<רז דקל: מה אני רוצה?

<רז דקל: אני רוצה להמשיך ברשותכם.

<רז דקל: אם אנחנו מדברים למשל על העניין וכאן אמר חבר הכנסת מקלב מילים מאד מאד קשות, שאני לא בטוח שהמכון ראוי להן, אבל לעניין של רוח המפקד, אני עכשיו שם על השולחן - - -

אורי מקלב: לא עליך.

אורי מקלב: רוח המפקד הקודם אמרתי.

<רז דקל: לא, אמרת שזה נמשך.

<רז דקל: אני שנה בתפקיד.

אורי מקלב: אני אמרתי שאני חושב, אני חשבתי שכבר לא שם.

אורי מקלב: אני חשבתי איך אנחנו וזה מה שאני אמרתי.

<רז דקל: אני שם על השולחן - - -

אורי מקלב: לא דיברתי עליך.

אורי מקלב: אמרתי שאני לא מדבר לשון הרע על מי שהיה.

קארין אלהרר: בסדר גמור, רק תן לו להמשיך.

<רז דקל: אני רוצה לשים על השולחן את רוח המפקד, היא פשוטה בתכלית.

<רז דקל: לגבי עניין הפעילות של המכון, זאת אומרת הגוף שקובע את כושר הנהיגה – רוח המפקד אומרת שאנחנו צריכים לשמור על האיזון הנכון בין זכות האדם לניידות, לנהל את אורח חייו לתעסוקה, תשתיות התחבורה הציבורית בישראל מוכרות לכולם כאן, לבין בטיחותו כנהגת ובטיחות המשתמשים האחרים בדרך.

<רז דקל: אני רוצה לשים כאן משהו על השולחן, שברור לכולם – כלי רכז שמאובזרים לאנשים עם מוגבלויות – הם הכרח, הם לא דבר שאנחנו רוצים.

<רז דקל: כלי רכב עם אבזור כזה הוא בהכרח בטיחותי פחות מכלי הרכב שיצא עם הניילונים מהיצרן.

<רז דקל: אני מקווה שכולם מבינים את זה.

<רז דקל: והאיזון הזה הוא איזון מאד מאד עדין ואני מוכרח להגיד לך שיש מקרים שהמכון מאשר נהיגה לאנשים שזה מדיר שינה מעיני.

<רז דקל: אנשים שהפגיעה בהם היא כל כך קשה והם מתעקשים לנסוע כנהגים ולא כמוסעים והמכון מאפשר, ולעניות דעתי כאיש מקצוע המטוטלת סוטה כאן לטובת הרצון של הפרט ופחות לטובת רצון החברה.

<רז דקל: זה רוח המפקד של המכון.

<קריאה: תבדוק את הנתונים, אדוני.

<רז דקל: מה?

<רז דקל: סליחה?

<קריאה: תבדוק את נתוני הטוטאלוס בביטוח לאומי, אז תעשה סטטיסטיקה.

<קריאה: אתה אמרת פה אמרה, סליחה גברתי - - -

<רז דקל: אדוני, אני לא הפרעתי לך.

<רז דקל: תבדוק את הנתונים - - -

קארין אלהרר: לא, לא, אני ביקשתי לא להפריע.

<רז דקל: תבדוק את נתוני הנסועה של אנשים עם מוגבלויות לפני שאתה משמיע אמירות.

קארין אלהרר: אדוני, אני מבקשת להעיר לך.

קארין אלהרר: אני אומרת - - -

<קריאה: ו - - - הוצאת דיבה - - -

קארין אלהרר: למה אתם מפריעים?

<נעמי מורביה: כי אנחנו חושבים - - -

קארין אלהרר: סליחה.

<קריאה: אמירה לא לעניין.

קארין אלהרר: אני רוצה לומר לאדוני, אתה יודע, אם אדוני היה מוציא לפועל את האמירה, אז אני לא הייתי נוהגת.

קארין אלהרר: ואני אגיד, בעלי תמיד אומר שאני לא נהגת השנה, אבל אני נהגת לא פחות טובה מנהגים אחרים.

<קריאה: בדיוק.

<שמחה בניטה: יש לנו כאלה מקרים, כן.

<שמחה בניטה: בדיוק.

קארין אלהרר: אבל שמחה, אני מנסה להבהיר כאן נקודה ואת מפריעה לי.

קארין אלהרר: אדוני, אני רוצה לומר, המבחן שאמור להיות נר לרגליו של המכון לבטיחות בדרכים, זה אלה אביזרים יוכלו להביא את האדם עם הפגיעה הקשה ככל שתהיה, לנהיגה הבטוחה והעצמאית ביותר.

<קריאה: נכון, נכון.

<רז דקל: בדיוק כך.

קארין אלהרר: אבל אדוני, אני מעבירה את ה-shift מהמקום של להסתכל על הפגיעה, למקום של להסתכל על הטכנולוגיה.

קארין אלהרר: יושב לימיני יושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה, שנפעם כל פעם מחדש מהטכנולוגיה החדשה, המתקדמת, שמובאת אליו לוועדה ואני חושבת שבאמצעות הטכנולוגיה, הרבה מאד אנשים שהיו מודרים מהחברה הישראלית בפרט, נמצאים היום בתוך החברה הישראלית.

קארין אלהרר: אני מציעה לאדוני – אני יודעת שכוונותיך מצוינות – אבל אני מציעה גם באמירות, אתה כמנהל המכון לבטיחות בדרכים, שהוא מכון שחוצה, באמת, הוא קובע גורלות של אנשים ואת יכולתם האמיתית להשתלב בחברה.

קארין אלהרר: אני מציעה לנקוט משנה זהירות באמירות הללו ולהסתכל על תפקוד באמצעות הטכנולוגיה ולא על תפקוד שמסתכלים על האדם ועל ההשוואה בינו לבין אדם בן גילו, עם אותם מאפיינים אחרים שהם לא המוגבלות.

קארין אלהרר: בבקשה, אדוני ימשיך.

<קריאה: כל הכבוד.

<קריאה: ממש כל הכבוד לך.

קארין אלהרר: תודה.

<רז דקל: עניין הטכנולוגיות הוא בהחלט עניין מהותי כאן ואנחנו רואים למשל ברכבים האוטונומיים שאנחנו מקווים שתוך כמה שנים יכנסו לכביש, פתרון גדול מאד להרבה מאד אנשים.

<רז דקל: גם עלי יקל, כמו שאתם מבינים, במקום לתפקד בתפקיד שהוא לא טבעי עבורי, כי אני איש טיפולי.

<רז דקל: התפקיד שלי זה לשקם.

<רז דקל: התפקיד שלי הוא לא להגיד זה אשם וזה זכאי, זה לא בא לי טבעי.

<רז דקל: לי הרבה יותר קל לומר אתה תנהג בפלטפורמה כזאת ואתה תנהג בפלטפורמה אחרת, או אתה תתנייד בפלטפורמה אחרת.

<רז דקל: אני רק אומר, אני לא – מה שאולי הובן מדברי ולא הובן נכון – יש מקרים והם מקרי קיצון, של אנשים שהמכון מאשר להם לנהוג ויש סיפורים, ואני מניח שהם לא עולים כאן – סיפורים רעים מאד מן הצד השני.

קארין אלהרר: אני מסכימה, כל עוד אנחנו לוקחים בחשבון שיש מקרים שלא מסיעים למכון, כי אין להם תווית של מוגבלות ואני מבטיחה לך אדוני שהם מסכנים הרבה יותר והרשלנות שלהם גדולה פי לא יודעת כמה מונים מאנשים שפשוט כל חטאם שיש להם תיוג.

קארין אלהרר: ימשיך אדוני.

<רז דקל: לגבי העניין של רוח המפקד של הוועדה להתאמת רכב, כאן רוח המפקד הוכתבה לי, מה שכתוב בהסכם הניידות לעניין שהוועדה צריכה להתאים לאדם שמופנה אליה, רכב מבחינת גודלו ואבזרו, שהוא הרכב המתאים והזול ביותר שניתן להתאים, וזה הסדר, התאמה לנכה.

<רז דקל: עכשיו אני רוצה לומר - - -

<קריאה: הזול?

<קריאה: למה הזול?

קארין אלהרר: לא להתפרץ.

<רז דקל: אני רוצה לומר, המצב הזה שהמכון הוא היועץ ה - - - לצורך העניין, נמצא בקו האש, כיוון שהוא זה שכביכול שולל מאנשים עם מוגבלויות ומאנשים עם צרכים מיוחדים רכב שלדעתם מגיע להם, ותוסיפי לזה גם את העיוות המובנה בהסכם הניידות הזה, שהוא ישן ואני חושב שמי שכתב אותו בדברים מסוימים לא חשב עד הסוף ויוצר למשל קשר חד-חד ערכי בין נפח המנוע לבין גובה הקצבה, שזה דבר שלא יעלה על הדעת, וברור לנו לחלוטין שיש אנשים שהרבה יותר נוח – מי שמתגורר למשל במרכזים צפופים של ערים, יכול להיות שנוח היה לו יותר רכב מסוג מסוים, אבל הוא יבקש אחר כי הוא לא רוצה לפגוע בקצבאות שלו, ויש לנו מקרים כאלה.

<רז דקל: כל מיני עיוותים שנוצרים בגלל ההסכם הזה.

קארין אלהרר: אם אתה מוצא לי רכב קטן יותר, תעדכן אותי, כי אני רוצה כזה.

<קריאה: יש נוהל שיצא שאפשר להקטין לך.

קארין אלהרר: אדוני.

<קריאה: אני אצא, סליחה.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: אתה לא צריך לצאת, רק לשמור על שקט.

קארין אלהרר: זה מסתדר יופי.

קארין אלהרר: אני רק רוצה לשאול - - -

אורי מקלב: השאלה אם רכב לילדה בלי חלון, האם זה מתאים?

קארין אלהרר: זהו, אני רוצה לשאול על הזול.

קארין אלהרר: אדוני, זה שאלות מנחות, אני אתן לך את הזמן, למרות שאנחנו כבר חורגים בזמן, אני אתן לך.

קארין אלהרר: אני רוצה לשאול על המתאים והזול.

קארין אלהרר: אני אומר לאדוני – מתאים זה הכל פר צורך.

קארין אלהרר: מתאים – כשרכב הוא בלי חלונות זה יכול להתאים להובלת קופסאות או כל משא אחר שאדוני יחשוב עליו.

<קריאה: כבשים.

קארין אלהרר: אבל זה לא מתאים בשום צורה ובשום אופן לאדם שאמור להיות מוסע מאחורה, מקל וחומר כשמדובר באדם עם צרכים מיוחדים.

קארין אלהרר: זה נראה לי אנושי – חלון.

<רז דקל: ראשית, הואיל ויושב כאן לצידי היועץ הטכני הראשי של הוועדות להתאמת רכב והוא בעניינים, אני מתעסק בבני אדם.

<רז דקל: חלונות מה שנקרא זה תחום הדעת שלי על הצד - - -

<רון גולדשטיין: אני אתן הסבר.

<רון גולדשטיין: היות ורז צריך לסיים, אז הוא יענה על ענייני המכון ואחר כך בענייני הרכב הספציפיים בדברים האלה, אני אענה לכם על כל השאלות.

קארין אלהרר: לא.

קארין אלהרר: אדוני נוהג ברכב שיש בו חלונות?

<רון גולדשטיין: כן.

קארין אלהרר: אתה חושב שלאנשים שנוהגים ברכב עם חלונות יש זכות יתר על אלה ש - - -

<רון גולדשטיין: נראה לך באמת שאנחנו ניתן רכב בלי חלונות?

<רון גולדשטיין: הגברת טועה.

קארין אלהרר: אוקיי, זה מה שאני רוצה לבדוק.

<רון גולדשטיין: זה בסדר, זה לא עושה את זה, אבל בסדר, אני אענה לך.

<סיגלית פרץ: יש לי את המסמכים.

קארין אלהרר: כן, בבקשה.

<רז דקל: עכשיו אני רוצה להיכנס לעוד כמה נקודות שהן נקודות מאד מאד חשובות בעיני.

<רז דקל: יש לנו את העניין של האינדיקאטור – אותו מכשיר שנמצא במכון - - -

קארין אלהרר: סימולאטור.

<רז דקל: לא, הוא לא סימולאטור, הוא אינדיקאטור.

<רז דקל: הלוואי והיה סימולאטור.

קארין אלהרר: אה, אין סימולאטור?

<רז דקל: אין סימולאטור.

<קריאה: שינו לו את השם.

<קריאה: פעם זה היה סימולאטור.

<רז דקל: אין סימולאטור.

קארין אלהרר: טוב, היום זה אינדיקאטור, שינינו.

קארין אלהרר: תודה.

<רז דקל: סימולאטור זה מכשיר שעושה סימולציה של מצב כביש.

<רז דקל: אין למכשיר את היכולות האלה, זו גם לא מטרתו.

<רז דקל: אנחנו אגב, ממה שחיפשנו, לדברים שאנחנו צריכים אין סימולאטור כזה, כי המטרה של האינדיקאטור, שזו המצאה מקומית, זה מכשיר שאנחנו פיתחנו אותו אצלנו, יש לו שימוש עיקרי אחד בלבד.

<רז דקל: אנחנו בודקים את היכולת של אדם שמגיע לבדיקה במכון, להשתמש בבטיחות בציוד הבטיחות והאבזור לו, והמטרה העיקרית שלו זה כאשר אנחנו ממליצים למשל לאדם מסוים על רישיון נהיגה עם אבזור כזה או אחר, הוא הולך למורה לנהיגה של המוסד לביטוח לאומי כדי ללמוד נהיגה.

<רז דקל: שואל מורה הנהיגה באיזה אבזור אני צריך ללמד אותו?

<רז דקל: זה התפקיד שלי להשיב.

<רז דקל: כנ"ל – וזה לגבי ההערה של למה צריך להגיע לבדיקה חוזרת – למרבה הצער, ובזה אני מחליף סוף סוף לכובע של רופא – חלק לא מבוטל מהמחלות הכרוניות וחלק לא מבוטל מהמגבלות שאנשים סובלים מהן, הן פרוגרסיביות, הן מתקדמות.

<רז דקל: אנחנו מאד משתדלים לא לטרטר את האנשים אלינו יתר על הנדרש, כי גם ככה המצב שלנו קשה.

<רז דקל: אגב, המכון בעניין הזה מאד מקשה על עצמו, כי לזמן אנשים לביקורת אנחנו לא יכולים - - -

קארין אלהרר: הוא רוצה פחות.

<רז דקל: כי אנחנו לא מגיעים לזמן אותם פשוט.

קארין אלהרר: אוקיי.

אורי מקלב: אבל האגרות זו הכנסה, אבל לא עומדים אולי בביקוש.

<רז דקל: לא, אנחנו לא מגיעים לזה מבחינת נפח העבודה, אבל כאשר אדם כבר מגיע למכון, עניין של הערכה חוזרת - - -

קארין אלהרר: חברים, אתה מפריעים לו.

קארין אלהרר: חבל, אני רוצה לשמוע אותו.

<רז דקל: הערכה חוזרת של מצבו היא בעיני איזון מאד מאד נכון של המצב, למרות שיש הרבה מאד אנשים שהבדיקה החוזרת מכעיסה אותם ואני מתנצל, אבל התפקיד שלנו זה להעריך.

<רז דקל: דובר על העניין של הסניפים, עוד דבר שהוא מקומם.

<רז דקל: באופן חד משמעי, כשאני רק נכנסתי לתפקיד, לא רק שלא עברו 100 ימים של חסד, לא עברו 100 שעות של חסד.

<רז דקל: ארבעה ימים בתפקיד, כשהייתי אחד מהם במילואים, הגיע שר הבריאות ואחד הדברים הראשונים על השולחן היו שני סניפים נוספים.

<רז דקל: לא יעלה על הדעת ששתי ערי ספר פחותות חשיבות כמו ירושלים ובאר שבע, לא תהיה בהן שלוחה של המכון.

<רז דקל: לא זו בלבד, אלא גם להצמיד אותו לסניף של אגף הרישוי בערים האלה, כדי שיהיו one stop shop, שאדם מגיע ומקבל את כל השירות במקום אחד.

קארין אלהרר: אוקיי, מצוין.

<רז דקל: כבוד השר אישר.

<רז דקל: אנחנו כולנו תקווה ותפילה שהעסק הזה יוכל להתגשם בזמן הקרוב.

קארין אלהרר: תראה, אני לא יודעת.

קארין אלהרר: שמעתי שיש קיצוץ רוחבי בכל משרדי הממשלה.

קארין אלהרר: יש לי יסוד סביר להניח שדווקא המכון לבטיחות בדרכים - - -

<קריאה: לקחו וזה לא מספיק להם.

<רז דקל: עוד נקודה שעלתה, נקודה מאד מאד חשובה.

<רז דקל: אנחנו מדברים על עניין של התליות, שהמכון ממליץ לאגף הרישוי על התליה.

<רז דקל: אז קודם כל הפרדה, פשוט למען דיוקם של דברים.

<רז דקל: יש התליות רפואיות ויש התליות מנהליות.

<רז דקל: התליה רפואית, שהיא הנדירה בתכלית מבין ההתליות האלה, מגיעה באותו מקרה שמגיעה פנייה למכון ואתה רואה את התאונה בעיניים.

<רז דקל: אתה אומר פחד אלוהים שהאיש הזה ינהג ולכן בזמן הבירור כבר לקחו ממנו את הרישיון.

<רז דקל: זה מיוחד כמעט רק לבעיות בתחום בריאות הנפש או למקרים של מחלה טראומתית חדה, חדשה, אירוע מוחי גדול או דברים כאלה.

<רז דקל: אלה המקרים האלה, הם המיעוט.

<רז דקל: עיקר ההתליות הן מאותם המקרים שבהם אנחנו נמצאים בבעיה, כיוון שאנחנו פנינו לפרט בבקשה לקבל מידע רפואי, כיוון שלא תמיד הגורם שפונה אלינו הוא גורם רפואי.

<רז דקל: אם הגורם שפונה אלינו הוא גורם רפואי, מצבנו קל יותר.

<רז דקל: יש לנו בדרך כלל את החומר הנדרש, אבל אם הגורם שמפנה אלינו זה משטרה, זה בית הדין לתעבורה, זה אגף הרישוי, הרשומה הרפואית שלנו לקויה.

<רז דקל: וכמו שאמרת היטב, אנחנו מדברים פה, למרות שכביכול זו החלטה טכנית, זה דיני נפשות.

<רז דקל: כך אני רואה את זה.

<רז דקל: זה דיני נפשות.

<רז דקל: כך אני רואה את זה.

<רז דקל: זה דיני נפשות לכל דבר ועניין וכיוון שכך אנחנו מבקשים – אנא שילחו לנו את המידע הרפואי הרלבנטי.

<רז דקל: יש פעמים רבות שגם לאחר 90 יום מן הבקשה המידע לא מגיע, ואז נשקל העניין מה אנחנו עושים הלאה אם אנחנו נוקטים לצורך העניין והאיש לצורך העניין מתעלם מהמכון, נשאלה שאלה, היא לא ברמה כזאת שאומרים סכנה מיידית, אבל בהחלט יש פה שאלה על כושרו הרפואי.

<רז דקל: שאלה, אך אין תשובה.

קארין אלהרר: איך שולחים אליכם מסמכים?

<רז דקל: שוב, בהתאם לשיטה הידנית – בפקס ובדואר.

<רז דקל: וכאן אנחנו נכנסים לעוד בעיה.

קארין אלהרר: אני פשוט תוהה ביני לביני איזה עוד משקי בית משמשים בפקס.

<רז דקל: זו בעיה, אין ספק.

<רז דקל: ויותר מזה אגיד.

<רז דקל: אנחנו נמצאים פה בעמדה מאד לא נוחה, כיוון שללא כל קשר לא למשרד התחבורה, לא למוסד לביטוח לאומי ולא למשרד הבריאות, דואר ישראל הוא גוף שיש לו את בעיותיו שלו, וכשפונים אלינו אנשים ולא - - -

קארין אלהרר: קיימנו על זה דיון בוועדה שבוע שעבר.

<רז דקל: אומרים הדואר לא הגיע, אז בגלל לא ידעתי על הבקשה.

<רז דקל: או שלחתי ולא הגיע, אני נאלץ להאמין להם.

קארין אלהרר: אדוני, יש טלפון שאפשר להתקשר אליו לוודא שהמסמכים הגיעו?

<רז דקל: אז שוב, יש מוקד קול הבריאות, המוקד הטלפוני של משרד הבריאות.

קארין אלהרר: קול הבריאות?

<רז דקל: זה שמו ודרכו.

קארין אלהרר: לא, אבל זה כל משרד הבריאות, זה לאו דווקא המכון.

<רז דקל: נכון, אבל הם נותנים שירות גם לנו.

קארין אלהרר: אבל איך הם יידעו אם המסמכים הגיעו אליכם?

<רז דקל: הם בודקים איתנו.

קארין אלהרר: אבל התשובה ניתנת רק בחלוף - - -

<רז דקל: לא, לא, מיידי.

קארין אלהרר: On line?

<רז דקל: תוך זמן מאד קצר לגבי העניין הזה.

<רז דקל: שוב, גם התהליך כאן – שימו לב עד כמה זה מגוחך - אבל אנחנו ביקשנו מפרט כמה וכמה מסמכים.

<רז דקל: הוא שלח את מסמכים א' ו-ג' שנדרשו ואת ב' לוקח יותר זמן, כי יש זמן עד שעושים לו MRI, עד שיש הפנייה לרופא מומחה, אינני יודע מה.

<רז דקל: אני מבחינתי מבזבז זמן וכוח אדם.

<רז דקל: אני צריך לסרוק את התיקים ידנית פעם אחרי פעם, לגלות אם הם הבשילו לכדי החלטה או לא והדואר באמצע וכו'.

<רז דקל: זה תהליך ידני שהוא לא סביר.

קארין אלהרר: אבל אדוני מבין שזה - - -

<רז דקל: זה שירות לא סביר, אין ספק.

קארין אלהרר: לא, זה גם לא תלוי באדם, זה תלוי במערכת הבריאות כולה.

<רז דקל: אני לא מאשרים את הפרט, אני רק אומר – אני נותן את השירות המיטבי שהוא רחוק מלהיות מתקבל על הדעת, בתנאים שיש לי כרגע.

קארין אלהרר: הבנתי.

<רז דקל: אנחנו מדברים על העניין של - - -

קארין אלהרר: עניין היחס, אדוני.

<רז דקל: לעניין היחס אני אומר כך.

<רז דקל: לא, את יודעת מה, ברשותך עוד דבר אחד אולי, לגבי אותו האינדיקאטור, רק לומר שיש הרבה מאד אנשים שבאים בתלונה על איזה שהוא רכיב מסוים.

<רז דקל: זאת אומרת באים בתלונה על האינדיקאטור, כי בעיניהם זה הפריט שעשה להם את הבעיות, באים בתלונות למבחנים הפסיכולוגיים שנעשים במכון לנהגים, לרעיון כזה ולרעיון אחר, רק לומר, בצד המקצועי לכל הפחות, ההליך של קבלת ההחלטה במכון, בטח לאנשים שמבצעים את התהליך הרבה, זאת אומרת גם אצל הרופא, גם אצל הפסיכולוג, גם אצל הפסיכיאטר, גם באינדיקאטור, יש לנו למעלה מ-280 נתונים בעלי ערך מספרי שמשוקללים לתוך סקלות, עם בדיקות של יכולת לפצות עם תפקוד אחד, תפקיד אחר.

<רז דקל: שיטה סדורה, מאד מאד מאד כבדה, של להעריך את זה, כשהרעיון שעומד מאחוריה, הוא שאנחנו נלחמים על כל נהג.

<רז דקל: פנה אלינו משרד התחבורה ואמר – חברים, יש לנו בשבילכם פתרון פלא.

<רז דקל: תאמצו בבקשה את השיטה שנוהגת באוסטריה, מדינה מתוקנת לכל הדעות.

<רז דקל: אמצו את השיטה שלהם לבדיקה, הם יכולים תוך מספר קצר של שעות לתת את התשובה.

<רז דקל: אמרנו מעניין.

<רז דקל: בחנו את המסמכים של אותה השיטה - - -

קארין אלהרר: היא עושה נטרול הנהגים.

<רז דקל: לא.

<רז דקל: היא פשוט מוכנה לקבל שליש פסילות.

<רז דקל: אם גם אני הייתי מוכן לקבל במכון שליש פסילות והאנשים שאני פוסל מנהיגה, מדובר על אחוזים בודדים מהפונים.

<רז דקל: זה לא מגיע ל-5%.

<רז דקל: אם אני הייתי מוכן לקבל 30%, גם אני הייתי יכול לבדוק תוך שעתיים.

קארין אלהרר: ברור, אדוני.

קארין אלהרר: מובן מאליו שזו לא שיטה טובה.

קארין אלהרר: אני רק רוצה לשאול - - -

<רז דקל: יפה.

<רז דקל: עכשיו לגבי היחס.

קארין אלהרר: רגע, לפני היחס, אדוני.

קארין אלהרר: אני הייתי רוצה לדעת אם באופן סיסטמתי נשלחים הנימוקים להחלטה או נשלחת ההחלטה לפונים, למבוטחים?

<רז דקל: אוקיי.

<רז דקל: כמו שהסברתי, המעמד שלי בתהליך, גם בתהליך של הוועדה להתאמת רכב וגם בתהליך של בדיקת כושר הנהיגה, הוא מעמד של יועץ.

<רז דקל: רוצה לומר – אם את למשל היית רוצה לפנות למכון, אומרת בדקו את כושרי לנהוג – אני לא אקבל אותך.

<רז דקל: אסור לי.

<רז דקל: יש גופים רשמיים שמותר להם להפנות.

<רז דקל: זה גורם רפואי, זה משרד התחבורה, אגף הרישוי וכו'.

<רז דקל: את התשובה אני משיב להם.

<רז דקל: עכשיו, הבעיה של התשובה היא שהואיל ואנחנו משיבים דרך משרד התחבורה, יש פה עניין של סודיות רפואית ואנחנו מבחינתנו משיבים להם את הקוד של האבחנה, שהוא קוד סל – אי התאמה גופנית לנהיגה, אי התאמה אישיותית לנהיגה, אי התאמה נרקולוגית לנהיגה.

<רז דקל: אם עם זה, אגב, ליועצים המשפטיים שלנו יש צרות צרורות ובצדק.

<רז דקל: גם עם זה.

<רז דקל: הבעיה שלנו היא כשאנשים - - -

קארין אלהרר: למה?

קארין אלהרר: אין פה מידע עודף.

קארין אלהרר: למה יש צרות צרורות?

<רז דקל: כיוון שהמילה נרקולוגית למשל, שמשמעה קישור לסמים, זה מידע לא נעים שאנשים לפעמים לא רוצים שיעבור.

<רז דקל: לא זו בלבד, יש מקרים, שוב, אני נכפה בעניין הזה לתת שירות פחות מוצלח מאשר אני רוצה, כיוון ש - - -

קארין אלהרר: רגע, אדוני, רק כדי להבין עד הסוף.

קארין אלהרר: אתם מעבירים את התשובות למשרד המפנה בעצם - - -

<רז דקל: לאגף הרישוי אם זה - - - ולמוסד לביטוח לאומי - - -

קארין אלהרר: לאגף הרישוי ולמוסד לביטוח לאומי, ובעצם הם אמורים להעביר את התשובה פלוס הנימוקים?

<רז דקל: ברשותך, אני מבטיח שאני כמידת יכולתי הדלה אסביר.

<רז דקל: יש לנו פעמים רבות שאנחנו מקבלים פניות מאנשים בטלפון ובכל דרך אחרת, והם אומרים תסבירו לנו.

<רז דקל: לנו יש בעיה בדרכים האלה, עד שהאדם לא מופיע ומזדהה מה שנקרא הזדהות חזקה, הואיל והמידע הוא מידע מאד רגיש.

<רז דקל: יש לנו רשומה רפואית ופסיכולוגית ופסיכיאטרית ונרקולוגית ופלילית.

<רז דקל: דברים רגישים בתכלית הרגישות, אנחנו לא יכולים למסור את זה.

<רז דקל: עד שאין לנו הזדהות חזקה עם הפרט, מאד קשה לנו לעשות את זה.

<רז דקל: כאשר פונים אלינו, גם באופן ישיר, וזה דברים שפונים אלינו - וקצת תמוה בעיני העניין שהמכון איננו מעביר מידע.

<רז דקל: אנחנו מקבלים פניות גם לפי חוק חופש המידע וגם דרך עורכי דין וגם שאנשים באופן ישיר - --

קארין אלהרר: לא, אבל למה צריך להגיע לשם?

קארין אלהרר: זה צריך להיות סיסטמתי.

קארין אלהרר: יש פנייה, עושים בדיקה, שולחים לפונה.

קארין אלהרר: אתה מבין?

קארין אלהרר: בועז אמר כאן קודם – אני רציתי לערר, אבל אני לא יודע על מה.

<רז דקל: אז אנחנו אומרים, בטח כאשר מדובר על אנשים בהליך הפנייה שנדרש שם פירוט, אנשים פונים לקבל את המידע והם מקבלים אותו.

<רז דקל: שוב אני אומר לבושתי ולצערי הגדול, אבל - - -

קארין אלהרר: מה אתה מציע, אדוני?

קארין אלהרר: אני שומעת הרבה.

<רז דקל: אז אני אומר, מה שאני מבקש ואני מבקש את זה והגשתי בעניין הזה תכנית סדורה למשנה למנכ"ל שאישר אותה ו - - - למנכ"ל משרד הבריאות, אנחנו גם לא רוצים ואני נכנס פה לעניין שאולי לא כדאי להיכנס אליו ובכל זאת אומרת אותו מתוך - - -

קארין אלהרר: אחריות לציבור.

<רז דקל: כי אני בא פה עם כל הפרטים על השולחן.

<רז דקל: יש לחץ מאד מאד גדול על המכון לעבור סוג של הפרטה, סוג של מיקור חוץ.

<רז דקל: למה?

<רז דקל: כי הגופים הפרטיים יודעים לפעול יותר מהר, להטות נפחים וכו'.

<רז דקל: הבעיה שם של העסק הזה, שוב, כל שלב נוסף בתהליך זה עלויות גבוהות יותר ואני לא רוצה שזה יוטל על האנשים.

קארין אלהרר: מה אדוני מציע כדי שבעוד חודש נתכנס שוב ותספר לי שהשתנה מקצה לקצה.

<רז דקל: אז מה שאנחנו מבקשים, אנחנו מבקשים האחד שבין אם באופן מקומי ובין אם בכל אופן אחר, יוסר מעל ראשינו עניין סכסוך הטכנולוגיות ונוכל להתקדם בלי עיכובים ובלי בלבולי מוח עם ההטמעה של מערכת המחשוב במכון, כדי שאני אוכל לפנות את העובדים שלי, שלא יעשו עבודה של אקסל, אלא שיתנו שירות לפונים, כי הם אל מבטלים.

<רז דקל: הם מוציאים את נפשם והם בוכים לי בסוף היום, כי המצוקה קורעת לב, שאנשים באים אליהם אחד אחרי השני והם אומרים להם אדוני, אתה צודק, כי זה מה שאומרים בדרך כלל.

<רז דקל: זה דבר שהוא מאד לא נעים גם לי ולשירות.

קארין אלהרר: גם להגיד אתה צודק ואז להחליט שלא מוכנים לקבל טכנולוגיה.

<רז דקל: לא, אבל זה לא הם.

<רון גולדשטיין: זה סכסוך עבודה מול ההסתדרות.

<רז דקל: זה לא הם.

<רז דקל: זה הנחיות מלמעלה.

<רון גולדשטיין: ההסתדרות הכריזה על סכסוך עבודה ו - - -

קארין אלהרר: אה, ההסתדרות החליטה?

<רז דקל: כן.

<רז דקל: זה לא עובדי המכון.

<רז דקל: עובדי המכון בעד.

<רז דקל: זו לא הבעיה.

<רז דקל: הבעיה לא מגיעה מעובדי המכון.

<קריאה: אולי תפריטו את המכון הזה?

<קריאה: אולי זה שווה הפרטה.

קארין אלהרר: לא, אני לא מפריטה עוד שירותים במדינת ישראל.

<רז דקל: אז זה דבר אחד.

<רז דקל: הבר השני שאני מבקש, אני מבקש עלייה בתקינה ובתקציבים באופן כזה שיאפשר לי לתת לכל הפונים שירות ולקבוע זמנים מתקבלים על הדעת.

<רז דקל: אני חושב שמעל שישה שבועות זמן טיפול במכון זה לא סביר.

קארין אלהרר: כמה עליה בתקינה אתם ביקשתם?

<רז דקל: שוב, אני לא חושב שזה עניין - - -

קארין אלהרר: לא, אני רוצה לדעת, כי אני מתכוונת לפנות לשר הבריאות ולשר האוצר.

<רז דקל: אוקיי.

קארין אלהרר: כי כשאומרים חברתי, חברתי, צריך שיהיה לזה קבלות.

קארין אלהרר: פה למשל זו קבלה טובה שאני יכולה לקבל.

<רז דקל: פייר-אינף.

<רז דקל: כשאנחנו מדברים על עניין השינוי בתקינה, הדרישות המאד מאד צנועות שלנו, כדי שאנחנו נוכל לקחת תחת ידינו את מה שהמכון עושה כרגע ואת העניין של הקורלציה עם הרישוי כדי להשלים את תהליך במכה אחת ולא לשלוח את האנשים לרישוי - - -

קארין אלהרר: כמה?

<רז דקל: אנחנו דיברנו על משהו כמו 20-25 תקנים.

קארין אלהרר: למי העברתם את הבקשה?

<רז דקל: הבקשה הזאת הועברה למשנה למנכ"ל והיא אמורה לעלות לשולחנו של המנכ"ל.

קארין אלהרר: מתי העברתם אותה?

<רז דקל: את הגרסה האחרונה שלה, הואיל והמשנה למנכ"ל עכשיו בדיוק נכנס לתפקיד, גרסתה האחרונה הועברה אליו לפני כשבוע וחצי.

<רז דקל: אנחנו כל הזמן מתעדכנים ומוסיפים, כשהרצון הוא להוסיף גם את העניין של משרד הרישוי כדי לסגור תהליך ולקצר אמות זמן, כי אחרי התהליך של המכון יש גם תהליך ברישוי, שגם הוא לוקח את הזמן שלו והוא לא מוסיף יותר מדי, וגם כדי להוסיף את העניין של ניהול של כל הוועדות – מוועדת הניידות ועד הסוף.

קארין אלהרר: המשנה למנכ"ל – אדוני מדבר על פרופסור אפק?

<רז דקל: פרופסור גרוטו, הוא נכנס לתפקיד.

<רז דקל: פרופסור אפק סיים את תפקידו.

<רז דקל: כדי לעשות את זה, מתוך הראייה, וכאן אני מתחבר היטב למה שאת אמרת, של המטופל במרכז, העניין הזה של ללכת ולעשות בדיקה רפואית עם בדיקה מסודרת, משמעותית אחת, להעביר את החומר לכל הוועדות, מה שיכול לקצר את התהליך.

<רז דקל: העניין הזה - התהליך של הוועדות כולל דרג ראשון ודרג שני - עלול לקחת שנה.

<רז דקל: זה זמן שהוא לא קביל בעינינו.

<רז דקל: אנחנו רוצים לקצר את זה ואנחנו לא רוצים לטרטר את האנשים.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: הדבר האחרון - - -

<קריאה: אני מבקש משפט אחד.

קארין אלהרר: רגע, לא, אדוני.

קארין אלהרר: אני מתנצלת.

קארין אלהרר: אני כבר 20 דקות אחרי.

<אבנר עורקבי: ביטוח לאומי.

קארין אלהרר: אני רוצה לתת לביטוח הלאומי, רק שנייה.

קארין אלהרר: אדוני, רק משפט אחרון לגבי היחס הפחות נעים בוועדה.

<קריאה: בלשון המעטה.

<רז דקל: ראשית אני רוצה לומר, הסיטואציה היא סיטואציה לחוצה ולא נעימה.

<רז דקל: אני מקבל הרבה פניות מאנשים, אני עונה על כ-20 מכתבים ביום עבודה ממוצע.

<רז דקל: למרבה הצער - - -

אורי מקלב: אבל להרים ילדה?

אורי מקלב: מקרה כגון זה שהילדה תקום - - -

קארין אלהרר: לא, אדוני, אני אשאל אותך, תראה, אתה עומד בראש גוף שלפעמים צריך לתת תשובות שהן פחות נעימות, אני גם מבינה את זה, אבל גם את הפחות נעים אפשר להגיד בסבר פנים יפות ובנועם.

קארין אלהרר: אני לא אבקש ממך התייחסות.

קארין אלהרר: אני אבקש ממך אדוני, כמי שעומד בראש המערכת הזאת, רוח המפקד היא זו שקובעת ואני רואה ואני שומעת כאן את הדברים שלך וגם את הצליל שלהם ואני חושבת שיש פה איזה שינוי מאד משמעותי מאז המנהל הקודם.

קארין אלהרר: ואני מבקשת ממך אדוני, את אותה רוח שאתה מעביר לנו כאן היום, להוריד לכל הוועדות שמתכנסות.

קארין אלהרר: אני אומרת: זו באמת הרגשה מאד לא נעימה.

<רז דקל: ברור.

קארין אלהרר: וגופים גדולים מכם ובירוקרטים מכם, שינו את ההתייחסות שלהם לטובה, כי כך צריך.

<רז דקל: אוןקיי.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: לימור לוריא, המוסד לביטוח לאומי, התייחסותך, בבקשה.

אורי מקלב: את הזול והמתאים נעשה בהזדמנות אחרת?

אורי מקלב: מה הזול והמתאים?

קארין אלהרר: אני לא מוותרת.

קארין אלהרר: רגע, זה חשוב מאד.

<לימור לוריא: היי לכולם.

<לימור לוריא: לימור לוריא, מנהלת אגף נכות.

<לימור לוריא: אני אתייחס למכלול הדברים ואשתדל לתת קצת נתונים.

<לימור לוריא: יש לנו 38,000 אנשים מוגבלים בניידות.

<לימור לוריא: אנחנו התרכזנו היום במרב"ד, אבל אני רוצה לדבר על השירות שהם מקבלים מקצה לקצה, כי צריך לזכור, לפני שהם באו למרב"ד הם היו בוועדות ניידות, שגם זה לקח 82 ימים ואם הם הלכו לוועדה לעררים זה לקח להם עוד 100 ימים.

<לימור לוריא: ואם הם הלכו אחר כך למרב"ד זה לקח להם עוד 75 ימים ויש עוד 30 ימים בביטוח לאומי, כך שזה לוקח - - -

קארין אלהרר: עד 120, כמו שאמורים.

<לימור לוריא: עברנו, אנחנו ב-200 ימים, אז ככה קודם כל לגבי משכי זמן טיפול, אני חושבת שזה נושא שצריך לטפל בו.

<לימור לוריא: זה דבר אחד.

<לימור לוריא: הדבר השני שצריך לטפל בו, זה כשבן אדם בא למקום מסוים, מה הוא רוצה?

<לימור לוריא: הוא רוצה את ההחלטה הכי טובה במינימום זמן וביחס מכבד.

<לימור לוריא: אז לגבי איכות ההחלטה, אחד הדברים שחסרים לנו ואני רואה פה את כולנו כאן יחד, שיהיו קריטריונים ברורים – למה קבעו לי רכב כזה ולא אחר.

<לימור לוריא: כי אם היה לי קריטריונים ברורים, אז גם האזרחים היו יודעים, גם אני כביטוח לאומי הייתי יודעת וגם פה הם לא היו חשופים לביקורת כל כך גדולה – למה החליטו לי כך ולא אחרת.

<לימור לוריא: הדבר השלישי לגבי היחס, ואני לא רוצה חלילה להתערב בנושא של המרב"ד ומצוקת כוח האדם, אבל מבדיקה שאנחנו עשינו, 20% מהאנשים שמקבלים ניידות זה אנשים שהם לא נהגים.

<לימור לוריא: ההתאמות הן לא כאלה בשמיים.

<לימור לוריא: מתוך אלה שכן נוהגים, יש לנו סדר גודל של 60% כמעט שהם עם שיתוקים.

<לימור לוריא: אולי אפשר היה לייעל את התהליך ולא לזמן לוועדה, אלא לעשות החלטה על סמך מסמכים ואז זה גם טוב לאזרח, זה גם מקצר את משכי זמן הטיפול במרב"ד, והיינו יכולים, עוד לפני תוספות כוח אדם ומשאבים טכנולוגים כאלה ואחרים, לשפר משמעותית את האפשרות לאזרח.

<לימור לוריא: זה לעניין של מה שאני רואה בוועדות.

<לימור לוריא: אני אגיד עוד משהו בסוגריים ואני מצטערת שאני טעונה, כי בסוף גם באים אלינו, ביטוח לאומי.

קארין אלהרר: נכון.

<לימור לוריא: והאחריות שלנו זה לדאוג שהאנשים יקבלו את השירות שהם צריכים.

<לימור לוריא: לפני כשלוש שנים משרד האוצר וביטוח לאומי תקצבו את משרד הבריאות בשבע משרות פלוס תקציב לרופא מנתב ותוספות נוספות שנועדו רק לעניין הזה ולצערי יש לי כאן נתונים.

<לימור לוריא: אנחנו רואים שיפורים, אבל לא שיפורים מספקים ואני מבחינתי מצפה לשיפורים הרבה יותר משמעותיים.

<לימור לוריא: זה לעניין דברים שאפשר לעשות עוד לפני שדיברנו על שינוי החוק.

<לימור לוריא: במקביל אני מסכימה, הסכם הניידות הוא משנת 1970 והוא מחייב שינוי חקיקה.

<לימור לוריא: אגב, אחד הדברים שאני חושבת שהוא הכי - - -

<קריאה: 1978.

<לימור לוריא: סליחה, 1974 נולדתי, אני מתנצלת.

<לימור לוריא: סליחה, אני מתנצלת, אבל 1974.

<לימור לוריא: אנחנו עשינו בדיקה וראינו שחלק גדול מהאנשים בכלל לא רוכשים את הרכב שקבע להם המכון.

<לימור לוריא: אז בשביל מה?

<לימור לוריא: אולי היה יותר נכון לתת לאנשים כסף – מי שרוצה יקנה רכב, מי שרוצה ייעזר במונית, מי שרוצה יקנה מה שהוא רוצה.

<לימור לוריא: אולי כל השיטה הזאת היא כבר ארכאית, זה מסורבל, זה מאד מאד קשה.

<לימור לוריא: אנחנו חושבים שצריך לתת כסף לאנשים ושיעשו עם זה כראות עיניהם לעניין הניידות, וזה לעניין החקיקה.

<קריאה: אתם לא קובעים את סוג הרכב?

<לימור לוריא: גם לא נקבע את סוג הרכב.

<קריאה: לא, אבל אתם קובעים את סוג הרכב?

<לימור לוריא: לא, לא, הם קובעים את סוג הרכב.

<קריאה: על פי הדרישות שלך.

קארין אלהרר: לא להפריע לה.

קארין אלהרר: רבותי, יש לי עוד שתי דקות.

<אבנר עורקבי: ירד לי האסימון.

קארין אלהרר: אבנר, אתה מפריע לעצמך.

קארין אלהרר: כן לימור, בבקשה.

<לימור לוריא: עכשיו אני רוצה להקריא את הסכם הניידות.

<לימור לוריא: לעניין ייעוץ, יש דברים באמת שאני מבינה במכון, זה הסכם הניידות.

<לימור לוריא: הסכם הניידות קובע מפורשות – המכון יקבע את הרכב הקובע לעניין זה, וזה כדלקמן: רופא או מומחה טכני מטעמו של המכון יקבעו את הצרכים המיוחדים של המוגבל בניידות וכן את סוג ודגם הרכב הקיים בישראל, המתאים לצרכים המיוחדים האמורים.

<לימור לוריא: אני עושה סעיף אחד קודם.

<לימור לוריא: אני אגיד שכתוב – אני רואה את זה רגע חלקי – אבל הוא הזול ביותר ממחירי כלי הרכב המתאימים למוגבל בניידות.

<לימור לוריא: וכאן באמת שם המפתח זה המתאים מבין כל המתאימים.

<לימור לוריא: שוב פעם, אנחנו רואים נתונים שחלק גדול מהאנשים לא רוכשים את הרכב שהומלץ להם, וחבל שאנחנו מטרטרים אותם בעניין הזה.

<לימור לוריא: ועוד דבר, נתון שאני אתן לכם, בהסכם הניידות יש רכבים מייצגים, שהחוק אומר אם אתה מוגבל ככה בניידות אתה מקבל רכב 1,300.

<לימור לוריא: עשינו בדיקה.

<לימור לוריא: מבין כל אלה שנקבע להם רכב מייצג של 1,300 ופנו למכון – ל-97% מהם נקבע רכב יותר גבוה.

<לימור לוריא: אז בשביל מה צריך לטרטר את האנשים?

<לימור לוריא: בואו נקבע מלכתחילה רכב יותר גבוה ונחסוך לכולם את הטירוף הזה.

<קריאה: ככה יהיה להם הרבה עבודה ולא יהיה זמן לטפל בכל הדברים.

קארין אלהרר: לא להפריע.

אורי מקלב: לא, אבל אם אנשים לא קונים את הרכב אז מה קורה?

<לימור לוריא: בעצם מה זאת אומרת, נניח הסכם הניידות אומר לפי אחוז המוגבלות שמגיע לאדם מסוים רכב ב-1,300 סמ"ק וזה שווה, סתם, 30,000 שקלים בעניין המיסוי.

<לימור לוריא: הוא אומר רגע, וגם החוק מכריח אותו לקנות רכב חדש, שזה עוד יותר אבסורד, כי מי שאין לו כסף לרכב חדש, בעצם נשאר בלי כלום וגם עליו כואב לנו מאד.

קארין אלהרר: ויש מקרים כאלה.

<לימור לוריא: ויש הרבה מקרים כאלה.

קארין אלהרר: אין להם את ההון הראשוני לקנות את זה.

<קריאה: יד שנייה הם לא יכולים לקנות.

<לימור לוריא: בדיוק, אז מה הם עושים?

<לימור לוריא: הולכים למכון, במכון יקבעו רכב יותר ואז אני לא אקבל מהמדינה 30,000 שקלים, אני אקבל השתתפות של 50,000 שקלים, אבל אז המדינה אומרת לו אתה רשאי לקנות איזה רכב שאתה רוצה.

<לימור לוריא: אז אם כל הסיפור שהלכתי למכון רק בשביל לקבל 50,000 שקלים ולא 30,000 שקלים וממילא אני אקנה מה שאני רוצה – אז בשביל מה עשינו את כל הטרטור הזה שלוקח 211 ימים.

<לימור לוריא: זה המון זמן לאדם שזקוק לזה.

<לימור לוריא: ובזה התחלתי, מוועדות הניידות לוועדות העררים, לוועדות גודל רכב, לביטוח לאומי שלוקח עוד 30 ימים.

<לימור לוריא: אני חושבת שבעניין הזה יש לנו הרבה עבודה ואנחנו נשמח אם תעזרו לנו.

קארין אלהרר: אנחנו כאן בדיוק בשביל זה.

קארין אלהרר: תודה רבה.

<נעמי מורביה: כל הכבוד.

<קריאה: כל הכבוד לה.

קארין אלהרר: תודה רבה לימור.

קארין אלהרר: רון גולדשטיין, אני מבקשת את ההתייחסות לגבי אותה פיאט, סיטרואן, מה שזה לא יהיה.

<אבנר עורקבי: פיאט דובלו.

קארין אלהרר: פיאט דובלו.

קארין אלהרר: תשמע, אני אגיד לך, אני - - -

<אבנר עורקבי: יש להם דיל.

<אבנר עורקבי: סגרו דיל פה.

קארין אלהרר: אבנר, אני נשבעת לך, די אבנר.

<אבנר עורקבי: סגרו דיל.

קארין אלהרר: די.

קארין אלהרר: אחרי זה אל תבוא ותגיד לי לא הספקנו כלום.

<רון גולדשטיין: זה לא רק אבנר.

<רון גולדשטיין: גם הסיטרואן ג'מפי של הגברת בניטה.

קארין אלהרר: לא, רון, אדוני, די.

קארין אלהרר: צחקנו, נהננו.

<רון גולדשטיין: אז רגע, אולי אני גם אציג את עצמי.

<רון גולדשטיין: קוראים לי רון גולדשטיין, אני - - -

קארין אלהרר: אחראי יוצעים בוועדות להתאמת רכב.

<רון גולדשטיין: אני רוצה להגיד לכולם, מה שאתם עושים פה זה למעשה מנסים לירות בשליח.

<רון גולדשטיין: אנחנו - - -

קארין אלהרר: לא, לא, לא, לא.

קארין אלהרר: אל תגיד את זה.

קארין אלהרר: זה לא נכון.

<רון גולדשטיין: רגע, רגע, שנייה, תתני לי לסיים.

<רון גולדשטיין: עוד לא אמרתי כלום.

קארין אלהרר: רגע, רון, תשמע, לא הוועדה ולא מי שנמצא כאן רוצה לירות במישהו.

<רון גולדשטיין: לא, זה מטאפורה.

קארין אלהרר: רגע, גם לא - - -

<רון גולדשטיין: אבל אנחנו השליחים.

<רון גולדשטיין: אנחנו למעשה עושים - - -

קארין אלהרר: שנייה, יש בעיה, תסביר לי.

קארין אלהרר: תראה, אני לא נגדך, אני רוצה להבין מה התשתית שעליה אתה עובד, ואם אתה צריך עזרה – בשביל מה אני כאן?

קארין אלהרר: משלמים לי משכורת.

<רון גולדשטיין: אז אני אסביר.

<רון גולדשטיין: אנחנו לא בפוזיציה.

<רון גולדשטיין: אנחנו השליח.

<רון גולדשטיין: אנחנו לא קבענו א החוקים.

<רון גולדשטיין: אנחנו לא הרכבנו את הסכם הניידות.

קארין אלהרר: מה הבעיה עם החוק?

<רון גולדשטיין: ואנחנו עובדים לפי מה שמוכתב לנו.

<רון גולדשטיין: הזכירו פה והזכיר אדוני את שר הבריאות, שגם בדיון האחרון שלנו בנושא הזה הוא הזכיר גם כן את החקירה שלו באזהרה וגם אני נחקרתי במשטרה בלהב 433, 16 יום.

<רון גולדשטיין: ואת זה לא כל כך מבינים.

<רון גולדשטיין: זאת אומרת לכל מקל יש שני קצוות.

<רון גולדשטיין: מצד אחד אנחנו מצווים לעבוד לפי החוק, מצד שני יש לנו את הדרישות.

קארין אלהרר: אדוני, תסביר לי בצורה שאני אבין.

קארין אלהרר: עזוב עכשיו, אני לא עוסקת ב - - -

<רון גולדשטיין: רגע, אז אני אסביר.

קארין אלהרר: רגע, אבל תקשיב.

קארין אלהרר: אני לא רוצה שתעשה מערוף למישהו.

קארין אלהרר: אני רוצה שתגיד לי מה לא בסדר בהוראות כפי שהן כתובות היום בהסכם הניידות, כדי לתת לבן אדם רכב – שהוא א' מכבד, הזול מבין המתאימים לתפקוד ולצורך.

<רון גולדשטיין: אז זה מה שאני אומר.

<רון גולדשטיין: קודם כל עשו פה קצת סלט.

<רון גולדשטיין: מה שלימור מדברת על 70% זה בדרך כלל ברכבים הפרטיים ולא המסחריים.

<רון גולדשטיין: במסחריים האחוז הוא הרבה יותר גבוה של אלה שקונים - - -

<קריאה: היא אמרה 60% משותקים.

קארין אלהרר: לא, לא.

<לימור לוריא: אני לא דיברתי על אחוזים, כמה לא קונים את - - -

קארין אלהרר: לא, לא, חברים, אני חצי שעה אחרי הדיון.

<רון גולדשטיין: יש רכב פרטי ויש רכב מסחרי עם מעלית.

<רון גולדשטיין: רוב הטענות פה הן לגבי הרכב המסחרי עם המעלית, שאנחנו מסיעים וזה.

<רון גולדשטיין: אנחנו עושים את הבדיקה מה, וזה בדיקה של רופא לגבי הצרכים של המוסע או הצרכים של הנוסע ואנחנו נותנים את הרכב.

<רון גולדשטיין: נכון שיש את הפיאט דובלו.

<רון גולדשטיין: הפיאט דובלו – את פשוט לא ראית ברשימה, יש שם את הכל, יש שם עוד אביזרים, יש שם חלונות, יש שם ציפויים ויש שם את הכל.

<רון גולדשטיין: תסתכלי ברשימה, אני אשמח אחר כך להראות לך את כל הדברים האלה.

<קריאה: נכון, אי אפשר להרחיב את הגודל של הרכב.

קארין אלהרר: שקט.

<רון גולדשטיין: אין שם.

קארין אלהרר: תדבר אלי, לא להתייחס.

קארין אלהרר: אלי.

<רון גולדשטיין: לאבנר יש את הבעיה עם הפיאט דובלו שאנחנו נותנים, שזה נחשב רכב בינוני.

<רון גולדשטיין: לשמחה יש את הבעיה שאנחנו נותנים לכולם את הסיטרואן ג'מפי.

<רון גולדשטיין: סיטרואן ג'מפי, דרך אגב, בגודל שלו ובכל המסגרות, גם של משרד התחבורה, הוא באותו גודל של הפולסווגן טרנספורטר T6 – אלה רכבים גדולים.

<רון גולדשטיין: הרכבים האלה מחולקים לכמה קטגוריות.

<רון גולדשטיין: יש את הקטגוריה של הרכבים הקטנים, יש את הרכבים הבינוניים, שזה הפיאט דובלו והניסן NV, ויש את הרכבים הגודלים, זה הפולסווגן.

<רון גולדשטיין: אנחנו למשל לוקחים כדוגמא מה קורה בשאר העולם.

<רון גולדשטיין: הרי מדינת ישראל לא חיה באיזה מין חלל ריק.

<רון גולדשטיין: מה קורה בשאר העולם?

<רון גולדשטיין: אז בשאר העולם, רק כדי לסבר את האוזן, בארצות הברית וקנדה, זה מדינות נחשלות, לא מקבלות שם שום רכב.

קארין אלהרר: נכון.

<רון גולדשטיין: כל אחד יכול לקנות לו מה שהוא רוצה מכספו.

<רון גולדשטיין: אנחנו לוקחים את אירופה.

<רון גולדשטיין: באירופה יש - - -

<קריאה: אין שם מיסים בכלל - - -

<רון גולדשטיין: סליחה רק רגע.

<רון גולדשטיין: באירופה יש את אנגליה ואת גרמניה שנותנים שירותי הסעה, כל נכה, אין לו רכב, הוא משתמש בשירות.

<רון גולדשטיין: המדינות האחרות, אם אנחנו רוצים - - -

קארין אלהרר: פעם אחת נהיה אור לגויים, מה קרה?

<רון גולדשטיין: לא, לא, זה בסדר.

<רון גולדשטיין: אנחנו יותר מאור לגויים.

<רון גולדשטיין: אנחנו יותר.

<רון גולדשטיין: בין מדינות ה-OECD, מול המדינות הסקנדינביות, אנחנו עומדים - - -

קארין אלהרר: די, די להביא לי את ה-OECD הזה.

<רון גולדשטיין: תבדקי את זה.

<רון גולדשטיין: אנחנו נותנים את הרכבים הטובים ביותר.

<רון גולדשטיין: את יכולה לראות, הכניסו היום, משרד התחבורה אישר מוניות עם נגישות.

<רון גולדשטיין: אלה הרכבים שמשמשים באירופה לנכים.

<רון גולדשטיין: אנחנו – לילדים אנחנו לא מעיזים לתת את הרכבים האלה, כי הורגים אותנו עם הרכבים.

<רון גולדשטיין: עם הסיטרואן ברלינגו, שעכשיו משרד התחבורה אישר, רנו קנגו מונמך – זה הרכבים שבאירופה מסיעים איתם נכים, וגם פה, משרד התחבורה הכניס.

<רון גולדשטיין: אבל כשאנחנו חס וחלילה נותנים רכב יותר גדול – פיאט דובלו – אז עושים מאיתנו פה כאילו אנחנו הורגים את ה - - -

קארין אלהרר: לא, אדוני - - -

<רון גולדשטיין: אנחנו מתאימים את הרכב - - -

<אבנר עורקבי: למה נתתם מלכתחילה סיטרואן - - - T5?

<רון גולדשטיין: לא הבנתי.

<אבנר עורקבי: למה נתתם T5?

<רון גולדשטיין: למה T5 עם הסיטרואן?

קארין אלהרר: למה אתה צועק?

<אבנר עורקבי: למה - - -

<רון גולדשטיין: כי זה מה שהיה אז.

<רון גולדשטיין: אנחנו נותנים רכבים לפי מצבת הרכבים שמשווקים במדינת ישראל.

קארין אלהרר: לא, רון, תדבר איתי.

קארין אלהרר: אני מנהלת את הישיבה.

<שמחה בניטה: זה גם מכוניות שאתה לא יכול למכור.

קארין אלהרר: שמחה די, בבקשה.

קארין אלהרר: אדוני - - -

<קריאה: מה, אתה זוכר איך הבאת?

קארין אלהרר: עכשיו מי שמדבר באמת אני מוציאה אותו.

קארין אלהרר: די.

קארין אלהרר: אדוני, אני מבקשת רק להבין, אתה טוען בעצם שאין רכב שהוא זול יותר ועומד בצרכים ואתה טוען ש - - -

<רון גולדשטיין: לא, אנחנו מסתכלים - - -

קארין אלהרר: רגע, שנייה, שנייה.

קארין אלהרר: אתה בעצם אומר לי הפיאט דובלו זה רכב שעומד בדרישה לצרכים, חרף העובדות שנאמרו כאן על ידי הורים לילדים עם מוגבלויות?

<רון גולדשטיין: כל מה שההורים אומרים אני לא חולק עליהם.

<רון גולדשטיין: אני לא חולק עליהם.

<רון גולדשטיין: אני לא יכול להיכנס לנעליים שלהם - - -

קארין אלהרר: נכון.

<רון גולדשטיין: ואני לא יכול להרגיש ולעולם אני לא ארגיש - - -

קארין אלהרר: לא, אבל אדוני, זה מעבר להרגשה.

קארין אלהרר: אם הם באים ואומרים יש לי קושי משמעותי לטפל בילד ברכב הזה - - -

<רון גולדשטיין: יפה, אז אנחנו בודקים את הקושי ויש רופא בוועדה ואומרת אמא שהיא צריכה לקחת אותו אל הרכב, ולקחת אותו על הידיים ולעמוד בתוך הרכב, אז נכון, הרכב הזה לא מתאים.

קארין אלהרר: אז מה נעשה?

<קריאה: אבל אנחנו - - -

<רון גולדשטיין: רגע, רגע.

קארין אלהרר: לא לדבר.

קארין אלהרר: די, סליחה, את רוצה לצאת?

<רון גולדשטיין: אנחנו צריכים לתת רכב להסעה של אנשים והיא אומרת מתאים לה הפולסווגן עם הגג מוגבה.

<רון גולדשטיין: הוא הגובה שלו בפנים זה 1.53 מטר - - -

קארין אלהרר: אדוני, רגע, אני רוצה לשאול.

קארין אלהרר: תראה, יש כמה סוגים של מוגבלויות, לא דין מוגבלות אחת כדין מוגבלות אחרת.

<רון גולדשטיין: יפה.

קארין אלהרר: עכשיו באה האמא או בא האדם ואומר תשמע, בסוג המגובלות שאני מתמודד איתה, או הילד שלי מתמודד איתה, יש לי הכרח, לא רצון, לא איזה לוקסוס, יש לי הכרח, בגלל המוגבלות, בגלל עצם המוגבלות אני צריך לעצור לפעמים.

קארין אלהרר: אדוני מבין שבאמצע נהיגה, אתה יודע, כמה שאפשר לתכנן, אבל יש גבול לתכנון.

קארין אלהרר: אם יש התקפים פתאום - - -

<רון גולדשטיין: גברתי, אני אסביר לך.

קארין אלהרר: רגע.

קארין אלהרר: יש התקפים פתאום, אי אפשר באמת לתכנן את זה.

קארין אלהרר: ולכן אדוני מבין שאם אני צריכה לעצור בצד הדרך ולהגיש את הטיפול, כשאני מסוגלת לעמוד בתוך האוטו, הדבר שונה מהותית מלעצור, להוציא את הילד מחוץ לאוטו ולהגיש לו טיפול בשולי הכביש?

<רון גולדשטיין: פה הטעות, כי אנחנו נותנים רכב, רגע, אני אסביר לך.

<רון גולדשטיין: קודם כל יש בחינה של רופא.

<רון גולדשטיין: אז נכון שיש ילדים עם התקפים אפילפטיים שצריכים לקבל טיפול מיידי.

קארין אלהרר: הרופא מגיע איתם כאילו לנסיעות?

קארין אלהרר: אני לא מבינה מה זה.

<רון גולדשטיין: זה בבדיקה, בבדיקה נמצא רופא.

<שמחה בניטה: הם לא יורדים לאוטו בכלל.

<רון גולדשטיין: הם לא צריכים לרדת לאוטו.

<רון גולדשטיין: בבדיקה נמצא רופא, וכשיש ילד עם התקפים אפילפטיים, אז אנחנו נותנים את המקום לקשירת כסא הגלגלים, שיהיה מקום מספיק מרווח.

<רון גולדשטיין: אנחנו שמים כסא מלווה, הרי בבית, כשהיא נותנת טיפול, לא כל הטיפולים שניתנים זה בעמידה.

<רון גולדשטיין: בבתי חולים אולי בהחלט, אבל יש כסא צמוד.

<רון גולדשטיין: יש כסא של מלווה שהוא יושב צמוד לילד ונותן את זה.

<רון גולדשטיין: אז למה לקום?

<רון גולדשטיין: למה לעמוד?

<רון גולדשטיין: הרי גם אם - - -

קארין אלהרר: אדוני, אדוני - - -

<קריאה: מי זה מלווה צמוד?

קארין אלהרר: די.

קארין אלהרר: לא, אתם לא תפריעו לי.

קארין אלהרר: אני אסיים את הפגישה הזאת.

קארין אלהרר: אדוני מבין, הרבה פעמים, אני לא אומרת שזה תמיד, אבל יש הרבה מאד פעמים שבהן יש משפחה.

קארין אלהרר: זה לא רק ההורה והילד.

קארין אלהרר: אתה יודע, בסוף - - -

<רון גולדשטיין: אתם המחוקק.

<רון גולדשטיין: שיכניסו לנו ביטוח לאומי ויגידו להתייחס גם למשפחה, נתייחס גם למשפחה.

קארין אלהרר: אין, בעיה, אוקיי, הבנתי.

<רון גולדשטיין: אבל אתם לא יכולים ל - - -

קארין אלהרר: הבנתי.

קארין אלהרר: אני המחוקק.

<רון גולדשטיין: יש לנו את ההגדרה הקצרה.

<רון גולדשטיין: הרכב המתאים לילד.

קארין אלהרר: אדוני, אני אעזור לך בעניין הזה.

קארין אלהרר: אני אפעל כדי שזה יהיה לרבות כל הצרכים של המשפחה.

קארין אלהרר: אם זה מה שישפר - - -

<רון גולדשטיין: אני אקדם את זה בשמחה.

קארין אלהרר: בסדר, תודה רבה.

קארין אלהרר: יש כאן נציג של משרד התחבורה?

<רון גולדשטיין: כן.

קארין אלהרר: אדוני, תשמע, אני רק רוצה לקבל התייחסות קצרה לעניין הפינג פונג הזה ואיך אתם מעבירים לבן אדם – כמה רישיונות קיבלת?

<דוד הרטום: שישה.

קארין אלהרר: שישה רישיונות.

קארין אלהרר: מה?

<רביד פאר: אני רוצה להוסיף שאני לא יכול לתת תשובה בנושא הזה, כי אני - - -

קארין אלהרר: אוקיי, אז אני עוצרת אותך ואני אבקש ממך, מה שמך?

<רביד פאר: רביד.

קארין אלהרר: רביד, אני מבקשת שאתה תיגש לדוד בסוף הדיון, תיקח את הטלפון שלו ואני מבקשת לתת לו תשובה, אבל סדורה – איך הדבר הזה התרחש.

קארין אלהרר: וגם לטפל בעניין.

קארין אלהרר: תודה.

<דוד הרטום: וגם על הקשר המחשובי בינם לבין המרב"ד.

קארין אלהרר: אני הבנתי את זה.

קארין אלהרר: אני רוצה לסכם את הדיון.

<אבנר עורקבי: איך הם מאשרים?

<אבנר עורקבי: איך הם מאשרים רכב של עיזים?

קארין אלהרר: שקט אבנר.

קארין אלהרר: אני לא רוצה לשמוע.

קארין אלהרר: אני רוצה לסכם את הדיון.

קארין אלהרר: קודם כל אני שמחה על הדברים שנאמרו על ידי מנהל המרב"ד.

קארין אלהרר: אני חושבת שנשמעו כאן דברים שהם באמת אמיצים.

קארין אלהרר: לבוא ולהגיד אנחנו צריכים עוד ולא נתנו לנו או לא נותנים לנו, זה לא דבר של מה בכך לצאת בוועדה, מתוך המשרד שהוא עובד בו.

קארין אלהרר: כולנו מסביב לשולחן מבינים - וגם המרב"ד מבין – יש בעיות חמורות במרב"ד.

קארין אלהרר: חמורות במובן הזה שהשירות שניתן לאזרחים הוא שירות לא מספיק טוב.

קארין אלהרר: לא במובן המקצועי שלו, אלא במובן שיש בעיות של התנהגות כלפי הפונים.

קארין אלהרר: במובן הזה שגם אתם מבינים וגם אתה, אדוני, אמרת ביושר, אני תלוי.

קארין אלהרר: אז אני אומרת – אני מבקשת מכם – ומיד אני אגיד לך את זה בצורה סדורה – אני מבקשת מכם את כל רשימת הבעיות שאתם מבינים.

קארין אלהרר: אני מתחייבת לכנס את כולם, גם אם לא בדיון רשמי בוועדה, בדיון צדדי, עד שייצא עשן לבן, אבל את הבעיות האלה אנחנו נפתור.

קארין אלהרר: אלה בעיות קשות.

קארין אלהרר: הן משפיעות על היום בוודאי של כל אחד מהיושבים כאן ואני לא מדברת על כל אלה שלא הגיעו לדיון.

קארין אלהרר: הדבר הזה לא יכול להתקיים.

<רון גולדשטיין: כי זה הולך ונהיה רע יותר.

קארין אלהרר: זה הולך ונהיה רע יותר ואם יש אנשים שאתם יכולים לפתור אותם מהגעה למרב"ד, על בסיס המסמכים כפי שהציעה הגברת לוריא, תעשו את זה.

קארין אלהרר: תעשו את זה.

<רון גולדשטיין: אנחנו התחלנו בוועדות להתאמת רכב.

<רון גולדשטיין: יש לנו ועדות ללא נוכחות.

קארין אלהרר: זה פותר לכם.

קארין אלהרר: תעשו את זה.

קארין אלהרר: תראו, אני לא חושבת שאפשר, באמת, אין לי מילים אפילו לתאר את הקושי הגדול שמישהו מעכב אותך מתנועה.

קארין אלהרר: והפעם אני אומרת את זה ממקור ראשון.

קארין אלהרר: ולכן, אנשים שנמצאים כאן וחשים תסכול מהמקום הזה, שעיכבו את תנועתם בגלל בעיות פרוצדוראליות, זה דבר שאני לא יכולה אפילו לשמוע אותו.

קארין אלהרר: באמת קשה לי לשמוע אותו.

קארין אלהרר: אני לא באתי להתנגח במישהו.

קארין אלהרר: באתי לפתור את הבעיה.

קארין אלהרר: אם אני יכולה לסייע בפתרון הבעיה, אני אעשה את זה, אבל אני צריכה את שיתוף הפעולה של כולם.

<רון גולדשטיין: ואנחנו צריכים את העזרה שלך.

קארין אלהרר: אני מתחייבת שאני אסייע בפתרון הבעיה.

קארין אלהרר: אני מבקשת לקבל בתוך שבועיים מהמרב"ד את התקציב לשנים 2015 – מה היה, עד שנת 2017, כולל מקורות ההכנסה וההוצאות.

קארין אלהרר: אני מבקשת לדעת – תסבירו לי בצורה מסודרת – למה אין פתרון אחר, חוץ מהפיאט דובלו - - -

<רון גולדשטיין: יש, יש את כל הפתרונות.

<רון גולדשטיין: שמחה נוסעת עם מרצדס ספרינטר - - -

<קריאה: אה, כן?

<שמחה בניטה: אבל כמה זמן לקח לי?

<רון גולדשטיין: את היית בועדה אצלי וקיבלת.

קארין אלהרר: אז די.

קארין אלהרר: אדוני, אז אני רוצה את המקבילים של הדבר הזה.

<רון גולדשטיין: אנחנו ניתן לך את כל רשימת הרכבים, איזה אנחנו ממליצים, מה הרכבים.

קארין אלהרר: בסדר גמור.

קארין אלהרר: ואני מבקשת ואני מתחייבת בזאת, שזה לא ייצא מקירות הוועדה.

קארין אלהרר: אני מבקשת את התכנית שהגשתם למנכ"ל.

קארין אלהרר: אני מתכוונת להיכנס לעניין הזה.

<רון גולדשטיין: בסדר, זה מנהל המרב"ד.

<רון גולדשטיין: אנחנו נפנה אליו את הבקשה.

קארין אלהרר: בסדר, תעבירו.

קארין אלהרר: זה יהיה גם בסיכום.

קארין אלהרר: אני מתחייבת שהדבר הזה לא ייצא.

קארין אלהרר: משרד התחבורה, מר פאר, אני מבקשת לקבל עדכון מה קרה לאחר השיחה עם מר דוד הרטום.

קארין אלהרר: אני רוצה להודות לכל הנוכחים והישיבה נעולה.