ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 423, 2017-01-16 14:00

אלי אלאלוף: היום 16 בינואר 2017, י"ח בטבת התשע"ז, השעה 14:07.

אלי אלאלוף: אני מתנצל על האיחור.

אלי אלאלוף: היום יש לנו הרבה דיונים מעניינים והגענו גם כעת לנושא מעניין, נושא עובדי סיעוד בעת אשפוז של אנשים.

אלי אלאלוף: אתה רוצה לפתוח?

עמר בר-לב: אגיד איך הגעתי לסיפור הזה.

עמר בר-לב: העוזרת הפרלמנטרית הקודמת שלי, שיר סגל, סבא שלה נכנס לבית-חולים והוא היה סיעודי.

עמר בר-לב: פתאום התברר שאחרי שבועיים הזכות שלו לתמיכה סיעודית פגה.

עמר בר-לב: כמובן ברגע שזה קורה אז משפחות או אנשים בעלי אמצעים יכולים להמשיך לממן את עובד הסיעוד שעוזר להם גם מעבר לשבועיים האלה, אבל כרגיל לאנשים שהיכולת שלהם יותר מוגבלת והם בבית-חולים והם מוצאים את עצמם לא שבועיים בית-חולים אלא שלושה שבועות או משהו כזה, להתחיל עם כל הניירת, להיפרד מעובד סיעודי או עובדת סיעודית שליוו אותם אולי שנה-שנתיים, ואחרי זה לצאת מבית-החולים.

עמר בר-לב: שוב, אנחנו מדברים על אנשים סיעודיים מבוגרים, להתחיל לחפש מישהו שיחליף את עובד הסיעוד שעבד איתם זה סיפור קשה מאוד, וגם מבחינה סוציאלית הוא בעייתי מאוד.

עמר בר-לב: לכן באה הצעת החוק הזאת להאריך משבועיים ל-30 ימים.

עמר בר-לב: לא מדברים כאן על תקופה הרבה יותר ארוכה.

עמר בר-לב: אני לא בטוח ש-30 ימים מכסים את כל המצבים, אני בטוח שעדיין יש מצבים קשים, אולי אפילו קשים יותר שלא מכוסים אבל צריך להתקדם צעד אחר צעד.

עמר בר-לב: התיקון הקטן הזה בהצעת החוק הזאת יכול להביא מזור ולהקטין את הבירוקרטיה ובעיקר להקל על הרבה מאוד אנשים נזקקים, מבוגרים, שפעמים רבות מוצאים את עצמם לבד בגילאים האלה.

עמר בר-לב: כמובן אני שמח שהממשלה החליטה לאמץ את הצעת החוק הזאת.

אלי אלאלוף: אפשר להגיד פעמיים את המשפט הזה?...

עמר בר-לב: אפילו שלוש פעמים.

<אבנר עורקבי: מדובר על אנשים מעל גיל 67.

<שמעון בן יאיר: זה מתייחס גם למי שמקבל שירותים מיוחדים?

<רות פרמינגר: איך זה ממוקד מעל גיל 67?

<רות פרמינגר: אני מארגון נפגעי פעולות איבה.

<רות פרמינגר: כתוב פה בסעיף 227 "מבוטח".

<רות פרמינגר: אם אתם מגדירים "מבוטח" כמישהו מעל גיל 67 זה יכול להיות כל מבוטח.

<מיכל מזוז: אני מן המוסד לביטוח לאומי.

<מיכל מזוז: הסעיף הזה מתייחס לפרק י', רק לזכאי גמלת סיעוד.

<מיכל מזוז: הוא ספציפי לזכאים הללו.

<מיכל מזוז: זה לא מתייחס לזכאים אחרים.

אלי אלאלוף: אני רוצה לשאול, ברשותך גברת מזוז, למה זה לא יכול להיות גם לאחרים?

אלי אלאלוף: בלאו הכי זה לא עולה לאף אחד.

<מיכל מזוז: אני רוצה להזכיר, גמלת הסיעוד משתלמת לזקן שנמצא זכאי לאותה גמלה במסגרת הבית שלו.

<מיכל מזוז: חריג לכלל קובע שמבוטח שנמצא במוסד סיעודי או בבית-חולים סיעודי שיקומי לתשושי נפש אז הגמלה נשללת ממנו, וכך היה המצב, דרך אגב, גם ביחס לבתי-חולים כלליים עד לשנת 2010.

<מיכל מזוז: בשנת 2010 תוקן החוק וקבע, בדיוק מן הטעמים שציין חבר הכנסת בר-לב, שכאשר אדם מתאשפז בבית-חולים, לעתים לתקופה קצרה, אין מקום לשלול לו את אותה גמלה, גם מן הטעם שבאמת לעתים הוא עדיין זקוק לסיוע בכניסה לבית-החולים.

<מיכל מזוז: מדובר לעתים על תקופות קצרות שיוצרות איזו פגיעה ברצף הטיפולי עם המטפל.

<מיכל מזוז: לכן נקבע שכאשר אושפז אדם עד לתקופה של 14 ימים לא תישלל לו הגמלה ויישמר לו אותו רצף.

<מיכל מזוז: אנחנו מצאנו מהנתונים שנמצאים בפנינו וגם מפניות של מטופלים, אנחנו רואים שמשכי האשפוז התארכו במקצת.

<מיכל מזוז: אנחנו מבינים שכן יש צורך, שצריך לתת לו מענה במסגרת הטיפול בבית-החולים.

<מיכל מזוז: לכן חשבנו שנכון יהיה לקבוע מסגרת זמן של 30 ימים, שבתקופה הזאת לא תישלל לו הגמלה.

<מיכל מזוז: אני לא יודעת מה קורה בשר"ם, אם זה נשלל.

<מיכל מזוז: צריך לזכור שגמלת סיעוד לרוב ניתנת בעין.

<מיכל מזוז: זה מתכונת שונה לחלוטין.

<מיכל מזוז: אני כמעט בטוחה שזה לא נמצא שם.

<שמעון בן יאיר: אולי תבדקי את זה.

<מיכל מזוז: אבל הסעיף שאנחנו מדברים בו כרגע מתייחס רק לביטוח סיעוד ולכן זה לא רלוונטי.

אלי אלאלוף: טוב שנעביר את הסעיף הזה כי הוא יהיה תקדים שאפשר יהיה להתבסס עליו.

אלי אלאלוף: אתם יודעים שהמחלקות בבתי-החולים שמקבלות חולים סיעודיים לא משופעות בכוח אדם ולכן כאשר עובד הסיעוד נמצא שם הוא מקל על המערכת.

אלי אלאלוף: אני לא יודע למה זה צריך להיות 30 ימים.

אלי אלאלוף: ומה אם יהיה 40 ימים?

אלי אלאלוף: אני חושב שזה צריך להיות בהתאם לצורך ולשיקול הדעת, גם של המחלקה שמארחת את המטופל וגם של המטפל.

אלי אלאלוף: ההחלטה הזאת היא טכנית.

עמר בר-לב: אני מסכים אתך.

אלי אלאלוף: יש לי סיפורים אישיים לספר לך, אז זה היה יותר מ-30 ימים.

אלי אלאלוף: אז מה?

אלי אלאלוף: אז עשינו תורנות דודים ונכדים.

אלי אלאלוף: זה בלתי נסבל.

אלי אלאלוף: גם למאושפז זה נורא, תבינו את זה.

<מיכל מזוז: אני מבינה את הדברים שאדוני אומר.

<מיכל מזוז: לצערי כמעט לכל אחד מאתנו כאן יכול להיות סיפור אישי כזה או אחר.

<מיכל מזוז: יחד עם זאת, צריך לזכור שגמלת הסיעוד מטרתה אחרת.

<מיכל מזוז: המטרה שלה לא למלא חסרים שקיימים בבתי-החולים.

<מיכל מזוז: עדיין כאשר אדם מקרב אוכלוסיית הקשישים מאושפז בית-החולים צריך לספק לו שירותים בהתאם.

<מיכל מזוז: יחד עם זאת, שוב, אנחנו מבינים את הצורך, בעיקר בשימור של הקשר בין המטופל למטפל.

<מיכל מזוז: זה שיש צורך בטיפול מסוים שבית-החולים לא יכול- - -

אלי אלאלוף: מה יקרה אחרי 31 ימים?

אלי אלאלוף: הוא צריך להתחיל לחפש מישהו חדש?

אלי אלאלוף: את יודעת מה זה בשביל אדם שבסיעוד?

<שלמה נקווה: היא לא יודעת.

<שלמה נקווה: אם הייתה יודעת היא לא הייתה מעלה את זה.

<שלמה נקווה: הם צריכים לדעת פעם.

אלי אלאלוף: אם אין ברירה אעביר את ההצעה כפי שהיא אבל הייתי דוחה להתייעצות נוספת שלנו עם מנכ"ל הביטוח הלאומי ושיגידו גם אנשי משרד האוצר אם השיקול כלכלי.

אלי אלאלוף: כמה מקרים כאלה יש בשנה?

אלי אלאלוף: מישהו בדק?

עמר בר-לב: דיברתי עם שר הרווחה לפני שאושר תקציב משרד הרווחה, לפני 4 חודשים.

עמר בר-לב: הוא אמר לי שהוא בעיקרון בעד אבל הוא יוכל לתת לי תשובה סופית רק אחרי שהוא יראה את התקציב הכולל שלו.

אלי אלאלוף: מה זה קשור לתקציב שלו?

אלי אלאלוף: זה התקציב של הביטוח הלאומי.

עמר בר-לב: אני אומר לך מה הוא אמר לי.

עמר בר-לב: אני לא יודע.

עמר בר-לב: אתה אולי בקי בדברים האלה יותר ממני.

אלי אלאלוף: לפעמים כדאי לבדוק מה ששרים עונים.

אלי אלאלוף: במקרה הזה התקציב לא שלו, הוא בביטוח הלאומי.

אלי אלאלוף: אמנם יש לו אחריות מיניסטריאלית.

<מיכל מזוז: ארצה שהגורם המקצועי מן המוסד לביטוח לאומי יתייחס לנתון ולמה קבענו דווקא 30 ימים.

<רבקה רוזנברג בושם: אני מנהלת תחום סיעוד בביטוח הלאומי.

<רבקה רוזנברג בושם: אנחנו יודעים שיש 71,000 אשפוזים בשנה שאנחנו שולחים מטפלים, משלמים גמלת סיעוד.

<רבקה רוזנברג בושם: מתוכם כ-7,000 מאושפזים לתקופה ארוכה מ-14 ימים.

<רבקה רוזנברג בושם: היום אנחנו משלמים בשנה 55 מיליון שקלים עבור השירות בתקופת האשפוז וההערכה שלנו, של מינהל המחקר שלנו, שנצטרך בעקבות תיקון החוק להוסיף עוד 4 מיליון שקלים, זה נכון להיום.

<רבקה רוזנברג בושם: אנחנו חושבים ש-30 ימים יתנו מענה לרוב 7,000 הזקנים שמאושפזים יותר מ-14 ימים.

עמר בר-לב: כמה מאושפזים יותר מ-30 ימים?

<רבקה רוזנברג בושם: אין לנו מידע כזה.

<שמעון בן יאיר: אני מארגון נכי ישראל.

<שמעון בן יאיר: לא הבנתי, איך מוסיפים 4 מיליון שקלים על משהו שאת בלאו הכי כבר נותנת?

<שמעון בן יאיר: את אומרת שאת צריכה להוסיף עוד 4 מיליון שקלים.

<שמעון בן יאיר: הרי זה כסף שבלאו הכי הוא היה מקבל אילו היה נשאר בבית ולא הולך לבית-החולים.

<שמעון בן יאיר: למה את מוסיפה?

<שמעון בן יאיר: מה פתאום את מוסיפה?

<רבקה רוזנברג בושם: כי המצב היום הוא שאני לא משלמת.

<שמעון בן יאיר: איך?

<שמעון בן יאיר: מה פתאום להוסיף?

<שמעון בן יאיר: זה נשמע לי מוזר מאוד.

אלי אלאלוף: ברור שזה עולה כסף.

<שמעון בן יאיר: זה עולה כסף בלאו הכי אם האדם נשאר בבית ולא הולך לבית-חולים.

אלי אלאלוף: כי עלות האשפוז יקרה יותר.

אלי אלאלוף: השרירות הזאת של 30 ימים כואבת.

אלי אלאלוף: אם אין ברירה נעשה את זה.

עמר בר-לב: אם אתה מוכן לדבר עם מנכ"ל הביטוח הלאומי ולנסות לשכנע אותו שזה יהיה 45 ימים או 60 ימים אני כמובן בעד, אם חיכינו עד עכשיו נחכה עוד, רק שזה לא ייפול בסוף בין הכיסאות ואז לא זה יקרה ולא זה יקרה.

אלי אלאלוף: יעל אגמון, נציגת משרד האוצר, עכשיו חזרת מלאת מרץ ורעיונות.

אלי אלאלוף: מה את אומרת?

<יעל אגמון: אני רפרנטית ביטוח לאומי באגף התקציבים במשרד האוצר.

<יעל אגמון: 30 ימים, קודם כול כמובן שזה גם תקציבי, כלומר כל העלאה מעבר יש לה עלות תקציבית שלא נלקחה בחשבון.

<יעל אגמון: מאחר והצעת החוק הזאת התחילה להיות מקודמת לפני שעבר התקציב הכסף הזה נכלל בנומרטור, בתחזיות התקציב ארוכות הטווח שלנו.

<יעל אגמון: כל תוספת תקציבית מעבר לזה כמובן שאין לה מקור תקציבי ולפי החוק יש למצוא לה מקור תקציבי אם רוצים להגדיל את מספר הימים.

<יעל אגמון: זה בצד הכספי ואני שמה אותו לרגע בצד.

<יעל אגמון: מבחינה מהותית, באשפוז רגיל בבתי-חולים, כאשר קשיש מתאשפז אחרי זמן מה מעבירים אותו מן האשפוז במחלקה לבית-חולים גריאטרי וכאשר הוא עובר למוסד סיעודי של משרד הבריאות או לבית-חולים גריאטרי אוטומטית החוק כבר לא נותן לו את גמלת הסיעוד.

<יעל אגמון: כלומר, המהות של גמלת הסיעוד היא לתת לאדם אפשרות להישאר בביתו ולעזור לו להישאר בבית.

<יעל אגמון: ברגע שהוא יוצא מן הבית בעצם המדינה כבר משלמת.

אלי אלאלוף: אבל הוא לא יוצא מן הבית מבחירתו.

<יעל אגמון: נכון.

<יעל אגמון: אם הוא עובר לבית-חולים ויודעים שזה משהו זמני בשל איזו פגיעה שהוא ישתקם ממנה ויחזור לחיות בקהילה, בביתו או בבית דיור מוגן שבו הוא עצמאי, אז גמלת הסיעוד תמשיך להיות משתלמת.

<יעל אגמון: בעצם אנחנו נותנים פה איזו ארכה כדי לכסות את הרוב המוחלט של המקרים של אשפוז קצר כזה.

<יעל אגמון: מרגע שבית-החולים רואה שהאשפוז ארוך יותר ממילא רוב הסיכויים שהקשיש כבר לא יחזור לביתו ויגיע למוסד לאשפוז ארוך-טווח והגמלה תישלל ממנו.

<שמעון בן יאיר: בדיוק זאת השאלה.

<יעל אגמון: לכן 30 ימים זה מעין פשרה בין, מצד אחד, כן לאפשר לאנשים שמאושפזים בבית-חולים ואמורים לחזור לביתם לא לאבד את הגמלה ולהתחיל את כל התהליך מחדש, ומצד שני, לא ליצור מצב שבו באופן קבוע המוסד לביטוח לאומי מממן עלות של אחות, לצורך העניין, במחלקות בבית-חולים.

<יעל אגמון: זה מין איזון בין שני הדברים.

<שמעון בן יאיר: אולי אפשר לחשוב על אופציה, לקבוע שהגמלה הזאת תיפסק כל עוד הוא בבית-חולים אם יוחלט שהוא לא חוזר הביתה.

<שמעון בן יאיר: אבל אם אף אחד לא החליט שהוא לא חוזר הביתה את פשוט הופכת לו את החיים כי ברגע שהוא חוזר הביתה אין לו את אותו מטפל.

<שמעון בן יאיר: הרי לפני שהוא התאשפז בבית-החולים הוא קיבל גמלת סיעוד כי הוא זקוק ליותר השגחה וטיפול.

<שמעון בן יאיר: נכון?

<שמעון בן יאיר: זה ברור.

<שמעון בן יאיר: הוא צריך אותה גם בבית-החולים.

<שמעון בן יאיר: מה, תהיה לו אחות על הראש 24 שעות ביממה?

<יעל אגמון: על פניו בית-החולים אמור לספק.

<שמעון בן יאיר: הוא לא מספק, אנחנו יודעים את זה.

<יעל אגמון: אז תגיד: הבעיה היא לא בגמלת הסיעוד, הבעיה היא בבתי-החולים.

<שמעון בן יאיר: את לא יכולה להפיל את זה על הזקן.

<יעל אגמון: אני לא דנה לגופו של עניין, האם יש או אין חוסר במחלקות בית-החולים, אני לא נכנסת לשאלה הזאת.

<יעל אגמון: אני אומרת שבכל מקרה, בין אם יש חוסר במחלקות ובין אם אין חוסר במחלקות – ושוב, זה לא נושא הדיון ולא נושא הצעת החוק – לא יכול להיות שהמוסד לביטוח לאומי – אם אתה מדבר על הגרעון שלו ועל מצבו האקטוארי – יהיה זה שמממן את מחלקות האשפוז בבית-החולים.

<שמעון בן יאיר: הוא לא מממן את מחלקות האשפוז.

<שמעון בן יאיר: למה את מסובבת את זה?

<איה דביר: אני ממשרד המשפטים.

<איה דביר: גמלת הסיעוד ככלל נועדה לסייע לקשישים בביצוע פעולות יום-יום בבתיהם, כשהם גרים בבתיהם.

<איה דביר: בבתי-חולים ההנחה היא שהמוסד הרפואי מספק מענה לביצוע פעולות היום-יום.

<איה דביר: ההגדרה פה נועדה לייצר את הגשר הזמני הזה שלא יוביל לחידוש התהליך לצורך בירור מחדש של הזכאות ואיתור מחדש של מטפל סיעודי לבן אדם שבאופן זמני נמצא בבית-חולים.

<איה דביר: אני לא אומרת שום דבר על 30 ימים לעומת 40 ימים.

<איה דביר: הממשלה הגיעה לאיזה סיכום והקצתה תקציב לקביעה של 30 ימים וזה פרק הזמן שנצבע.

<איה דביר: לעתים זה יהיה 40 ימים ולעתים זה יהיה אולי אפילו 50 או 60 ימים, אבל ההנחה היא שבזמן האשפוז במוסד לא נדרש הסיוע כי המוסד הרפואי מספק אותו.

<איה דביר: לכן בסופו של יום מחפשים מתכונת מוגבלת.

<איה דביר: גם אם נעלה ל-40 ימים תישאל השאלה מה קורה כשיש אשפוז של 41 ימים, וגם אם נעלה ל-50 ימים תתעורר אותה שאלה ביום ה-51.

<איה דביר: בסופו של יום החוק צריך לקבוע איזו אמת מידה שמתקפת הוראת מעבר זמנית, לפרק זמן זמני ומוגבל.

<איה דביר: לייצר איזה מנגנון של שיקול דעת פרטני אם כן או לא חוזרים – זה רעיון שאמנם בשנייה הראשונה מאוד מסבר את האוזן אבל בסופו של יום אל מול מערכות מוסדיות כמו הביטוח הלאומי קשה מאוד לתפעל אותו.

<איה דביר: הוא לא נשען על החלטה של רגולטור מוסמך שיכול לתת מענה.

<שמעון בן יאיר: אז שיהיה שנה.

<רות פרמינגר: אני מארגון נפגעי פעולות איבה.

<רות פרמינגר: אני לא מדברת על ארגון נפגעי פעולות עבירה, אני מדברת על נכים, על מבוגרים שזקוקים.

<רות פרמינגר: עובד הסיעוד שמסייע, תזכרו שהוא מסייע גם למשפחה.

<רות פרמינגר: אנחנו לא רוצים שתהיה נטישה של האדם הזה, גם כשהוא בבית-חולים, וזה לא בכיוון של לעזור לבית-החולים, זה לעזור לאדם עצמו לא להיות לבד, לא להיות נטוש.

<רות פרמינגר: מצד שני, גם למשפחה חסר עוד חלק שעוזר לה.

<רות פרמינגר: תזכרו שהרציונל היה גם לעזור למשפחה לא להתמוטט.

<רות פרמינגר: אם אנחנו לא רוצים שיינטשו אדם בבית-החולים, ואנחנו גם רואים כאלה שנוטשים אותם, אז תזכרו שזה גם עזרה למשפחה.

<רות פרמינגר: כשאת אומרת אחרי 30 ימים להתחיל את כל ההליך של חיפוש מסייעים, אחר-כך זה הרבה יותר מסובך, הרבה יותר יקר, גם למשפחה וגם למסייעים.

<רות פרמינגר: לכן אני חושבת שצריך קודם כול לחשוב על תקופה ארוכה יותר מ-30 ימים כי אני חושבת שזה ראוי.

<רות פרמינגר: זה משאיר את האדם במקום שיש לו מי שמסייע לו.

<רות פרמינגר: ודבר נוסף שהייתי רוצה להגיד, כאשר תבחרו את המועדים הייתי רוצה שאפשר יהיה לערער על המועדים שנקבעו בזמן הזה כדי שאפשר יהיה לגופו של עניין לסייע למשפחה ולאדם.

<שמעון בן יאיר: לקחת דווקא מזקנים?

<שמעון בן יאיר: קחו מעשירים, יש מספיק בארץ.

אלי אלאלוף: אני חושש שאם נבקש יותר מדי לא נקבל כלום.

אלי אלאלוף: אני בעד לאשר את ההצעה בשני תנאים.

אלי אלאלוף: אחד, שהביטוח הלאומי יערוך מעקב כדי לקבל את המספרים בצורה יותר ספציפית, יותר מדויקת, שנדע במה מדובר לגבי 6 החודשים הקרובים.

אלי אלאלוף: אם יש צורך נחזור לדיון בעוד 6 חודשים.

אלי אלאלוף: נדמה לי שהנתונים לא כל-כך "כבדים" ויש מקום לשפר.

<רות פרמינגר: רציתי להציע, אם יש לנו פה בעיה אחר-כך לאשר עובד סיעודי אולי אפשר, בכפוף לאישור שלכם, לתת איזה מסלול ירוק למי שאחר-כך רוצה לקבל אישור לעובד זר, שלא יעברו עוד פעם את הוויה דולורוזה הזאת.

אלי אלאלוף: זה לא אחריות שלהם.

<מיכל מזוז: ברגע שהוא ישתחרר מבית-החולים, עד 90 ימים הוא לא נדרש להתחיל את כל התהליך מחדש.

<מיכל מזוז: זאת נקודה אחת.

<שמעון בן יאיר: ואחרי 90 ימים?

<מיכל מזוז: נקודה שנייה, יש כאן איזה חשש לניתוק בין המטפל למטופל.

<מיכל מזוז: במרבית המקרים כשמדובר בעובד זר ממשיכים להעסיק את העובד הזר, הם לא מפסיקים את ההעסקה שלו, אלא אם כן משתנה הסטטוס של הקשיש והוא לא חוזר לביתו.

אלי אלאלוף: לסיכום, אנחנו נצביע.

אלי אלאלוף: אנחנו מבקשים מהביטוח הלאומי לעשות מעקב והערכה בעקבות החוק שיעבור, ואם יש צורך נקיים דיון בעוד 6 חודשים.

<ענת מימון: צריך קודם למזג את הצעות החוק.

<ענת מימון: יש לנו שתי הצעות חוק: הצעת חוק פרטית של חבר הכנסת בר-לב וקבוצת חברי כנסת, שעברה בקריאה הטרומית, והצעת חוק ממשלתית, שעברה בקריאה הראשונה.

<ענת מימון: לכן אנחנו ממזגים את הצעות החוק לפי סעיף 84(ד) לתקנון.

<ענת מימון: אנחנו צריכים את אישור ועדת הכנסת.

<ענת מימון: נצביע בהנחה שנקבל את האישור הזה.

<ענת מימון: צריך להצביע קודם כול על המיזוג בין שתי ההצעות (מ/1099 ו-פ/1968/20).

אלי אלאלוף: מי בעד המיזוג?

אלי אלאלוף: מי נגד?

אלי אלאלוף: בעד – 2

אלי אלאלוף: נמנעים – אין

אלי אלאלוף: אין מתנגדים.

אלי אלאלוף: המיזוג אושר.

<ענת מימון: נקרא את הנוסח של הצעת החוק הממשלתית.

אלי אלאלוף: מי בעד?

אלי אלאלוף: מי נגד?

אלי אלאלוף: בעד – 2

אלי אלאלוף: נמנעים – אין

אלי אלאלוף: 2 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

אלי אלאלוף: הצעת החוק נתקבלה.

אלי אלאלוף: אני רוצה להודות לכל המשתתפים, במיוחד לחברים.

אלי אלאלוף: תודה לאנשי הביטוח הלאומי ולמשרד האוצר.

אלי אלאלוף: כל טוב, בהצלחה.