הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, כנסת 20, פרוטוקול מספר 17, 2015-11-29 10:00

תמר זנדברג: מה זאת אומרת שלא שייכים אלינו?

<עמרי פריש: שמשכירים את הדירות ישירות משדות ים.

<עמרי פריש: כלומר יש פה קמפוס שלם, שחלקו כפר איזון וחלקו זוגות צעירים.

<קריאה: בהתחלה זה היה הכול תלי חורבות.

<עמרי פריש: הכפר מתחיל, זאת השכונה החדשה והבתים שעכשיו אנחנו ראינו, וכל הצד הזה, מפה ועד השער ככה, איזה 20 מבנים, לא שייך אלינו.

<עמרי פריש: פה יש פגודה נורא גדולה, שנבנתה, גם מכספי תרומות.

<עמרי פריש: כל הטיפולים האלטרנטיביים מתבצעים כאן.

<עמרי פריש: זה המרכז של כל הטיפולים האלטרנטיביים, זו תרומה של איש עסקים שחזר מהודו.

<עמרי פריש: אנחנו עושים פה קונג פו בהתנדבות, גם זה קשור איכשהו למילואים.

<עמרי פריש: בסוף איכשהו כל הקמת הכפר קשורה לאיזה שהוא חבר'ה שפוגשים אחד את השני במילואים.

<עמרי פריש: נסביר את התסכול הגדול ולמה הקמנו את המקום.

<עמרי פריש: זה שדרג אותנו בצורה יוצאת מן הכלל ובעצם חורף, קיץ, יש פה מוזיקה, כפי שאתם יכולים לראות, גונגים, הכול.

<עמרי פריש: העסק הזה מתפקד בצורה פנטסטית.

<עמרי פריש: פה זה סוף הטריטוריה של הכפר.

<עמרי פריש: כמו שאמרתי לכם קודם, זה ממש משהו חדש יחסית בשבילנו.

<עמרי פריש: אנחנו משתדלים כל שנה להוסיף, לפתח, גם בתחום הטיפולי והמניעתי.

<עמרי פריש: נסביר את זה כשנהיה בפנים.

<עמרי פריש: פה בחדר אוהבים לפרק אנרגיה ולהוציא.

<עמרי פריש: אתם יודעים, אנשים במצבים משבריים כאלה, חרדות, פסיכוזות, פרנויות, לשחרר אנרגיה, אחרת העסק מתפוצץ.

<עמרי פריש: זהו, זה הצד הזה, הסוף של הכפר.

<עמרי פריש: כפי שאתם רואים, אנחנו, החולות והים, וזה משהו שיש לו משמעות אדירה כמובן בתוך המרכיב הטיפולי.

<עמרי פריש: (ישיבה)

תמר זנדברג: בוקר טוב.

תמר זנדברג: אנחנו בוועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת, אנחנו גם מקיימים הבטחה לשנה חדשה לבקר כאן בכפר איזון.

תמר זנדברג: עמרי פריש, המנהל של כפר הוא אורח מוזמן קבוע בוועדה ופחות או יותר מתחילת הקדנציה ביקש שנגיע ואנחנו כמובן נענינו לבקשה והיום סוף סוף זה התאפשר.

תמר זנדברג: נמצאים איתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף וחברת הכנסת מירב בן ארי, שהם גם חברים קבועים בוועדה ומאוד פעילים בוועדה, במיוחד בסיורים ובמקומות שבהם אפשר להתרשם בשטח, מה שנקרא, מהדברים עצמם.

תמר זנדברג: אז בלי הרבה הקדמות נעביר אליך, עמרי, שתציג לנו את הכפר ואחר כך נפתח דיון לשאר הגורמים שירצו להביע את דעתם.

<עמרי פריש: אז שוב פעם, תודה לתמר ולכם, חברי הכנסת, ולמי שטרח והגיע בכלל.

<עמרי פריש: אנחנו ננסה להציג ולדבר על מה עושים פה.

<עמרי פריש: ייכנסו אחר כך כמה מטופלים, יספרו את הסיפור האישי.

<עמרי פריש: אתם יכולים לשאול מה שאתם רוצים, רק תקפידו על כבוד, מה שנקרא.

<עמרי פריש: כל שאלה, אנחנו לא מסננים ולא עושים צנזורה, מה שאתם רוצים, ואחר כך דיון לכל הכיוונים שאתם תרצו.

<עמרי פריש: ביקשו ממני להגיד קודם שיש פה מישהו שמקליט ורושם פרוטוקול, שמי שמדבר שיגיד את השם שלו ואת התפקיד שלו כדי שנדע אחר כך, לטובת התיעוד.

<עמרי פריש: אנחנו נפתחנו ממש לפני כמעט 15 שנה, מעל 1,200 מטופלים.

<עמרי פריש: אנחנו, כמו שאמרתי, זה עמותה מלכ"רית שהתחילה במקור מכמה קצינים מתוסכלים במילואים, תיכף אני אסביר למה מתוסכלים, ושאליהם הצטרפו לאט לאט בהדרגה כמובן עוד.

<עמרי פריש: התסכול היה נורא פשוט.

<עמרי פריש: אני בא בכלל מתחום החינוך והחקלאות, קיבוצניק, בגיל 37 הלכתי ללמוד עבודה סוציאלית, בגיל 40 חיפשתי עבודה ומצאתי תפקיד מעניין של מתאם הרשות למלחמה בסמים באזור הצפון.

<עמרי פריש: אז, אם אני עושה נכון את ההקשרים, פחות או יותר כבר הייתי במילואים סגן אלוף באיזה יחידה קרבית והתחילו להגיע אליי מכל הארץ חבר'ה בוגרי יחידות קרביות, שהחזירו אותם אז בעיקר מהודו ודרום אמריקה, שנפגעו מסמים, שהם במצבים פסיכוטיים ובעצם האופציה היחידה הייתה לשאול אותם 'איפה אתם גרים?' 'אתה לאברבנאל, אתה לגהה, אתה לטירה', וכן הלאה וכן הלאה.

<עמרי פריש: אותי זה שיגע ואמרתי שלא יכול להיות שזה יהיה הפתרון היחידי.

<עמרי פריש: צריך לדעת שעד אז כל מרכזי הטיפול והמענים הטיפוליים בארץ, ובצדק, נכון לאז, היה למכורים הקלאסיים של הרואין.

<עמרי פריש: אגב, בתור מי שהיה כבר בכמה משלחות בחו"ל, אני חושב מהמובילים בארץ, הקהילות הטיפוליות, לא משנה, לא נפרוש את כל המערך, ואנחנו באנו עם הרעיון הזה.

<עמרי פריש: היחידים שהיו מוכנים אז להרים את הכפפה הייתה הרשות למלחמה בסמים, שלמה גל, למי שעוד זוכר את המנכ"ל, איתן היה הסמנכ"ל וחיים היה ראש תחום טיפול, אני מניח שהרבה מכירים אותו, ועם זה יצאנו לדרך.

<עמרי פריש: אנחנו מטפלים באנשים שהיסטורית קוראים להם תחלואה כפולה.

<עמרי פריש: אנחנו לא מסכימים עם ההגדרה הזאת, קוראים להם אבחנה כפולה.

<עמרי פריש: אני לא אכנס לנבכי הצד הטיפולי המעמיק בפנים, אני רק אומר שתחלואה כפולה מניחה שיש שתי מחלות, בעוד שאבחנה כפולה, דואל דיאגנוזיס, מניחה שיש שתי אבחנות ולא בהכרח מחלה.

<עמרי פריש: זה הבדל בגישה.

<עמרי פריש: עד לפני משהו כמו 20 שנה הרעיון המרכזי היה קחו אנשי מקצוע, תגידו לנו מה זה המחלה הדומיננטית ומה זה המשנית, נטפל קודם בדומיננטית ואחר כך משנית.

<עמרי פריש: או בעברית פשוטה, אם אתם מביאים לי נרקומן חולה סכיזופרניה, תגמלו אותו מהרואין, תעשו את הטיפול ואז נטפל בסכיזופרניה.

<עמרי פריש: לפני 20-15 שנה אומרים לא, שני צוותים, אחד יטפל במחלה הזאת ואחד יטפל במחלה הזאת.

<עמרי פריש: מלפני חמש שנים מוביל המודל האינטגרטיבי, IDDT, מה שמופיע בספרות המקצועית, באותו מקום, באותו זמן, על ידי אותו הצוות מטפלים בשתי המחלות.

<עמרי פריש: זה בעצם מה שאנחנו עושים כאן.

<עמרי פריש: הפרופסור שהוביל את העסק בארצות הברית והוציא את הספר היה פה לא מזמן בכנס מאוד גדול בחיפה, גם אני הוזמנתי להרצות, וכשהוא ראה את המקום והמארגנת של הכנס סיפרה לו, אז היא אמרה לו 'פה עושים 15 שנה IDDT בלי דעת שמישהו קורא לזה ככה והוציא על זה ספר'.

<עמרי פריש: אנחנו רק הוספנו על זה הוליסטי.

<עמרי פריש: אנחנו נותנים מענה טיפולי, נקרא לזה גם מזרח ומערב, או קונבנציונלי ומשלים, לא משנה כרגע השמות של זה, הרעיון הוא שפשוט בן אדם זה דבר מורכב, גם מגוף, גם מנפש וגם מרוח וצריך לתת מענה לכולם.

<עמרי פריש: אם לא היה לנו זמן הייתי אומר לכם תסתכלו על זה ובזה מתמצת את כל התפיסה הטיפולית, במרכאות, של כפר איזון, 'כל אדם זקוק למקום שאליו יוכל ללכת ולצאת מדעתו בשלווה'.

<עמרי פריש: אגב, אחר כך נספר לכם, אנחנו בעמותה, יש פה חבר מהנהלת העמותה, ד"ר גיא כרמי, כבר אחרי שנתיים-שלוש, בעקבות ביקור של שר הבריאות כאן, שאמר לי בסוף הביקור, 'תקשיב, אתה מכיר את הסיפור על חלם ועל הגשר הרעוע שכולם עשו ונפצעו כל מי שחצה אותו?', אספו את חכמי חלם שלושה ימים ושלושה לילות והחליטו לבנות בית חולים מתחת לגשר.

<עמרי פריש: אין לי מושג איך מתקנים את הגשר, אין לי מושג באחריות איזה משרד צריך לתקן את הגשר, לפחות שיהיה בית חולים למטה.

<עמרי פריש: זה מאוד דרבן אותנו לעסוק במניעה.

<עמרי פריש: אנחנו היום עוסקים גם במניעה, כולל הפרויקט שיש לנו בהודו.

<עמרי פריש: אני כבר הייתי בהודו 16 פעמים, בעיקר סיורי למידה.

<עמרי פריש: את זה צילמתי באחד החופים, מדרום לגואה, מי שמכיר, פרדייז באום ביץ'.

<עמרי פריש: זאת בחורה ישראלית שמנגנת בחליל כל יום בשמש ששוקעת ומבקשת ממנה לזרוח ביום למחרת.

<עמרי פריש: כשהגעתי לפני זה, יש שם כמה גסט האוסים, ושאלתי אותם מה זה החוף שם, אמרו לי זה חוף של כפר איזון.

<עמרי פריש: אני הייתי בטוח שהם יודעים מי אני, ואז מישהו שואל אותי 'אתה יודע מה זה כפר איזון?' שאלתי אותו 'מה זה?' אחרי כמובן כמה שניות לא היה לי נעים, כשהלכתי הבנתי למה הוא התכוון כשהוא אומר חוף של כפר איזון.

<עמרי פריש: צילמתי את הישראלית החמודה הזאת שם.

<עמרי פריש: תפיסת העולם שלנו, בכלל בטיפול, אבל גם במניעה וגם בנושאים שאתם עוסקים, תפרידו את זה עכשיו מהפן הפוליטי, אני לא מתעסק בפן הפוליטי, סמים מבחינתנו זו בחירה ואנחנו צריכים לטפל בבחירה ולראות למה אנשים עושים בחירות ולספק להם את הידע ולספק להם את המידע.

<עמרי פריש: אנחנו לפחות עוסקים באנשים שכולם מעל גיל 18, מבחינתנו זו בחירה, שהם ייצאו מכאן אחרי הטיפול הקצר מאוד, הטיפול פה הוא ארבעה-חמישה חודשים, הוא הכי קצר שקיים, גם שם זו תהיה בחירה, כי הסביבה שלהם תהיה סביבה מעשנת.

<עמרי פריש: נדבר על זה אחר כך.

<עמרי פריש: זו נקודת המוצא, ככה אנחנו מתייחסים לנושא הסמים.

<עמרי פריש: אם אתם זוכרים כשדיברנו, אני עוד יצא לי לעלות המון על הגלבוע ולהגיע למלכישוע, הבנתי שהייתם גם במלכישוע, חיים מהל שהקים שם, גם אני עבדתי שם באזור, אז שם מדובר על מחלה ועל משפחה של כן ברירה ולא ברירה והוא נולד לתוך מציאות ולא נולד וכן הלאה ואיזה אופציות, פה אנחנו מדברים על בחירה.

<עמרי פריש: בהקשר של בחירה אני איעזר בהרבה גדולים ממני, הרב פוירשטיין.

<עמרי פריש: משפט שאני נורא אוהב לצטט אותו בהקשר הזה, אז אני אומר בשמו, בשביל לא לפספס, 'איני רואה את תפקידי בעולם הזה להביא אושר לאדם, זהו תפקידו של האלוהים.

<עמרי פריש: תפקידי הוא להרחיב את אפשרויות הבחירה של האדם, כך שיוכל לבחור איזה חיים הוא רוצה לחיות'.

<עמרי פריש: זה התפקיד שלנו, זה מה שאנחנו עושים כאנשי טיפול.

<עמרי פריש: התפקיד שלנו זה לא להגיד רע, טוב, נכון, לא נכון, לדבר על הבחירות, לדבר על המשמעויות שלך, כי אתם צריכים לדעת - - - אחר כך נדבר על זה, לא יהיה מנוס מזה, להשתמש בקנביס, בסדר?

<עמרי פריש: יש הבדל בין אוכלוסייה שלא נפגעה לבין אוכלוסייה שכבר נפגעה פעם אחת.

<עמרי פריש: לגבי השימוש בקנביס, יש לו תוצאות אפשריות אחרות לגמרי.

<עמרי פריש: עוד דבר מאוד מעניין שפוירשטיין אמר, זה שבעצם אין מישהו שאי אפשר לעשות איתו תהליך טיפולי.

<עמרי פריש: אתם יכולים לראות את זה בחלק השני.

<עמרי פריש: בבסיס בבסיס נושא אהבת האדם והאמונה ויכולתו של כל אדם ללמוד, להשתנות, בכל גיל, בכל מצב של בריאות או חולי, גופני או נפשי.

<עמרי פריש: אתם יודעים עם איזה ילדים הוא עבד?

<עמרי פריש: אגב, אני נחשפתי אליו פעם ראשונה בגלל שהקונסול ואשתו לקחו אותי לסיור בדלהי באיזה בית ספר תיכון ענק מאוד מיוחד וראיתי תמונה גדולה שלו אצל מנהל בית הספר ושאלתי אותו 'מי זה?' הוא אומר 'זה ישראלי, פוירשטיין' וסיפר לי ואז רצתי לקרוא.

<עמרי פריש: קצת על הייחודיות של הטיפול ותיכף על מי אנחנו מטפלים.

<עמרי פריש: כמו שראיתם כבר, הסביבה הטיפולית היא חלק מאוד מאוד מאוד משמעותי פה בתפיסה הטיפולית, אבל צריך צוות שיודע לעבוד עם זה, בכל הרמות, בכל המצבים.

<עמרי פריש: צריך פסיכיאטר שבמקרים מסוימים יסכים אפילו לעשות ראיון קבלה על איזה דיונת חול, צריך מדריך שיוכל להגיד למישהו 'בוא תחלוץ נעליים ונלך יחפים על החוף'.

<עמרי פריש: כל נגיעה באדמה זה משהו שמאוד מאוד מקרקע ועוזר.

<עמרי פריש: הכפר הפתוח, מה שהראיתי לכם בחוץ והסברתי.

<עמרי פריש: המודל ההוליסטי שבו נטפל, גם בגישות כאלה וגם בגישות כאלה ותיכף אני אגדיר את זה במילה, כי זה נורא קל להגיד את זה.

<עמרי פריש: תחשבו, זה כמעט מגדל בבל, השפות הטיפוליות שלנו, אני עובד סוציאלי, השפות הטיפוליות שלנו הן שונות.

<עמרי פריש: זה לא קליניקה שאחד מטפל בזה, צריך לעבוד עם זה כצוות.

<עמרי פריש: כל הגישה של הכול בגובה עיניים, אין פה היררכיה.

<עמרי פריש: מי שמכיר את המונחים האלה, אין צוללת, אין הקפצות, אין ספסלים.

<עמרי פריש: כל המודל הזה לא קיים בכפר איזון בכלל.

<עמרי פריש: משהו שהוא יותר בית ומשפחה, ככל שניתן כמובן, מהדברים הכי טכניים ופשוטים, שהמטבח פתוח 24 שעות כמו בבית, בשונה מהרבה מקומות אחרים, תיכף נבין למה.

<עמרי פריש: המסר, מה שאמרתי קודם, על בריאות, על חוזק, על משבר, על 'אתה פה ובעוד ארבעה חודשים אתה בבית וממשיך את התפקוד שלך'.

<עמרי פריש: לכן תקופת הטיפול היא מאוד מאוד קצרה, בדרך כלל בין ארבעה לחמישה, יש מקרים נדירים שאנחנו בתוקף נסיבות מבקשים הארכה של חודש נוסף.

<עמרי פריש: היעדר סטיגמה ורישום.

<עמרי פריש: למרות שתיכף תראו את התמיכה הרחבה של משרד הרווחה, אין שום רישום בשום מקום.

<עמרי פריש: בן אדם יוצא מכאן, אין לו עכשיו איזה שהוא רישום בשום מקום.

<קרן גלבוע: אחרי ארבעה חודשים הם חוזרים למקום שממנו הם הגיעו לכאן?

<עמרי פריש: המקום נקרא איזון בחזרה למסלול, כשהשלב הראשון הוא איזון ב - - - בהנחה, אני אגיד על זה עוד מעט מילה על פי תפיסתו של הרמב"ם ואריסטו וכן הלאה, ואחר כך חזרה למסלול.

<עמרי פריש: הם ימשיכו טיפול גם אחר כך, אבל תוך כדי שהם חזרו לקהילה ולחיים.

<עמרי פריש: לאו דווקא בהוסטלים ודיור מוגן, חלק לאוניברסיטה, חלק להתחתן, חלק לעשות מילואים.

<עמרי פריש: במבצע 'צוק איתן' האחרון אני מקבל טלפון מסג'עיה על מישהו ששלושה שבועות לפני המבצע סיים פה את הטיפול.

<עמרי פריש: עוד אנחנו אפילו לא הספקנו להידרש למכתבים לקישור אם זה בסדר שהוא יעשה מילואים או לא יעשה מילואים הוא כבר היה בסג'עיה.

<עמרי פריש: עם מי אנחנו מטפלים.

<עמרי פריש: אז אמרתי, קודם כל מי שיש לו אבחנה כפולה, זאת אומרת גם סמים וגם משבר נפשי.

<עמרי פריש: זה צריך להיות תנאי.

<עמרי פריש: בדרך כלל, זה או בטיול התרמילאות או בדרום אמריקה, או כאן בארץ.

<עמרי פריש: אתם מבינים שבשביל לקחת איזה אקסטה או אסיד או אל די וקנביס, תיכף נדבר עליו, להתקפים פסיכוטיים, לא חייבים לנסוע עד הודו.

<עמרי פריש: בסדר, זה כולם מבינים את זה.

<עמרי פריש: צעירים כולם, בני 18-30.

<עמרי פריש: אנחנו לא מטפלים על כל הקשת כמו במחלקות פסיכיאטריות או במקומות כאלה.

<עמרי פריש: אגב, אני המגבלה כלפי מטה היא כמובן של המדינה, כלפי מעלה זה הסכמות שלנו עם הרווחה ומשרד הבריאות כדי לשמור פה על איזה שהוא משהו שיש לו - - - רובם בעלי רקע נורמטיבי ומתפקד, זאת אומרת הם לא באים מעבריינות ולא מבתי סוהר ולא שירות מבחן ולא וכן הלאה וכן הלאה, ולא צריך לעסוק איתם על תפקוד וכל הדברים האלה שעוסקים בדרך כלל כשצריך לטפל באוכלוסייה הזאת, הם באים משם.

<עמרי פריש: אני לא צריך ללמד אותם לעשות את הדברים האלה, רובם כבר סיימו מסגרות בסדר, תיכון, בגרות, צבא, תואר ראשון לפעמים.

תמר זנדברג: רקע נורמטיבי, ללא רקע עברייני וכל הדברים האלה, זה תנאי על מנת להגיע לכאן?

<עמרי פריש: לא, אנחנו לא נטפל בעבריינות מאוד מאוד קשה, כי זה הוא צריך טיפול - - -

תמר זנדברג: לא, אבל מישהו שיש לו רקע עברייני?

<עמרי פריש: תלוי מה זה רקע עברייני.

<עמרי פריש: אני רוצה להבהיר, כשאני אומר רקע עברייני אני לא מתכוון - - -

תמר זנדברג: למה אתה מתכוון רקע נורמטיבי?

תמר זנדברג: נורמטיבי זה דבר - - -

<עמרי פריש: מתפקד זה עד הפגיעה.

<עמרי פריש: ברור שאם הוא עכשיו פסיכוטי הוא לא מתפקד.

תמר זנדברג: לא, אבל אם יש לו היסטוריה.

<עמרי פריש: אם יש לו היסטוריה הוא יכול לבוא אלינו לראיון ואנחנו נראה.

<עמרי פריש: אם הוא צריך תכנית ארוכה, של הרבה יותר מארבעה-חמישה חודשים, עם מאפיינים אחרים לגמרי של שיטת עבודה, עם דפוסים וכן הלאה וכן הלאה, אז נמליץ לו את מה שמשרד הרווחה יודע להעמיד לרשותו.

<עמרי פריש: אם נחשוב שהוא יכול ליהנות ולהפיק תועלת מהמודל הזה, אז נציע לו להיכנס למודל הזה.

<עמרי פריש: שיהיה ברור למה אני מתכוון רקע נורמטיבי.

<עמרי פריש: מבחינתנו אנשים שלקחו סמים הם לא לא-נורמטיביים.

<עמרי פריש: אני יכול להגיד אוקיי, לקח ג'וינט, הוא עבר על החוק אז הוא לא נורמטיבי.

<עמרי פריש: בסדר?

<עמרי פריש: שיהיה ברור למה אני מתכוון נורמטיבי.

<קריאה: יש לך כלים כדי לראות את זה?

<קריאה: אם זה אנשים שמלווה לשימוש בסמים, גם לפריצות ולעבריינות שהיא - - -

<עמרי פריש: זה אין לו מה לבוא למקום כזה פתוח.

<עמרי פריש: אנשים שכבר עסקו בפריצות, ובדרך כלל בפריצות זה לממן סוגים אחרים של סמים.

<עמרי פריש: זה משהו אחר לגמרי.

<עמרי פריש: מה שחשוב זה האם המודל הזה יכול לעזור לו או לא.

<עמרי פריש: ברוב המקרים אלה שאתה מתאר, הם צריכים מודלים אחרים.

<עמרי פריש: במשרד הרווחה יש פתרונות מצוינים, והמודל שלנו של ארבעה-חמישה חודשים במקום פתוח, עם דגש על הדברים האלה, הוא לא מתאים להם.

<איריס נהרי: זו אוכלוסייה יותר מתפקדת שסיימה מסגרות.

<עמרי פריש: כל מי שמגיע הנה עובר בערך ארבע שעות של אבחון קבלה, זה מתחיל מאחד העובדים הסוציאליים הבכירים, או אני או מישהו אחר.

<עמרי פריש: אני לבד רק ראיונות קבלה כאן, אני חושב כבר מעל 2,500.

<עמרי פריש: שתבינו, על בסיס הידע על מה אנחנו מדברים.

<עמרי פריש: מעל 2,500, עוד - - - תצרפו את הכול, זה בסיס הידע.

<עמרי פריש: אני אמשיך רק להגיד, בעלי מערכות תמיכה חזקות, שזה דבר שהוא מאוד משמעותי במודל הטיפולי.

<עמרי פריש: המשפחות מגיעות הנה, נוכחות כאן, יש פה טיפול משפחתי מאוד חזק, חברים מגיעים לכאן וכן הלאה וכן הלאה.

<עמרי פריש: תחשבו שאם בעוד ארבעה-חמישה חודשים הוא יוצא הוא צריך לצאת לאן שהוא.

<עמרי פריש: בן אדם בא בגיל 22-23 והיה פה ארבעה חודשים, זה ככה, נראה איך היה, יש לפני ויש אחרי.

<עמרי פריש: אז צריך לעבוד עם כל מערכות התמיכה האלה ואלה מערכות תמיכה חזקות ויציבות, אין חשש שהם יביאו סמים וכן הלאה, לכן אין סיבה לא להיעזר בהם.

<עמרי פריש: ובדרך כלל ללא רקע וללא מחלות זיהומיות קשות.

<עמרי פריש: זה לא אומר שאם מישהו יבוא נשא הוא לא יתקבל לכפר איזון, שיהיה ברור, אני מדבר על איזה שהוא פרופיל, חתך, כיוון שאין מזרקים ואין הרואין, אנחנו לא מטפלים בעצם כמעט באוכלוסייה הזאת, אז גם כמעט שלא נמצא - - - היו לנו אנשים נשאים שללא מזרקים, בוודאי שהם התקבלו לכאן, זה לא תנאי לא להתקבל.

<עמרי פריש: מי לא מתקבל?

<עמרי פריש: בהסדר החדש שנכנס עם משרד הבריאות ומשרד הרווחה, לפני חמישה חודשים, ארבעה חודשים, משהו כזה, כל מי שמוכר כמחלה מתמשכת, בדרך כלל סכיזופרניה, לא יכול להיכנס לכאן.

<עמרי פריש: הוא צריך מסגרות אחרות לגמרי.

<עמרי פריש: מצב נפשי שמהווה אינדיקציה לאשפוז בפסיכיאטריה.

<עמרי פריש: אנחנו עובדים פה עם ארבעה פסיכיאטרים.

<עמרי פריש: אם פסיכיאטר יכול להגיד לי, אחרי שאני עושה את האבחון, אצלי בדרך כלל זה משהו כמו שעתיים שיחה, קצת הפסקה, אנחנו רוצים לראות אותו קצת, לא רק בקליניקה, אחר כך פגישה עם הפסיכיאטר והסיכום עם הפסיכיאטר, הוא יכול להגיד לי - - - אמרתי לכם, אנחנו עובדים פה עם ארבעה פסיכיאטרים מאוד בכירים, 'עמרי, אתה בחור נורא נחמד, אבל זה הולך לבית חולים, זה בכלל לא לשיקולך ולא לשיקול של המשפחה'.

<עמרי פריש: אם יש אינדיקציה לאשפוז בבית חולים אז הרופא צריך להגיד והבן אדם הולך לבית חולים.

<עמרי פריש: זה בעיקר בעיקר כמובן המצבים המאוד דינמיים, סוערים ואגרסיביים.

<עמרי פריש: או מישהו שאין אינדיקציה לאשפוז בכפייה, כל התנאים לא מתקיימים ובכל זאת אנחנו חושבים שהוא לא יכול להיות במקום פתוח.

<עמרי פריש: למרות שאין אינדיקציה לאשפוז.

<עמרי פריש: זה יהיה בעיקר בנושא האובדנות, שאתם יודעים שאין מדע מדויק באובדנות, אף אחד לא יודע להעריך בצורה מדויקת אובדנות, והשוטטות הזאת, שהוא לא מוצא את הצפון והדרום והוא לא יודע איפה ומי ומה.

<עמרי פריש: אני זוכר פה קצין באחת הסיירות שחזר מהודו והגיע למילואים בצאלים.

<עמרי פריש: המ"פ שלו אמר שמשהו לא בסדר, לא ידע מה, ילדים בני 26-27, לקח לו את הנשק ואמר לו 'סע הביתה'.

<עמרי פריש: הוא גר בצפון, אחרי כמה שעות הוא התקשר להורים שלו מאיזה טלפון לא מזוהה ואמר 'תבואו לקחת אותי'.

<עמרי פריש: הוא התחיל לתאר איפה הוא נמצא, הוא הגיע לאילת.

<עמרי פריש: אין לו מושג איך הוא הגיע לשם, למה הוא נסע דרומה ולא צפונה.

<עמרי פריש: לנווט הוא יודע לפני הפגיעה, כל אוריינטציית כיוון שלו הלכה לאיבוד לגמרי.

<עמרי פריש: זה מתפקידו של המראיין הראשון, של הפסיכיאטר, לקבוע.

<עמרי פריש: מכורים קשים לאופיאטים לא יכולים להיכנס כי הם צריכים מודל אחר.

<עמרי פריש: ואני אומר עוד פעם, פה אני רוצה משהו לסייג, אל"ף, אני לא מתכוון על ילדים שנסעו למשולש שם, של תאילנד, בורמה, לאוס, מי שמכיר, ולקחו פעמיים אופיום כדי להגיד לחבר'ה 'ניסיתי גם אופיום'.

<עמרי פריש: זה לא.

<עמרי פריש: בשנים האחרונות אנחנו עדים ליותר ויותר שימוש בתרופות שהן מהמשפחה הזאת, האוקסיקונטינים, כל משככי הכאבים.

<עמרי פריש: אז שם זה תפקידו של המראיין ושל הרופא הפסיכיאטר להעריך האם הכמות הזאת של השימוש יכולה להתאים למודל שלנו, או שהוא כבר צריך ללכת למסגרות ארוכות הטווח עם גישה ומודל טיפולי אחר.

<עמרי פריש: אז לכן אני אסייג את זה.

<עמרי פריש: כל מי שזקוק להפסקת הגמילה הפיזית להשגחה רפואית מלאה, שזה למשל אלכוהול ברמות מאוד כבדות, חייב השגחה רפואית מלאכה.

<עמרי פריש: אוקסיקונטינים ברמות ה - - - אגב, לא משנה, גם כל הבנזודיאזפינים, אני לא רוצה להיכנס לבפנוכו של הבפנוכו.

<עמרי פריש: אמרתי כבר, כל מי שבא מרקע עברייני כבד לא יכול להיכנס.

<עמרי פריש: זה פחות או יותר מי לא יכול להיכנס.

<עמרי פריש: בלי להרחיב יותר מדי, יש לנו שישה מעגלים טיפוליים, מהקונבנציונלי דרך המשלים, דרך היצירתי, דרך הגוף-נפש, שיקומי תפקודי והמדריכים.

<עמרי פריש: יש פה מערך שלם של טיפולים פסיכולוגיים, של טיפולים סוציאליים, של טיפול משפחתי, של טיפול קבוצתי בצד רפלקסולוגיה ושיאצו ודיקור סיני והומאפתיה ונטורופתיה ותזונה וכן הלאה וכן הלאה, פסיכודרמה, ציור, טיפול באמנות.

<עמרי פריש: כשאני אומר פסיכודרמה זה טיפול בפסיכודרמה, זה טיפול באמנות.

<עמרי פריש: זה לא חוג במתנ"ס.

<עמרי פריש: באמצעות מוזיקה, גוף-נפש, זה מה שראיתם בפגודה, זה יכול להיות כל תחום, מיוגה ואלבאום ופילאטיס.

<עמרי פריש: אני לא אכנס לכול.

<עמרי פריש: רק להגיד שנייה למטה את מה שכתבתי, כי זו בעצם המשימה מספר אחת ש - - -

תמר זנדברג: הבנו את כל זה, מה זה טיפול קונבנציונלי?

<עמרי פריש: עובדים סוציאליים, פסיכולוגים.

<קרן גלבוע: יש גישה מסוימת שאתם נוהגים בה?

<עמרי פריש: הגישה היא שהצוות צריך לעבוד כצוות אחד.

<קרן גלבוע: לא, בקונבנציונלי.

<עמרי פריש: אני אומר לך את זה מראש, כיוון שאני מקבל בערך 30 קורות חיים כל שבוע מאנשים שרוצים לעבוד פה, יותר קל למיין, כולם יודעים מה זה כפר איזון, אף פסיכיאטר שלא מבין מה זה כפר איזון, כי הוא בתפיסה - - - סתם לקחתי פסיכיאטר, לא יבוא לעבוד כאן.

<עמרי פריש: כנ"ל בכל תפקיד אחר.

<עמרי פריש: הם יודעים מה זה כפר איזון, צריך מישהו שנורא מתאים לו האווירה פה והמודל הזה, אחרת הוא לא יבוא לעבוד פה.

<איריס נהרי: עמרי, היא שואלת האם CBT, דינמי - - -

<עמרי פריש: כן, הכול.

<עמרי פריש: יש CBT ויש דינמי ויש 12 הצעדים, בוודאי.

<עמרי פריש: אבל אני אתן דוגמה אחת בשביל לסבר את האוזן.

<עמרי פריש: היה פה מישהו שסירב לקחת טיפול תרופתי כי הוא קרא באינטרנט, אתם יכולים לראות שם, יש לנו עמדות אינטרנט חופשי, גם אם בעבר עשינו חסימות, לקחנו תוכנה חרדית כזאת שאתה מחליט מה לחסום, זה היה נחמד עד שהגיע דור 3.

<עמרי פריש: כשהגיע דור 3 מה אתה יכול לחסום?

<עמרי פריש: אתה יכול להוריד לאייפון או לגלקסי וכו' מה שהוא רוצה.

<עמרי פריש: הוא קרא ש-1 ל-50,000 התרופה הזו גורמת לנזק בכבד ולמשפחה שלו יש רקע של זה והוא לא רצה לקחת את התרופה ומישהי שכנעה אותו שזה דווקא התרופה שלנו.

<עמרי פריש: אחרי חודשיים הוא התחיל טיפול בדיקור סיני ואחרי כמה פגישות הוא שואל את המדקר, 'אז מה להבנתך בראייה הסינית הבעיה שלי?' אז הוא אמר לו 'בכבד'.

<עמרי פריש: מי שמכיר, ברפואה הסינית הכבד זה לא שהרגע הגיעו תוצאות בדיקות הדם של הכבד, הכבד זה האיבר שהוא הסימבול לסנן את הרעלים שנכנסים.

<עמרי פריש: 'אה כבד?

<עמרי פריש: זה - - -'.

<עמרי פריש: אז אני אומר שאפילו השפה הטיפולית שלנו, זה מה שאמרתי האתגרים שלנו בעצם, זה שפות וגישות טיפוליות שונות ואנחנו צריכים לאחד אותן ולעבוד ביחד, אחרת כל זה לא שווה.

<עמרי פריש: מה שהופך את המשפט הזה שהשלם הוא יותר מאשר סך כל חלקיו זה רק בתנאי שאתה יודע לעבוד בצוות ולסנכרן ולתאם את זה, כי אחרת זה הולך לנו לאיבוד.

<עמרי פריש: אנחנו מתייחסים לכל המעגלים הטיפוליים, המטופל כמובן הוא באמצע.

<עמרי פריש: תזכרו, אנחנו בסך הכול פלטפורמה, יש הרבה פלטפורמות, כל אחד צריך להחליט אם הפלטפורמה הזאת עוזרת לו או לא.

<עמרי פריש: אנחנו כאן בשביל לעזור לכל מי שרוצה והוא יכול לקחת 100%, 80%, 101%, כמה שהוא רוצה.

<עמרי פריש: אנחנו מתייחסים גם להורים, גם לחברים, גם משפחה, גם לבן או בת הזוג אם קיים.

<עמרי פריש: כולם פה חלק מתוך המאמץ הטיפולי.

<עמרי פריש: לא באותה אינטנסיביות כמובן כמו מי שנמצא כאן.

<עמרי פריש: לא ארחיב יותר מדי, מי שמכיר את המאמר המפורסם של הרמב"ם על שביל האמצע, על דרך הזהב, בשמונה פרקים נבחרים לרמב"ם.

<עמרי פריש: אגב, מאוד מעניין, הוא שואב את השראתו מאריסטו וכנראה גם מבודהה, יש על זה חילוקי דעות, אבל רוצה לומר, מידת האמצע, המידה הנכונה, האיזון, זה התפיסה.

<עמרי פריש: אני לא ארחיב כרגע יותר מדי, מי שמכיר את המודל הזה מכיר, אבל זה משהו שיש לו השפעה מאוד מאוד משמעותית על המילה איזון וכמובן על התפיסה הטיפולית.

<עמרי פריש: קצת על ציר הזמן.

<עמרי פריש: ב-2001 אנחנו קמנו, בסיוע של הרשות למלחמה בסמים.

<עמרי פריש: אני אומר בכנות, לא בגלל שאיתן כאן ועכשיו סוזן ואיריס, לא היינו פותחים כאן בלי העזרה של הרשות.

<עמרי פריש: שנה ומשהו אחרי זה הגיע לכאן שר הבריאות ואחר כך החליט לשפץ, למי שזוכר, מר שיקום, מי שהעביר את חוק השיקום לנפגעי נפש בקהילה והכיר בנו כהוסטל.

<עמרי פריש: זה לא היה כסף, זה היה שרק מי שיוכר במנגנון של ביטוח לאומי כנכה נפש ויוכר על ידי ועדה מחוזית של סל שיקום סל השיקום ישלם חלק מהתכנית הטיפולית שלו.

<עמרי פריש: לפני כן אנשים היו צריכים לשלם את הכול מכיסם.

<איריס נהרי: 40% נכות.

<עמרי פריש: כן, 40% ומעלה.

<עמרי פריש: יש מנגנון בביטוח לאומי שרק מי ש-40% ומעלה יכול לפנות למנגנון של משרד הבריאות שנקרא סל השיקום.

<עמרי פריש: שר הביטחון בהמשך הכיר בנו, שוב פעם, כפוסט טראומה מסמים.

<עמרי פריש: אנחנו לא מטפלים סתם בפוסט טראומה, בפוסט טראומה עם סמים.

<עמרי פריש: ואני לא מתכוון להלם קרב במופע הקיצון שלו, שאז זו לא המסגרת שצריכה לטפל בו.

<עמרי פריש: במדינת ישראל, אנחנו ספקים טובים של הפוסט טראומה והסמים.

<עמרי פריש: ב-2009 פרויקט ההרחבה, מה שהסברתי בחוץ, עם קרן רש"י.

<עמרי פריש: ב-2001 בעצם נכנס בפעם הראשונה ובגדול משרד הרווחה, הגדיר את אוכלוסיית היעד הזאת כאוכלוסיית יעד שיש לו עניין, יצא עם מכרז גדול, אנחנו זכינו במכרז ובעצם היום קונה השירותים הכי גדול שלנו מבחינת משרדי הממשלה זה משרד הרווחה.

<עמרי פריש: יבורך.

<עמרי פריש: זה מכסה של 36 מטופלים מתוך 42 מקומות טוטאל שיש לנו.

<עמרי פריש: שני החוזים שלנו מסתיימים בקרוב, משרד הבריאות מסתיים ב-31 בדצמבר ויצא כבר מכרז חדש שכנראה שבעקבותיו עומדת לצאת עתירה משפטית, לא שלנו כמובן, אז נקווה שהוא ימשיך להתגלגל ולא ייעצר.

<עמרי פריש: במשרד הרווחה, באמצע 2016, כרגע הוא מכין את המכרז החדש.

מירב בן ארי: איזה עתירה משפטית?

מירב בן ארי: על מה אתה מדבר?

<עמרי פריש: לפני שנה בערך משרד הבריאות יצא עם מכרז חדש לכל הנושא שנקרא סל שיקום, של דיור בקהילה וכל הפתרונות האלה.

<עמרי פריש: התאחדו כל היזמים הגדולים, אנוש וכולם, עם איזה עתירה משפטית נורא גדולה ומשרד הבריאות החליט לעצור כמעט לשנה, ל-10.5 חודשים, לא זוכר בדיוק, את המכרז.

<עמרי פריש: ולא מזמן הוא יצא עם מכרז מתוקן, אבל היזמים טוענים שהוא לא משקף את נשוא העתירה.

<עמרי פריש: נשוא העתירה העיקרית היה שהדרישות שלכם לא שוות לתעריף שאתם נותנים, זה אם אני עושה את זה פשוט נורא.

<עמרי פריש: אתם רוצים ככה וככה וככה וככה ובעצם אתם נותנים כסף רק לככה וככה.

<עמרי פריש: אז זה ישראבלוף שאי אפשר לעבוד איתו.

<עמרי פריש: צריך להחליט מה עושים.

תמר זנדברג: מדובר על מכרזים לעמותות?

<עמרי פריש: לא, אני לא חושב שהוא פתוח רק לעמותות.

<קריאה: זה נכי נפש, דרך אגב.

תמר זנדברג: לא, אבל מי רלוונטי?

תמר זנדברג: יש גופים חוץ מהעמותות?

<עמרי פריש: כן, יש מעט.

מירב בן ארי: גם הפריטו.

<עמרי פריש: יובל אקשטיין פרש כי נמאס לו מכל הפרויקט של בית אקשטיין, שעבד מול משרד הבריאות.

<עמרי פריש: אגב, זה אותו יובל שתרם את הכסף לפגודה שראיתם אותה נמאס לו לעבוד בצורה הזאת.

<עמרי פריש: אני לא רוצה להיכנס לזה, בישראל יש איזה שהוא פער, תמיד קיים פער, אוי ואבוי אם לא יהיו פערים, אבל פער קצת בעייתי בין מה שדורשים לבין מה שמשלמים בסוף ודורשים ממך לעשות כל מיני קומבינות ודברים כאלה, שאנשים הגונים וישרים אומרים 'תשמע, אנחנו לא רוצים לעבוד ככה, תנו לנו לעשות מה שצריך, תשלמו לנו או אל תשלמו, אז תגידו לא לעשות ככה'.

<עמרי פריש: סביב זה העתירה המשפטית.

תמר זנדברג: הייתה השפעה כלשהי לכניסה של הרפורמה בבריאות הנפש עליכם?

<עמרי פריש: אנחנו עוד לא יודעים.

<עמרי פריש: אנחנו ניגשנו עם כל מוליכי הרפורמה, עם פרופ' קוטלר ועם פרופ' אבי בלייך ועם מנכ"ל משרד הבריאות וכן הלאה, ועם שתי קופות, מהבכירים בקופות.

<עמרי פריש: כל נושא התחלואה הכפולה תקוע, אי אפשר בכלל לגעת בו.

<עמרי פריש: הקופות אומרות, 'מה שלא ישימו לנו אקדח מול הרקה, אנחנו בשנתיים הראשונות לא נעשה שום מיזמים, שום פיילוטים, תנו לנו להבין איפה הרווחנו ואיפה הפסדנו, אחרי שנתיים תבואו ונדבר איתכם על כל מיני מיזמים.

<עמרי פריש: כן, זה מאפשר לנו היום, לאנשים שמסיימים פה את הטיפול וחוזרים לקהילה להגיד להם 'הקופות צריכות לתת לכם עכשיו מעקב פסיכיאטרי בתוך הקופות, תיגשו ותנצלו את זה'.

<עמרי פריש: אבל מה שיותר מהלך, להערכתי יעבור בין שנה וחצי לשנתיים עד שיהיה בכלל עם מי לדבר ברמה של תחלואה כפולה, מי מטפל בתחלואה כפולה.

<עמרי פריש: רשמתי, יש רשימה מאוד חלקית של 15 הישגים ב-15 שנה, בכתפיים הצנועות שלנו.

<עמרי פריש: זה מה שהצלחנו, אני מקווה שב-15 השנה הבאות נצליח גם.

<עמרי פריש: אז הראשון, כמו שאמרתי לכם, זו יוזמה פרטית להקמת כפר חדשני, ייחודי, בשיטה שלא הייתה קיימת.

<עמרי פריש: השני, שהוא הכי חשוב, עזרנו ליותר מ-1,200 צעירים.

<עמרי פריש: תכפילו כל אחד כזה בערך ב-10, אבא, אמא, אח, אחות ועוד, אז תראו לכמה אנשים השתדלנו לעשות טוב.

<עמרי פריש: אחוזי הצלחה פה מחקרית, אני לא אכנס כרגע להרחבה, נחשבים מהגבוהים ביותר בארץ, עם אחוזי נשירה מהנמוכים ביותר בארץ.

<עמרי פריש: לאחוזי נשירה יש גם משמעות, כי אתה יכול להשקיע הרבה כסף, אבל אם יש הרבה נשירה אז בעצם כל הזמן אתה מטפל באותם אנשים.

<עמרי פריש: הכרה של משרד הבריאות.

<עמרי פריש: אותו סל שיקום שהזכרנו.

<עמרי פריש: עד בערך שנתיים-שלוש אחרי שאנחנו נפתחנו, כל מי שהשתמש בסמים, היה אסור לו לעלות לוועדת סל שיקום ובעקבות אותו תיקון שתיארתי נפתחו כל הוועדות בארץ לנפגעי סמים.

<עמרי פריש: שוב, למעט הרואין, הרואין לא כלול בתוך הסיפור.

<עמרי פריש: הפעלת הבית החם בהודו.

<עמרי פריש: גם זה פרויקט שאנחנו מפעילים, בעידודה של הרשות למלחמה בסמים.

<עמרי פריש: אשמח כמה שפחות לדבר על זה, זה הסיכום שיש לנו עם ההודים, 'תעבדו 200 שנה, רק בשקט, אל תבלבלו את המוח, אל תעשו רעש בתקשורת, אל תעשו, אז תוכלו להמשיך לעבוד כמה שאתם רוצים'.

<עמרי פריש: אנחנו מפעילים שם פרויקט, פעם היה בצפון ובדרום, כרגע זה רק בצפון וכל עונה כזאת, העונות בהודו זה חמישה חודשים צפון, חמישה חודשים דרום.

<עמרי פריש: נכנסים בערך 15,000 כניסות של מטיילים אלינו לתוך הפרויקט הזה.

<עמרי פריש: אני לא ארחיב כרגע את כל מה שאנחנו עושים.

<עמרי פריש: זה גם עם הרשות למלחמה בסמים.

<עמרי פריש: מחקר הערכה.

<עמרי פריש: זה נראה לכם פשוט, אבל אין כמעט מחקרי הערכה על קהילות טיפוליות בארץ.

<עמרי פריש: הרשות מימנה מחקר הערכה של שלוש שנים, אנתרופולוג שישן פה, חוקרים, משהו מאוד גדול.

<עמרי פריש: על סמך זה ביססתי את הנתונים, לא המצאתי אותם.

<עמרי פריש: אנחנו בעבור הרשות למלחמה בסמים פיתחנו סדנאות מניעה לחיילים קרביים ותומכי לחימה.

<עמרי פריש: התחלנו מ-200, 400 עד 8,000 בשנה.

<עמרי פריש: בחודש האחרון אוספים אותם לשבוע, הכנה לאזרחות מה שנקרא, אז עושים הכנה לקראת הטיול גדול.

<עמרי פריש: יש לנו כיסויי דרכון שפיתחנו, כל מיני פרויקטים.

<עמרי פריש: היה פה לפני שבוע תורם מאוד גדול, שאל אותי מה החזון שלך לעוד עשר שנים?

<עמרי פריש: אמרתי לו 'לסגור את הכפר', הוא אמר לי 'אז למה אתה צריך את הכסף?

<עמרי פריש: ' אמרתי 'אני מקווה שאף אחד לא יצטרך אותנו, אבל בינתיים אנשים צריכים אותנו אז שנהיה כאן'.

<עמרי פריש: פוליסת ביטוח.

<עמרי פריש: אני לא יודע אם אתם יודעים, מדינת ישראל היא היחידה בעולם שיש שתי חברות ביטוח שמבטחות נפגעי סמים.

<עמרי פריש: חיליק מגנוס נוסע להביא אותם פסיכוטים, בתוך הפוליסה, זה הפניקס ומגדל, אלה חברות גדולות.

<עמרי פריש: אחרי המון ביקורים שלהם כאן ופגישות שלנו איתם,כ ואנחנו היינו שותפים לניסוח של הפוליסה - - -

<איתן גורני: זה לא הלך קל.

<איריס יוגב: זה פריצת דרך משמעותית.

<עמרי פריש: זה לא הלך קל.

<איריס יוגב: בדרך כלל זה בפוליסות ביטוח יש החרגה של סמים.

<עמרי פריש: הייתה החרגה שאם אתה משתמש בסמים וזה בניגוד לחוק, אז בעצם הפוליסה לא תקפה.

<עמרי פריש: מה ששכנע אותם, תיכף תראו את הנתונים, זה שכבר אין מה לעודד יותר שימוש בסמים בזמן הטיול, אז לא היה חשש שהפוליסה תעודד יותר שימוש בסמים.

<עמרי פריש: הספר שיצא.

<עמרי פריש: יצא ספר נרחב שהרשות הוציאה אותו, ד"ר חגית בוני-נח, על תרמילאים וסמים, אסופה של תיעוד, מחקר, טיפול, מניעה וכן הלאה.

<איתן גורני: עמרי, אנחנו מאיימים בהוצאה חדשה עכשיו.

<איתן גורני: לעדכן את הספר ולהוציא אותו.

<עמרי פריש: מצוין.

<עמרי פריש: אני חושב שידע הוא דבר קריטי בהבנה.

<עמרי פריש: תיכף תראו את הסעיף האחרון.

<עמרי פריש: הרחבת הכפר, כמו שאמרתי לך, עם קרן רש"י, המפעל של משרד הרווחה, שאמרתי, להגדרת אוכלוסייה חדשה.

<עמרי פריש: אנחנו רק לפני ארבעה חודשים הצלחנו לשכנע את משרד הבריאות לצאת עם נוהל חדש שכותרתו, אתם לא תאמינו אם אני אגיד את זה, אבל זאת הכותרת, תסתכלו, 'הטיפול במשתמש נורמטיבי מתפקד'.

תמר זנדברג: מה זה כולל הנוהל הזה?

<עמרי פריש: למשרד הבריאות, כשהוא רוצה לפקח הוא צריך להוציא נוהל, מהדורה כך וכך, מה צריך לקבל פסיכיאטר, מה צריך ככה ומה צריך ככה ומה צריך ככה, ישבה ועדה גדולה שלהם איתי וכל הרופאים בירושלים איזה שש שעות ללמוד ויצא נוהל פיקוח על מרכז טיפולי לנפגעי סמים שכותרתו 'משתמש נורמטיבי מתפקד'.

<עמרי פריש: זה מהלך בעיניי נורא מתקדם של משרד הבריאות, להכיר במונח הזה שאנחנו משתמשים בו כל כך הרבה שנים.

תמר זנדברג: אנחנו רוצים לראות את הנוהל הזה.

<עמרי פריש: אני יכול להוציא לך אותו.

<עמרי פריש: חלקם כרגע עוד בעבודה, אבל שמונה מחקרים ועבודות דוקטורט.

<עמרי פריש: אנחנו מעודדים, אני נורא אוהב דוקטורנטים, מישהו יושב ואוסף לך את כל החומר הספרותי בעולם, אתה רק צריך לקרוא מה הוא כתב.

<עמרי פריש: אני משתדל להכניס פה המון עבודות מחקר, אז יש לנו שמונה דוקטורנטים ועבודות מחקר, אני מקווה שיהיה עוד.

<עמרי פריש: שוב פעם, החבורה הזאת עוזרת לנו.

<עמרי פריש: רק אמרתי, בלי להיכנס לזה, אבל אתם צריכים לדעת שמחקר הערכה בכפר איזון מתפרסם ב-2006, זה כבר כמעט עשר שנים.

<עמרי פריש: מחקר נוסף היה ב-2003, מתוך ארבע קהילות, כבר שלוש סגורות, וזה איזה שהיא הערכה מעצבת ב-95'.

<עמרי פריש: אין מחקרי הערכה לקהילות רפואיות בארץ, אתם צריכים לדעת.

<איריס יוגב: אחת רק עברה מקום.

עמיר פרץ: אני רק מציג את התמונה.

עמיר פרץ: על מחקר ההערכה שכבר הזמינו אני לא רוצה לפרט, כי איך בודקים הצלחה ומה בודקים הצלחה.

עמיר פרץ: אתם זוכרים את הבחורצ'יק הזה שסיפרתי לכם עליו, שהגיע לאילת?

עמיר פרץ: הוא סיים פה בהצלחה, התקבל ללימודים בטכניון, סיים מצטיין נשיא בטכניון, התקבל לעבוד באחת מחברות, אני לא רוצה להגיד הכי מפורסמות בארץ.

עמיר פרץ: אז בתחקיר הביטחוני הוא רשם אותי אז הם באו לכאן לראיין אותי, אבל כשהגיעו חוקרים הסתבר שפעם בחודשיים הם נפגשים כל הצוות של היחידה, ואם מישהו מעביר ג'וינט הוא לוקח שתיים-שלוש שאכטות ומעביר הלאה, ואז התחיל דיון האם לרשום אותו בהצלחה או לא בהצלחה.

עמיר פרץ: בין החוקרים.

עמיר פרץ: אני מסבר רק את אוזניכם, לכן אני לא אפרט, היו ארבעה מדדים, קליני פסיכיאטרי, רגשי קוגניטיבי, תפקודי התנהגותי והיבט חברתי.

עמיר פרץ: אני לא אכנס בהרחבה למחקר.

עמיר פרץ: להסביר במילה אחת למה אנחנו לא קוראים לזה תחלואה כפולה אלא אבחנה כפולה.

עמיר פרץ: משום שהחבר'ה של נפגעי סמים, יכול להיות התמכרות ואז יש אולי איזה שהוא סוג של מחלה, אבל גם פה צריך לעשות הבחנה.

עמיר פרץ: גם כשיגיע אלינו מכור לקנביס, ומגיעים מכורים לקנביס, זה לא דומה להתמכרות להרואין.

עמיר פרץ: זה טיפול אחר, זו גישה אחרת, אבל יש התמכרות.

עמיר פרץ: אני נזהרתי מלכתוב 'שימוש לטובה', אז כתבתי 'שימוש' בשביל שלא יקפצו עליי, אבל כשאני ראיתי לא מזמן שני חבר'ה צעירים שהלכו פה למסיבה ולקחו אקסטזי, אתם יודעים האקסטה מאוד מגבירה את יכולת המישוש והאהבה והכול וכל מה שהם רצו זה לעשות קצת אהבה טובה, חצי חצי, אחד פסיכוטי, אחת לא פסיכוטית, לא היה שום שימוש לרעה מבחינתם, אלא שימוש לטובה.

עמיר פרץ: אז אני בזהירות כתבתי שימוש ושימוש לרעה, ובצד של המשבר הנפשי - - -

עבדאללה אבו מערוף: שיישאר תמיד ככה, שימוש בלי המילה 'טובה'.

<עמרי פריש: אני הייתי זהיר, לא רציתי שיקפצו עליי, אז לא כתבתי שימוש לטובה.

<עמרי פריש: כי לא הייתה כוונה רעה.

<עמרי פריש: אני אסביר משהו, בניגוד לרע, זה שאם אני נותן לך אישור להשתמש ברטלין ב-2 ליום ואתה משתמש ב-10 ליום, רצית מרשם, אז קיבלת, אבל עשית שימוש לרעה.

<עמרי פריש: לעשן ג'וינט או לקחת אקסטה או אל די או אסיד, זה לא שימוש לרעה במובן של כוונת המשתמש.

<עמרי פריש: בצד של ההפרעה הנפשית, הרבה פעמים זה משבר זמני.

<עמרי פריש: משבר זמני זה התקף פסיכוטי, התקף חרדה, פרנויות, מצב מאני, דיכאון.

<עמרי פריש: זאת לא מחלה.

<עמרי פריש: וגם הפרעת אישיות זאת לא מחלה, בורדרליין זאת לא מחלה.

<עמרי פריש: ויש כאלה שהם כן מחלה.

<עמרי פריש: לכן אנחנו קוראים לזה אבחנה כפולה ולא תחלואה כפולה.

<עמרי פריש: אני לא אכנס עכשיו, אבל אתם מבינים שסוגיית הביצה והתרנגולת היא מורכבת מחקרית, טיפולית, פוליטית, כל מה שאתם רוצים.

<עמרי פריש: מה היה שם קודם, השימוש בסמים, המשבר הנפשי, או קודם זה והבן אדם הרגיש ולקח ואחר כך - - - אין על זה תשובות.

<עמרי פריש: אין ספור ימי עיון ודיונים.

<עמרי פריש: אני מציג את זה כאן בשביל לדעת שמי שחושב שנורא קל להגיד קודם היה א' ואחר כך היה ב', יש עם זה בעייתיות.

<עמרי פריש: שתיים-שלוש מילים על נושא התרמילאות.

<עמרי פריש: זו תמונת שאהבתי שמצאתי בעיתון הודי, מי שמזהה שם מה שהיא עושה, בסדר, והכותרת הייתה נדיבות ורוחב לב.

<עמרי פריש: אני כבר אמרתי קודם, בעיניי תופעת התרמילאות היא בעלת המשמעות הגדולה ביותר בתרבות צריכת הסמים של צעירים כאן בארץ.

<עמרי פריש: זה לא שאנחנו מטפלים פה רק בתרמילאים, אני חוזר ואני אומר עוד פעם.

<עמרי פריש: הנתונים פחות או יותר.

<עמרי פריש: תופעת התרמילאות מתחילה בתחילת שנות ה-80, החזרת חצי האי סיני, סנטה קתרינה, ההר הגבוה, למי שזוכר, זה היה המפלט, ללכת לטייל בהר הגבוה עם איזה בדואי וב-82' מלחמת לבנון הראשון.

<עמרי פריש: כולם בדרום אמריקה, בלי להיכנס להרחבה, זאת אומרת אנחנו עם תופעה חברתית של 35 שנה, לא משהו שהולך להסתיים מחר.

<עמרי פריש: הנחת היסוד שמקובלת על כולם, מבדיקות עם חברת ביטוח וכרטיסים והכול, שבסביבות 50,000 תרמילאים נוסעים כל שנה.

<עמרי פריש: אם תיקחו בחשבון שאסור לי להגיד את מספר המתגייסים, למרות שאני מניח שרובם יודעים את זה דרך האינטרנט, אז אני רק אגיד בהכללה, זה יותר מ-85% מהמשתחררים שלנו.

<עמרי פריש: שלא תטעו לחשוב שכולם מהבקו"ם נוסעים לנתב"ג, אבל כיוון שאלה נתונים שמצוינים כבר 15 שנים, זאת אומרת במסלול ההתבגרות של צעיר ישראלי הנושא הזה של הטיול הגדול - - - אחד הבנים שלי סיים לפני שבוע יחידה מובחרת, הייתי בטקס, עלה אחד החבר'ה לברך בשם הילדים, ובסוף הוא אומר 'אוקיי, והכי חשוב, אל תשכחו לכל מי שקונה כרטיסים, היציאות פה, פה, פה ופה'.

<עמרי פריש: ככה הוא סיים את ה - - - 'חבר'ה, סעו להודו ודרום אמריקה'.

<עמרי פריש: ההערכה הנמוכה, אני מדגיש הנמוכה, היא שכ-90% מהם עושים סמים בזמן הטיול.

<עמרי פריש: אני אומר עוד פעם, כדי שזה יהיה ברור מה שאני מתכוון, זאת אומרת רוב הילדים הכי נורמטיביים שלנו, הכי מתפקדים, למעט כמובן הילדים של כל מי שנמצא כאן, שהם ב-10%, זה ברור לגמרי, מעבר לכמה חריגים כאלה, עד כדי כך שאפילו אני ישבתי עם המדען של הרשות למלחמה בסמים לא מזמן, הוא שאל אותי 'בוא תציע עבודות מחקר, אתה כל הזמן בשטח', אמרתי לו 'תשמע, בוא נאתר אחרי החזרה מהטיול את ה-10% האלה, ננסה להבין מה הדפקה שלהם, אולי, אולי, יכול להיות גם שנגיע למסקנה שאין לנו מה להתערב, על שום משתנה אנחנו לא יכולים להשפיע, אבל לפחות נדע מה היה שם ב-10% האלה שעוברים את כל הודו ודרום אמריקה ולא עושים סמים.

<טלי טסלר: אני מאלה, אגב.

<טלי טסלר: הייתי חצי שנה בדרום אמריקה ולא נגעתי בסם.

<עמרי פריש: תישארי פה למחקר אחר כך.

<עמרי פריש: לא, אני אשאל אותך שאלה אחרת, באיזה שנים טיילת?

<טלי טסלר: ב-2007-8, בדרום אמריקה כולה.

<עמרי פריש: אבל הנתון הזה נראה לך אמין פחות או יותר, בתור מי שהסתובב שם?

<טלי טסלר: כן, אפילו יותר מ-90% בוודאות.

<עמרי פריש: לא, סתם, רציתי לשמוע, לא מהצד שלי, האם את מסכימה עם הנתון.

מירב בן ארי: אני רוצה להעיר משהו, אני קראתי מאמר מאוד מעניין בנושא הזה של התרמילאים, דווקא כשהייתי בהודו.

מירב בן ארי: הייתי בהודו בחגים האחרונים, קראתי מאמר מאוד מעניין, וההערכה 90%, האמת, גם לפי מה שכתוב במאמר הזה, הרבה יותר רלוונטי להודו, אני יכולה להגיד לך שבדרום אמריקה זה אחוז נמוך יותר.

מירב בן ארי: הוא מדבר פה על 85%, אבל - - -

<עמרי פריש: אם את מדברת על העבודה של בלחסן.

מירב בן ארי: זה לא אותם מספרים.

<עמרי פריש: היא רלוונטית ללפני 12 שנה.

מירב בן ארי: לא, ממש לא.

<עמרי פריש: לא מתי היא פורסמה, מתי היא נחקרה.

<עמרי פריש: אני אומר לכם באחריות, אתם לא חייבים לקבל את זה, דרום אמריקה כבר שלוש-ארבע שנים נותנת פייט מצוין להודו, יש סוגים אחרים של סמים.

<טלי טסלר: אבל הנפגעים, זה נשמע לי - - -

<עמרי פריש: עכשיו לגבי הנפגעים.

<עמרי פריש: מדברים על איזה מחקר שעשו, פרופ' פוטסמן ניסה ברגע נתון לבדוק, כי ההערכה היא שיש בערך 2,000 בשנה בדרגות שונות.

<עמרי פריש: למה יש קושי לאסוף נתונים?

<עמרי פריש: כי חלק גדול מאוד מהם מגיע לקליניקות הפרטיות ולא מגיע לשום מקום שניתן לאסוף ממנו נתונים.

<איריס יוגב: אבל קודם כל איך אתם מגדירים נפגעים?

<עמרי פריש: כל מי שהלך לטיפול ואמר 'חזרתי ומשהו אצלי לא בסדר'.

תמר זנדברג: כלומר פנה לטיפול.

<עמרי פריש: הוא פנה לטיפול ואמר 'משהו אצלי לא בסדר', ואני מפריד, בדרך כלל מי שחוזר מהטיולים האלה עוד שלושה חודשים הולך בזיגזג ולא מתאפס על עצמו.

<עמרי פריש: אז אני לא מדבר על ההתאקלמות שמסוף הטיול בחזרה למערכת הישראלית.

<עמרי פריש: אני מדבר על אנשים שהגיעו לטיפול.

<עמרי פריש: אני לא אכנס לזה, אבל אנחנו מחלקים את התרמילאות להמון תקופות ביניים נורא מעניינות, אני קורא על זה המון, נוסע המון, חוקר המון.

<עמרי פריש: היום אני לא ארחיב, אני רק אגיד שמה שמאפיין עכשיו את השנים האחרונות זה האייפון והגלקסי, מה שנקרא.

<עמרי פריש: אם פעם היית יכול לעלות בדרום אמריקה להימלאיה ולהתנתק מהעולם ולדבר עם ההורים פעם באני לא יודע כמה, כולם היום מעלים בפייסבוק, באינסטגרם, כל הזמן, אין מקום, הכי נידח בעולם, אפילו בהודו, שאין wifi, שאתה יכול מיד להתקשר ואפילו גנרטור קטן, כי אין שם חשמל רוב הזמן.

<עמרי פריש: אין יותר מצב.

<עמרי פריש: כולם מעלים תמונות, אפילו ברמה, שתבינו, בפעם האחרונה שהייתי לפני ארבעה חודשים, המשפחה שמפעילה שם את הבית הייתה חולה, אז אני עליתי לערים ולכפרים לבד, לקחתי איזה הודי מיחידת החילוץ שם ובגסט האוס הראשון פגשתי שני חבר'ה מדובדבן, שהצטרפו אליי, ואז כשהגענו לאיזה כפר, הוא אמר 'עמרי, אתה רוצה לדבר עם החבר'ה?' אמרתי לו 'בשמחה', תאמינו לי, 30 דקות היו מרוכזים בגסט האוס תשעה אנשים, המפק"צ, הסמל, הכול דרך הווטסאפ הקבוצתי.

<עמרי פריש: זה נגמר, המקריות הזאת, אני אבוא לכפר הזה ונראה את מי נפגוש, ולגסט האוס הזה ונראה את מי נפגוש, הכול היום מרושת.

<עמרי פריש: זאת אומרת מה שאנחנו רואים בעצם זה שיש שינויים מאוד משמעותיים בנפגעי הסמים מאלה שאנחנו מטפלים.

<עמרי פריש: אגב, אם תשאלו את משרד הרווחה, גם בקהילות הטיפוליות בהדרגה רואים שינויים, אבל אני מדבר על האוכלוסייה שלנו.

<עמרי פריש: אמרתי, לרוב צעירים, הרקע שאמרתי, מערכות תמיכה, ללא רקע, אבחון מתמשך, סמים חדשים, שתיכף אני אגיד על זה מילה, בעיקר הקנביס הרפואי.

<עמרי פריש: אני אקרא לו בקיצור רפואי, למרות שאתם יודעים שזה קנביס לשימוש לצרכים רפואיים, הוא לא רפואי בתפיסתו.

<עמרי פריש: סמי הפיצוציות וסמי ההזיות ועלייה דרמטית של אחוזי האבחנה הכפולה מכלל הנפגעים, אנשים במצבים פסיכוטיים, חרדות וכן הלאה.

<עמרי פריש: אי אפשר קצת בלי זה, קצת קצת.

<עמרי פריש: אגב, זה צילמתי בבית שלנו, כשמגיעה הגברת שמפעילה את הבית ואנחנו לא היינו שם שבעה חודשים, בשביל שתבינו איך נראים הקנביס בחוץ, זה לא האדמה שלנו, זה לא הגשם שלנו, זה לא האקלים שלנו.

<עמרי פריש: צומח אחלה, יפה וטוב.

<קריאה: זה בהודו.

<עמרי פריש: בהודו.

<עמרי פריש: זה שיחי קנביס למי שלא מזהה.

<עמרי פריש: התמונה לא די ברורה.

<עמרי פריש: תיכף אני אסביר.

<עמרי פריש: כשאתם רואים, 70%, 20%, 10%, זאת אומרת שאין מחקר מדויק, אני אומר ממה אנחנו פוגשים כאן, וזה חשוב להבין.

<עמרי פריש: מכלל משתמשי הקנביס בערך 70% יחוו חוויה טובה ומי שיגיד לכם שזה לא נכון לא מכיר את עולם משתמשי הקנביס.

<עמרי פריש: 70% מהם יחוו חוויה טובה, ידווחו על חוויה טובה, ימשיכו להשתמש, אחד יותר, אחד פחות.

<עמרי פריש: עוד 20% בערך, זה לא ישפיע עליהם בכלל.

<עמרי פריש: אז הם ינסו עוד פעם, עוד פעמיים, עוד שלוש ויפסיקו, וההערכה הכללית, שבערך 10%, וקשה נורא לדעת את המספר המדויק, ייפגעו.

<עמרי פריש: צריך לזכור שה-10% האלה היו לרוב ב-70% שם.

<עמרי פריש: אבל צריך להציג את הנתונים הנכונים.

<עמרי פריש: עוד פעם, כשאני אומר נכונים, אין לי מחקר לכן אני מציין את זה, שאני יכול לצטט מכאן ומכאן ומכאן, אבל צריך להבין שרוב משתמשי הקנביס לא ייפגעו ויהיה להם טוב מהשימוש.

<עמרי פריש: זה חלק מהותי מההבנה של המודל הטיפולי, בעיקר איך אנחנו מכינים אותם ליציאה מהכפר.

תמר זנדברג: למה אתה קורא השפעה רעה?

<עמרי פריש: חרדות, פסיכוזות, פגיעה בדרייב.

<עמרי פריש: תיכף אני אגיד.

תמר זנדברג: לפי הדיווח העצמי שלהם?

<עמרי פריש: רק דיווח עצמי, פנייה שלהם לטיפול.

תמר זנדברג: לצורך העניין, מי שבבית עכשיו, מהחבר'ה של כל אחד פה שאומר 'אני לא נוגע בזה, זה עושה לי חרדות, זה מכניס אותי לזה וזה', והוא יענה נניח על סקר, ישאלו אותו והוא יגיד 'זה עושה לי חרדות', הוא נכנס - - -

<עמרי פריש: אני לא שואל, אני יודע רק מאלה שפונים לטיפול.

<עמרי פריש: מי שיושב ומספר לחבר'ה שלו, אני לא יודע לענות על זה.

תמר זנדברג: כלומר מבין - - - אבל מה ה-100% פה?

<עמרי פריש: תנו לי להמשיך ואז אני חוזר לזה.

<עמרי פריש: אני רוצה להגיד משהו שצריך להבין אותו כשמנתחים.

<עמרי פריש: אני מתייחס לזה בפן הטיפולי, תיכף תבינו למה אני מתכוון.

<עמרי פריש: שינויים באיכות הקנביס, תיכף תראו את השינויים, שינוי הולך וגובר באקלים התרבותי.

<עמרי פריש: אני בכלל לא נכנס אם זה טוב, אם זה לא טוב, למה זה, מבחינתי זו עובדה שאני צריך לקחת אותה בחשבון בתהליך הטיפולי.

<עמרי פריש: יותר ויותר חברי כנסת צעירים נכנסים לכנסת, יותר ויותר אנחנו שומעים, קוראים בארצות הברית, קוראים בכל מיני דברים בעולם, קוראים באינטרנט, קוראים בעיתונים, אתה לא יכול להמשיך לשגר את המסרים מלפני 20 שנה ולחשוב שזה יחזיק מעמד, שבן אדם אחר כך ייצא לתל אביב, חיפה, מושב או קיבוץ.

<עמרי פריש: אני אסביר.

<עמרי פריש: למשל, מי שמכיר את 12 הצעדים יודע שיש דבר כזה מקומות, מצבים ואנשים.

<עמרי פריש: מישהו מלפני שבועיים שסיים פה התקבל ללימודים באוניברסיטת תל אביב.

<עמרי פריש: אם הייתי נצמד למקומות אז הייתי אומר לו 'תקשיב, יש מחקר של הרשות שאומר שבאוניברסיטת תל אביב 72% עשו סמים בשנה האחרונה.

<עמרי פריש: אתה לא יכול ללכת ללמוד באוניברסיטת תל אביב', אז הוא יגיד לי 'אז אני הולך לתל חי', אני אגיד לו 'סורי, בתל חי זה 76%'.

<עמרי פריש: אז מה בסוף?

<עמרי פריש: אני אבנה לו אוניברסיטה על הים רק בשבילו?

<עמרי פריש: אני לא יכול לחיות, טיפולית, אני מדבר בטיפולית, בסביבה כזאת.

<עמרי פריש: אני צריך להכין אותו לזה שהוא חוזר לסביבה מעשנת.

<עמרי פריש: זו המציאות, לשם אני צריך להפעיל אותו ולכוון אותו.

<עמרי פריש: אני חוזר עוד פעם, תזכרו את הרקע, אנחנו מדברים בעצם על המונח החדש של משתמש נורמטיבי מתפקד.

<עמרי פריש: אני לא יודע אם אני אעשה את זה בהרחבה, אני רק אגיד, אנחנו מזהים שיש דרגות שונות לגמרי של טיפול.

<עמרי פריש: אגב, אם תשאלו אותי איפה יש יותר נפגעים, בדרגה הזאת או זאת או זאת, אני לא אדע להגיד לכם.

<עמרי פריש: זה באמת.

<עמרי פריש: אני לא אכנס בהרחבה, כי היום אין לנו זמן, הראשון זה משתמש מזדמן שמה שמאפיין אותו שהוא לא מידרדר.

<עמרי פריש: וואלאק, הוא לא מתעסק, יש, מישהו הביא, בסדר, הוא קנה בטיול, זה לא מעניין אותו, לקח שאכטה, אני לא יודע מה, זה לא משנה לי ירוק, חום, מה שיש בשוק.

<עמרי פריש: זה בכלל לא משנה כרגע.

<עמרי פריש: יש את המשתמש האקראי שזה נקרא סופ"שים.

<עמרי פריש: אפילו אם הסופ"שים במונחים של הצעירים עוד מהצבא, זה משהו שיש לו מיתולוגיה, אבל גם אין עבודה, אין לימודים באוניברסיטה וכן הלאה וכן הלאה.

<עמרי פריש: אחר כך יש את הקבוע אבל הלא רציף, הוא מתחיל לעשן פעם פעמיים, אבל הוא צריך להתארגן, אי אפשר כל הזמן לשנורר על החבר'ה.

<עמרי פריש: בטיול האחרון, בגלל שישבתי לבד בהרבה כפרים, ניסיתי להתחקות אחרי תופעה, אתם יודעים, שיושבים החבר'ה ומישהו מחליט להוציא ולקסס, אז יש השאלה מי פותח.

<עמרי פריש: אתה רואה פתאום שכל פעם פותח מישהו אחר, אבל יש אחד שהוא לא פותח.

<עמרי פריש: אז שאלתי אותם, מה עושים פה בהודו, עם האווירה הזו שלאורך זמן יש מישהו שהוא לא פותח?

<עמרי פריש: כי אז הוא חי על חשבון אחרים והם שם סופרים כל רופי.

<עמרי פריש: אני לא אכנס עכשיו לכל מה שלמדתי שם, משתמשי - - -

<איריס יוגב: מה הייתה התשובה?

<עמרי פריש: שהם בסוף מעירים לו, אבל לא כשיושבים בקבוצה, כאילו לא להלבין את פניו.

<עמרי פריש: הם יתפסו אותו בצד בשקט, יגידו, 'תשמע אח שלי, זה לא, תפתח גם אתה'.

<עמרי פריש: משתמשי ערב נתפסים כמשתמשים מאוד מאוד אחראים בקרב המעשנים.

<עמרי פריש: משתמשי ערב זה אומר, אני גמרתי עבודה, אני גמרתי לימודים, אני גמרתי להשכיב את הילדים, זה כבר אנשים נשואים עם ילדים, אני יושב על המרפסת ומעשן ג'וינט.

<עמרי פריש: אין מישהו בעולם שיגיד לך שבבוקר עדיין יש השפעה.

<עמרי פריש: אפילו משרד הבריאות, שהוציא את הכללים ל - - - אמר שש שעות, כשהוא לקח את המקסימום האפשרי שעוד יכול להיות משהו.

<עמרי פריש: אז אם מישהו בעשר מעשן ג'וינט ובשמונה הוא יגיע לעבודה, אין מישהו שיגיד שעדיין הוא בסטלה, או שהוא לא שולט בעצמו, או אני לא יודע מה.

<עמרי פריש: אחר כך יש את כל היום ובסוף יש את כל יום כל היום, זה מה שבעגה שלנו אנחנו קוראים עספורניקים, אם אתם מכירים את ה - - -

מירב בן ארי: המשפט שלהם.

<עמרי פריש: תיכף אני אגיע לעספור ולאינטרנט קצת.

<עמרי פריש: אנחנו רואים חמש פגיעות אפשריות במשתמשי קנביס, ואני מדגיש, משתמשי קנביס בלבד.

<עמרי פריש: רבע ממטופלי כפר איזון מגיעים על פגיעת קנביס בלבד.

<עמרי פריש: אני לא בא להגיד לכם מה לעשות, תחליטו כל החלטה פוליטית שאתם רוצים, רק שימו את הדברים, תדעו - - - אני לא מתערב בפן הפוליטי.

תמר זנדברג: סליחה שאני מתערבת, עמרי, זה לא כנס נגד קנביס וגם לא בעד לגליזציה.

תמר זנדברג: זה ביקור כאן ללמוד על המקום.

מירב בן ארי: זה היה לנו מאוד בולט בסיור במלכישוע, אם את זוכרת.

מירב בן ארי: שכל - - -

<עמרי פריש: לא, אני הצהרתי מראש.

תמר זנדברג: לכן אין צורך להתקדם עם זה, כי אנחנו יודעים את כל הזמן, מכירות, כל כנס, כל פעם, כל דיון על לגליזציה.

תמר זנדברג: אנחנו בתוך עמנו חיות מכירות.

תמר זנדברג: באנו להכיר את המקום שלך, לא בעד או נגד - - -

<עמרי פריש: נקווה שפה לא יהיה דיון על לגליזציה.

תמר זנדברג: אתה נכנס לזה, אנחנו לא באנו לזה.

<קריאה: זו הצגה שלו היום.

תמר זנדברג: אני מודה לך, הצגה שלו, אבל עדיין זה ביקור של הוועדה ואני מבקשת להתמקד בנושא שלשמו באנו.

תמר זנדברג: לא באנו ללובי - - -

<עמרי פריש: חמש פגיעות שאנחנו מזהים כאן מקנביס.

<עמרי פריש: הפגיעה הראשונה זה חרדות ופרנויות.

<עמרי פריש: תדעו לכם שאם יש משהו טוב שקנביס יודע לעשות זה חרדות ופרנויות.

<עמרי פריש: להגיד שאו יש לו מראש, או שהוא מועד, זה לא אומר, ושוב פעם, תזכרו שכבר אמרתי שב-70%-80% לא יקרה כלום, אז בוודאי לא יקרה זה.

<עמרי פריש: שיהיה מאוד ברור מה שאני אומר.

<עמרי פריש: התמכרות איטית בשלבים, לא דומה להתמכרות להרואין, לא דומה להתמכרות לאוקסיקוטין, וגם לא דומה להתמכרות לקוקאין, בקריסטל, בהסנפות, או בעישונים, לא משנה, לא ניכנס כרגע, אבל יש תהליך של התמכרות.

<עמרי פריש: הפגיעה הנוספת זה פגיעה בדרייב, במוטיבציה.

<עמרי פריש: אנחנו רואים המון פגיעה בדרייב, במוטיבציה.

<עמרי פריש: זה דבר מאוד בולט.

<עמרי פריש: שוב פעם, זה לא יהיה על מי שיעשן ג'וינט אחד או שניים בשבוע בדרך כלל, שיהיה ברור.

<עמרי פריש: התקפים פסיכוטיים.

<עמרי פריש: בשפע אנחנו רואים כאן, צריך לקחת את זה בחשבון.

<עמרי פריש: וטריגר, וזה המעט, אני מקווה, להתפרצות של מחלת נפש.

<עמרי פריש: אגב, אני חייב להגיד שכיוון שאנחנו עורכים אינטייק גם עם ההורים, רוב האנשים שמגיעים לכאן, אין להם רקע מוקדם של מחלת נפש במשפחה.

<עמרי פריש: כשאתה פוגש מישהו שהאבא והדוד והסבא והסבתא, זה סיפור אחר לגמרי ברמה הגנטית, אנחנו לרוב נתקלים בזה.

<עמרי פריש: קצת, עוד פעם בלי להרחיב, ההשפעה הכי גדולה על שוק הקנביס בארץ הייתה הגדר בגבול מצרים.

<עמרי פריש: כל מי שעשה שם הרבה מילואים לפני הגדר, אני זוכר, תמיד הייתי שואל את הגשש הבדואי, '30 יום פה, אתם מזהים רק עקבות יציאה', מה עם עקבות כניסה?

<עמרי פריש: אף אחד לא נכנס?

<עמרי פריש: רק יוצאים כולם?

<עמרי פריש: כשאתה מבין את השבטים שם אתה מבין הכול, הגדר עצרה המון דברים, גם את הכנסת הירוק לארץ בצורה דרסטית.

<עמרי פריש: ואז מה שקרה, זה מאוד מעניין, בדיוק אז התחיל לעלות הסיפור של הגראס הרפואי.

<עמרי פריש: אתם צריכים להבין, הגראס הרפואי זה משהו בין 20% ל-30% ריכוז THC.

<עמרי פריש: אני הייתי בלא מעט חממות כאלה, הלכתי לדבר, ללמוד, לראות, להבין.

<עמרי פריש: מצד שני החבר'ה אמרו 'תקשיבו, אם יש חומר טוב בשוק למה אנחנו נעשן את הזבל שהחיזבאללה מעבירים', ואני לא יודע מי, אני לא אמון על ענייני אכיפה, 'בוא נגדל'.

<עמרי פריש: חבל לעשן חומר לא טוב.

<עמרי פריש: בעצם בהבנתנו, מה שאנחנו פוגשים, לאו דווקא כאן, גם בשיחות שאני עושה באוניברסיטאות ובטיולים שלי בהודו.

<עמרי פריש: עוד פעם, כשיש מספרים עגולים, תדעו שאין מחקר, זו הערכה שלנו, אחרת זה היה מופיע בדיוק כזה של מחקר.

<עמרי פריש: בדרך כלל 40% מעשנים רפואי, 40% - - - ועוד 10% מתעקשים להביא הנה כל מיני זנים, כל מי שמכיר את המערכת יודע, ו-10% מעשנים את מה שנשאר, את החומר הלא טוב.

<עמרי פריש: זה היום ככה פחות או יותר, זה שוק הירוק, אני לא מתכוון לחום כמובן, ככה נראה השוק היום.

<עמרי פריש: זאת אומרת שני הזנים האלה הם זנים עם ריכוז THC מאוד מאוד גבוה, ואז לכן הפגיעות שציינתי קודם.

<עמרי פריש: גם הרקע של הטלוויזיה.

<עמרי פריש: לא סתם קראנו להם עספורניקים.

<עמרי פריש: הסיפור הזה של עולם ורוד, אפשר לראות אולי דרך עיניים אדומות שמופיע ב - - - אי אפשר לעצור את זה.

<עמרי פריש: פעם עוד היו משדרים את זה ב-11 ירדו מזה.

<עמרי פריש: זה לא משמעותי, לשדר ב-11, אחר כך אני במחשב מוריד את זה ורואה את זה בחמש אחר הצהריים.

<עמרי פריש: אתם זוכרים את המוטו?

<עמרי פריש: הם יורדים לפשע, מתעסקים עם העולם האפור, עובדים שחור, מעשנים ירוק ובעיקר רואים ורוד.

<עמרי פריש: יש לזה משמעות, צריך להבין, זה משהו שכל הילדים וכל הנוער רואה ומתיישר.

<עמרי פריש: אנחנו לא עובדים בחלל ריק.

<עמרי פריש: לקחתי סתם, אני מניח שאתם מכירים את האתר הזה.

<עמרי פריש: אני משוטט בו די הרבה, לקרוא, ללמוד.

<עמרי פריש: אין דבר, תלחץ על כל מקום בארץ, יהיה כתוב לך כמה עולה נכון לעכשיו אל.

<עמרי פריש: אס.

<עמרי פריש: די וגראס וחשיש ואקסטה, וכל דבר שאתה רוצה.

<עמרי פריש: פה פתחתי, שתראו, למי שלא יודע איך לגדל, נגמר הסיפור הזה שרק המורה בבית הספר יודעת ואם היא לא אומרת לתלמידים או לצעירים הם לא יודעים.

<עמרי פריש: זה נגמר, זה עולם שהוא לא קיים יותר.

<עמרי פריש: אי אפשר להמשיך לשדר מסרים בהנחה שאנשים לא קוראים, לא לומדים ולא יודעים.

<עמרי פריש: זה עולם פתוח לחלוטין.

<עמרי פריש: אוניברסיטת מיסיסיפי בארצות הברית כל שנה דוגמת את כל מה שהמשטרה תופסת ובודקת את רמת ריכוז ה-THC באותה שנה.

<עמרי פריש: ממוצע THC של ארצות הברית.

<עמרי פריש: זה התחיל משנת 75' - - -

תמר זנדברג: עמרי, תחתור לסיום, בבקשה.

<עמרי פריש: זה הסיום.

<עמרי פריש: זה משפיע, אני רציתי, אמרתי שלא אגע בסוגיות הפוליטיות - - -

תמר זנדברג: מאה אחוז, אבל אנחנו יושבים פה למעלה משעה ומאזינים בקשב רב, אנחנו רוצים טיפה להתקדם בדיון.

<עמרי פריש: רק תראו את זה.

<עמרי פריש: רונית, תראי שהחבר'ה נכנסים.

מירב בן ארי: לא, אבל בוא נעשה דיון לפני שאתה מכניס אותם.

תמר זנדברג: כמה שאלות.

<עמרי פריש: שאלות או התדיינות?

תמר זנדברג: קודם כל תודה רבה.

תמר זנדברג: גם על הביקור, גם על האירוח ועל הסקירה המאוד מאוד מלומדת ומפורטת.

תמר זנדברג: לי יש כמה שאלות שעלו מהמצגת ואחר כך אם חברי הכנסת או הדוברים השונים רוצים להעיר, להגיד.

תמר זנדברג: קודם כל אני מבינה שכרגע - - -

<עמרי פריש: סליחה רגע, אתם רוצים אחר כך שאני אגיד להם להיכנס?

<עמרי פריש: איזה סדר שאתם תחליטו.

מירב בן ארי: הם כבר פה בחוץ?

<רונית בן אפרים: הם פה באזור כולם, בהיכון.

<קריאה: אולי עדיף לשמוע אותם.

<עמרי פריש: יש לנו ביקור של ועדת הכנסת עם אורחים נוספים, שלושה חברי כנסת, תמר זנדברג, יושבת ראש הוועדה,

תמר זנדברג: חברת הכנסת מירב בן ארי וחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף ויש איתנו מוזמנים ממשרדי ממשלה וגורמים שעובדים איתנו בנושא הזה.

תמר זנדברג: עמרי הוא מתארח קבוע אצלנו בוועדה בכנסת וממש מתחילת הקדנציה הבטחנו לו שאחד הדברים הראשונים שנעשה, שנבוא לבקר אצלכם.

תמר זנדברג: אז הנה אנחנו פה, תודה שבאתם, ואם תוכלו להציג את עצמכם ולספר קצת על עצמכם, מאיפה אתם, איך הגעתם לפה.

<עמרי פריש: זה לא פורום טיפולי, אתם תחליטו לאיזה נושאים מתאים לכם, תעשו איך שאתם רוצים, מה שאתם רוצים.

<עמרי פריש: מה שבא לכם, רק קצר, כי בסוף הם צריכים ללכת.

<עמרי פריש: מי מתנדב להיות הראשון?

<י' – מטופל: שלום, קוראים לי י'.

<י' – מטופל: אני גר פה בסביבה, ההורים שלי ביחד, יש לי משפחה, שני אחים.

<י' – מטופל: יש לי בגרות מלאה ועשיתי שלוש שנים צבא במודיעין שדה.

<י' – מטופל: אני בן 23.

<י' – מטופל: אחרי הצבא התחלתי להשתמש בסמים קלים, במריחואנה בעיקר.

<י' – מטופל: מה זה בעיקר?

<י' – מטופל: מריחואנה וזהו.

<י' – מטופל: באמת שלא נגעתי בשום דבר אחר.

<י' – מטופל: יש לי עד היום קבוצת חברים מאוד קרובה, שזה מה שעשיתי בתקופה אחרי הצבא, פשוט ישבתי איתם ועישנו להנאתנו.

<י' – מטופל: זו הייתה מין תקופה חסרת בעיות כזאת.

<י' – מטופל: אחרי משהו כמו שנה וחצי-שנתיים של שימוש טסתי לחו"ל, לעשות את הטיול הגדול של אחרי הצבא.

<י' – מטופל: נסעתי למרכז אמריקה.

<י' – מטופל: מהארץ שזה היה שימוש כזה יומיומי, של פעם ביום, של פעם בערב, רק אחרי העבודה ופה ושם, בטיול זה פשוט נהיה כל יום וכל היום.

<י' – מטופל: וגם שם ניסיתי סמים אחרים ב-MBMA ואל.

<י' – מטופל: אס.

<י' – מטופל: די.

<י' – מטופל: אחרי משהו כמו שלושה או ארבעה חודשים של שימוש אינטנסיבי של מריחואנה ואחרי שלקחתי אל.

<י' – מטופל: אס.

<י' – מטופל: די פעם אחת, ש - - - עברתי פסיכוזה.

<י' – מטופל: זה היה תחושה, זה היה פשוט נוראי, אין לי מילים אחרות לתאר את זה.

<י' – מטופל: התחושה הזאת שאתה משדר על גל שאף אחד לא קולט, זה משהו שאני בחיים לא ארצה לחזור אליו.

<י' – מטופל: זה מין חוסר אונים כזה שאין מה לעשות.

<י' – מטופל: פשוט ממש להיות משותק, להיות תלוש.

<י' – מטופל: צריך להביא את חיליק לחלץ אותך, שההורים צריכים לשלם עליך, שאתה אחרי זה צריך לשאת את הנטל הזה.

<י' – מטופל: זה גם ממש שבר אותי.

<י' – מטופל: אני ממש מרגיש שהרבה תחומים בחיים שלי, שהתקדמתי, שעבדתי בהם, שעשיתי, שהתפתחתי, כל מיני מקומות, אם זה ביטחון עצמי, אם זה סתם שמחת חיים, פשוט להיות מבסוט רוב הזמן, זה פשוט ריסק לי את כל ההתקדמות הזאת והחזיר אותי כמה וכמה שלבים אחורה.

<י' – מטופל: עכשיו הגעתי לפה.

<י' – מטופל: למזלי באמת הגעתי לפה והתחלתי לעבוד על זה ולהשתפר ולהתקדם ולאט לאט אני מתחיל לקבל את י' בחזרה.

<י' – מטופל: זה לא פשוט.

<י' – מטופל: אני הגעתי לפה לפני - - -

תמר זנדברג: לפני כמה זמן?

<י' – מטופל: שלושה וחצי חודשים.

תמר זנדברג: איך הגעת?

<י' – מטופל: ממש אחרי שהייתי בחו"ל, אחרי שחילצו אותי, הייתי שלושה ימים בבית והגעתי לפה.

<י' – מטופל: הייתי פה במצב מאני לחלוטין, לא הפסקתי לדבר, לא הפסקתי לזוז, כל דבר היה לי סימנים, הכוס הזאת, כמה כפיות שם, בטח קורה משהו עם המספר הזה, גם הפקק של הסוכרזית קצת פתוח ו - - - כל דבר.

תמר זנדברג: איך שמעת על המקום?

<י' – מטופל: אני לא שמעתי עליו, זה חיליק המליץ להורים שלי להביא אותי לפה.

<עמרי פריש: חיליק מגנוס.

<י' – מטופל: חיליק מגנוס, יש עוד חיליק?

<עמרי פריש: בהודו יש חולצות וסטיקרים 'חיליק, לא תתפוס אותי'.

<איריס נהרי: מה עוזר לך כאן?

<איריס נהרי: למה אתה מתחבר כאן במקום הזה?

<י' – מטופל: קודם כל, חוץ מזה שיש פה המון סוגים של טיפולים, כל מיני טיפולים מסוגים שונים, יש פה כל כך הרבה דברים שהם מין משענת מכל הלב.

<י' – מטופל: יש פה משפטים במועדון, כל אחד זקוק למקום שבו הוא יכול לצאת מדעתו בשלווה.

<י' – מטופל: זה ממש המקום הזה.

<י' – מטופל: חוץ מהשעמום יש פה פתרון לכל דבר.

<י' – מטופל: יש פה את החברים שנמצאים איתך 24 שעות, יש פה את המדריכים שנמצאים איתך 24 שעות.

<י' – מטופל: גם כשאנחנו יוצאים הביתה המדריכים עדיין זמינים בטלפון.

<י' – מטופל: יש פה פגישות עם פסיכולוג אישי פעמיים בשבוע, פגישות עם פסיכיאטר, מי שצריכים לראות אותו, טיפול באמנות, יש פה טיפולים בתנועה, יוגה.

<י' – מטופל: יש פה טיפול של קבוצה.

<י' – מטופל: כל הקבוצה, כל הבית נפגש ביחד ופשוט מדברים על מה שעולה.

<י' – מטופל: מותר לנו לשבת בשתיקה כמה דקות.

<ארז רבן: מישהו דיבר איתך לפני הנסיעה על הסכנות בשימוש?

<י' – מטופל: כן, כל הזמן ידעתי, אבל אני הייתי סקרן, רציתי לדעת, רציתי לגלות, רציתי לראות.

<י' – מטופל: נחשפים לזה מספיק, אני מאמין, אבל אף פעם לא באמת עבר אליי הממשיות שבזה, כמה שזה אמיתי, כמה שאתה באמת יכול, כמה שזה מסוכן, 'לי זה לא יקרה'.

עבדאללה אבו מערוף: דיברו איתך לפני השחרור, כמה חודשים, שבוע, שבועיים, חודש או אחרי?

עבדאללה אבו מערוף: דיברו איתך לפני השחרור, או שבוע, חודש לפני?

<ארז רבן: בצבא מתי דיברו איתך?

<ארז רבן: ההורים שלך הסבירו?

<י' – מטופל: בצבא, בבית הספר, ההורים, אבל אחרי כמה זמן של שימוש, שנה, שנה וחצי, שנתיים של שימוש במריחואנה ושום דבר לא קורה ויוצא מזה רק טוב, אני חושב כאילו מה אכפת לי, אני עושה את זה, אני עושה את זה - - -

מירב בן ארי: גם אם היו מדברים איתו לפני כן, מה זה משנה, הוא עישן לפני כן.

מירב בן ארי: הוא טס לתקופה ארוכה, זה לא נראה לי רלוונטי - - -

<ארז רבן: זה בעיה בהיבטים של מניעה ובהיבטים של - - -

מירב בן ארי: איפה אתה מבלה כשאתה יוצא הביתה?

<י' – מטופל: קודם כל החברים שלי מכבדים אותי ולא מעשנים לידי ולא משהו כזה.

<י' – מטופל: אני לא כל כך נתקל בזה.

תמר זנדברג: אתה יוצא כל שבוע?

תמר זנדברג: כל שבת?

<י' – מטופל: כן.

תמר זנדברג: ואיך אתה מתכונן, כשתסיים פה, אני מבינה שאתה לקראת סיום.

<י' – מטופל: כן.

<י' – מטופל: אני ספציפית, התמזל מזלי ויש לי פה שני חברים מהכפר שאני הולך לשכור איתם דירה ביחד, הם נמצאים פה.

<י' – מטופל: יש לי עבודה, אני הולך לעבוד עם אחי, יש לי חבר של אבא, שיש לו עבודה בנגרות פלסטיק ואני חושב שזה יסתדר.

<י' – מטופל: אז אני ממש מסודר.

תמר זנדברג: אתה מחכה לזה?

<י' – מטופל: כן ולא.

<י' – מטופל: מאוד נעים פה בכפר, מאוד נוח, מצד שני זה גם לא פשוט כל הזמן לעבוד על עצמך, אתה צריך להסתכל פנימה, לראות מה השינויים, עניינים.

<י' – מטופל: אבל זה גם מה שכל כך ייחודי פה, זה מה שכל כך יפה פה.

<י' – מטופל: אני לא הייתי בשום מקום אחר, לא הייתי באשפוז, תודה לאל, לא הגעתי לשום מסגרת אחרת, אבל אני ממש מאמין שזו המסגרת הכי - - - ממה ששמעתי מאנשים אחרים לפחות, שהיו באשפוזים, שהיו במחלקות סגורות, פתוחות, שלוותה וכל אלה, אז זה ממש מתנה.

מירב בן ארי: מה הטיפול, אחרי שהוא יוצא הביתה, איזה מסגרת טיפולית מלווה את י'?

<עמרי פריש: אנחנו מציעים להם שלושה חודשים להגיע הנה לפחות פעם בשבוע לטיפול המשך.

<עמרי פריש: מי שמעבר לשלושה חודשים, אז כבר צריך למצוא לו המשך באזור שאליו הוא הלך.

<עמרי פריש: אי אפשר למשוך את הקשר איתנו.

<עמרי פריש: כמו שהוא אמר, היציאה מכאן היא לא פשוטה.

מירב בן ארי: כן, לגמרי, זה מין בועה פה.

<עמרי פריש: היציאה מפה היא מדורגת.

<עמרי פריש: אגב, גם בחודש האחרון צריך להתחיל לחפש דירה, עבודה, לימודים, הוא צריך לצאת, לחזור, לבוא.

תמר זנדברג: מה החלוקה פחות או יותר, גם בגילאים, בין הגילאים שציינת, הטווח, ובין נשים וגברים?

<עמרי פריש: בדרך כלל נשים פה זה 20%, השנה זה מעל 30%.

<עמרי פריש: אין לי שום הסבר מניח את הדעת.

<עמרי פריש: אני יודע שזה גם בכמה מקומות אחרים שקראתי, אין לי שום הסבר מניח את הדעת מה קרה בשנה האחרונה שיש עלייה של פי 1.5 בנשים.

תמר זנדברג: ולמה לא מראש השיעור של הנשים נמוך?

מירב בן ארי: זה גם בבית הספר את רואה מעשנים.

<עמרי פריש: - - - יותר חזקות.

<עמרי פריש: המחקר יודע להגיד שנשים יודעות יותר לפנות לעזרה ולטיפול מאשר גברים, אז אתה לא יכול להניח שאולי יש עוד 1,000 שלא פנו לעזרה.

<עמרי פריש: אתה מניח בדיוק הפוך.

<קריאה: יכול להיות שהיא מגיעה לעזרה מוקדמת יותר.

<עמרי פריש: כן השירות הצבאי, לא השירות הצבאי.

<עמרי פריש: יש איזה שהוא חוזק - - -

<איתן גורני: נשים פחות מגיעות, נשים מגיעות במצב הרבה יותר קשה, נשים לא תמיד מסתדרות כמו גברים ולכן הקמנו את ה - - -

<עמרי פריש: לא, רק לומר, נשים שמגיעות לכאן, זה לא מהרחוב והדברים האלה.

<עמרי פריש: זה פרויקטים נפלאים שקיימים בארץ, זה לא שייך.

תמר זנדברג: לא, אני שואלת פה.

<עמרי פריש: ר', את רוצה שמ' קודם?

<עמרי פריש: תנשמי.

<עמרי פריש: מ', זה בסדר?

<מ' – מטופלת: עמרי, אמרתי לך, אני לא נשארת פה אם אתה לא מגייס עוד בנות.

<מ' – מטופלת: זו הייתה ממש בעיה בשבילי.

תמר זנדברג: ספרי לנו רגע על עצמך.

<עמרי פריש: רק שם פרטי, אמרתי קודם.

<עמרי פריש: חברי הוועדה, תמר תציג את כולם, אבל - - - זה רק יהיה שם פרטי והם הבטיחו שתופיע רק האות הראשונה שלכם בפרוטוקולים.

<מ' – מטופלת: אז אני מ'.

<מ' – מטופלת: הגעתי לפה, אני כבר שמונה חודשים אחרי הכפר.

<מ' – מטופלת: הייתי פה חמישה חודשים, אני עדיין בטיפולי המשך, מגיעה לפה לקבוצת בוגרים, כמעט חצי שנה הייתי מגיעה לפגוש גם את הפסיכולוגית, הייתי מגיעה לפה לביקורים וסופי שבוע, זה ממש היה החזקה.

<מ' – מטופלת: הגעתי לפה אחרי פסיכוזה, אשפוז בשלוותה ושימוש רק של מריחואנה, בתיכון כמה שנים ולפני האשפוז בערך שנתיים בטיול בג'מייקה.

<מ' – מטופלת: אני יכולה להגיד בלי שום ספק שהשימוש במריחואנה בשבילי הוא היה בתקופות הכי קשות בחיים.

<מ' – מטופלת: אני מגיעה מקיבוץ, המשפחה הדפוקה של הקיבוץ, אני תחלואה כפולה, גם מכורה וגם מחלת נפש.

<מ' – מטופלת: יש לכם בדצמבר איזה משהו על תחלואה כפולה, אז אני תחלואה כפולה.

תמר זנדברג: בת כמה את?

<מ' – מטופלת: אני בת 28.

<מ' – מטופלת: גדלתי במשפחה די מפורקת, כמו שאמרתי, אמא ביפולרית וגם אני אובחנתי אחר כך.

<מ' – מטופלת: עברתי לצערי אונס בילדותי על ידי נערים מהקיבוץ וכשהייתי בתיכון ז דברים בנפש בלי מודעות התחילו לצוף, שם גם הגיע השימוש במריחונה, המון המון אלכוהול ואז זה שכך.

<מ' – מטופלת: אחר כך פגשתי והתחתנתי עם בעלי לשעבר, בן זוג שלי לשעבר, שהוא החבר הכי טוב של הנערים שפגעו בי, הוא גם מהקיבוץ, וכל זה הביא לחוסר יכולת להתמודד עם הכאב בפנים, חוסר יכולת להתמודד עם המציאות.

<מ' – מטופלת: קיבוצים הם לא הכי מפרגנים, אז כאילו הכול מתחת לשטיח ו'את משוגעת' ואת מה שזה לא יהיה.

<מ' – מטופלת: כשאמרתי לחברים שלי שאני באה לפה לפגוש אתכם, אז הם אמרו לי 'אבל את לא עשית רעל, את לא עשית AMD, אסיד, קוק וכל הדברים האלה', כאילו 'רק עישנת'.

<מ' – מטופלת: וחשוב לי להגיד שיש פה גם חבר'ה מהכפר שהם מעוניינים להעביר לכם את המסר, שגם אפשר להתפרק מירוק וגם - - - כשזה שימוש, זה לא משנה במה אתה משתמש, זה לא משנה אם אתה שותה או אם אתה בבמריחואנה או כל דבר אחר, העיקר הוא השימוש.

<מ' – מטופלת: לפני שבוע סיימתי את המבחן האחרון שלי בתואר הראשון, אחרי חמש שנים.

<מ' – מטופלת: אחת המטרות בכפר זה היה שאנחנו הולכים לעשות את זה והדיקנית ב - - - ומנהלי המחלקות עזרו ממש.

<מ' – מטופלת: אז סיימתי.

תמר זנדברג: במה התואר?

<מ' – מטופלת: בחינוך, מורה ל - - - אני חושבת על תואר שני, אני עובדת בגן, גרה בדירת המשך של הכפר עם עוד שותפה ויש עוד דירה בתל אביב של חבר'ה מהכפר, NA כשצריך.

<טלי טסלר: איך הגעת לכאן?

<מ' – מטופלת: הייתי מאושפזת בשלוותה, שלושה שבועות פסיכוטית ואז עוד שבועיים לחפש מקום, כי לא יכולתי לחזור לקיבוץ.

<מ' – מטופלת: יש כל מיני מקומות בארץ, כל אחד עם גישה אחרת, והגעתי לפה לאינטייק ואמרתי שאני לא מכורה ולא פלופה אז אין לי מה לעשות פה.

<מ' – מטופלת: ניסיתי להשתקם לבד וראיתי שזה לא הולך, הגעתי לפה בהתמסרות מלאה.

<מ' – מטופלת: האמת שהגעתי לפה כי כבר לא הכרתי את החבר'ה מהקיבוץ, לא היה לי עם מי להתארגן ולא חשבתי שאני יכולה לחיות בלי משהו שיקהה את הכאב והגעתי לפה.

<מ' – מטופלת: אמרתי להם, אם אני לא פה, אני מתה.

<מ' – מטופלת: באמת באמת.

<מ' – מטופלת: הגעתי, די התחננתי על חיי ולמזלי הם הסכימו.

<מ' – מטופלת: זהו, ופה באמת, לא יודעת איך להסביר מה זה להרגיש שאפשר פעם ראשונה להתפרק ובאמת לדעת שיש פה מישהו שהוא שם, עם ידיים פתוחות, או עשר ידיים, והם החזיקו.

<מ' – מטופלת: היו פה פעמים שאני ידעתי שיש לי כל כך הרבה הרס עצמי שאני צריכה לפרוק אותו איכשהו, על מישהו, עם מישהו, על הים, על אלוהים.

<מ' – מטופלת: כאילו שיחות מאוד יצריות על הקיום שלי ומה אני עושה פה ומה זה כל הרעל הזה שהיה לי בחיים ולעבד ולהבין.

<מ' – מטופלת: היו פעמים שהתפרקתי פיזית, ממש, לא יכולתי להחזיק את עצמי.

<מ' – מטופלת: ולא מוותרים פה, ויושבים איתי, רק להיום, 12 צעדים.

<מ' – מטופלת: זה מאוד קשה להגיד שאתה מכור, כאילו מה?

<מ' – מטופלת: כולם מעשנים, מה סך הכול עישנתי?

<מ' – מטופלת: שלוש שנים בתיכון, שנתיים בבגרות שלי, כאילו כולם עושים את זה, כולם שותים.

<מ' – מטופלת: לא עשיתי רע, לא הלכתי למסיבות כאלה ולא - - - וההבנה שזה יכול להיות צמח נורא יפה ומריח נורא טוב, אבל כשאתה משתמש אז זה הרסני.

מירב בן ארי: איפה אמרת שאת גרה היום?

<מ' – מטופלת: בתל אביב.

מירב בן ארי: ולא קשה לך?

מירב בן ארי: שיש את זה, שזה זמין?

מירב בן ארי: איך את מתמודדת עכשיו עם החיים מחוץ למקום?

<מ' – מטופלת: בחצי שנה לשנה גרתי פה קרוב, בפרדס חנה - - -

מירב בן ארי: - - - בפרדס חנה.

מירב בן ארי: אז זה לא כזה דוגמה טובה, אבל בסדר.

<עמרי פריש: אבל פרדס חנה קרוב יותר.

<עמרי פריש: את מתכוונת, הסביבה המשתמשת בסמים.

מירב בן ארי: כן, איך מתמודדים.

מירב בן ארי: זה מה שהכי מעניין אותי, שאלתי גם את י'.

<מ' – מטופלת: זה הכול מבפנים.

עבדאללה אבו מערוף: איך את מעריכה את עצמך?

עבדאללה אבו מערוף: יש לך חסינות?

עבדאללה אבו מערוף: בינך לבין עצמך, כשאת לבד בחיים בשטח, כאילו שיהיה לך מצב כזה שנקלעת למצב שיכול להיות, חס וחלילה, שתהיה אפשרות, יש לך חסינות נפשית פנימית שאת יכולה להתמודד עם זה?

<מ' – מטופלת: כשזה היה לי עד היום, כן.

<מ' – מטופלת: המנגנון שאני המצאתי לעצמי זה פשוט, יכול להיות שזה יישמע מתנשא, אבל פשוט לרחם על מי ש - - - גם אם זה חברים שלי וגם אם זה המשפחה שלי והאחים שלי שגם כאילו מעשנים, שותים, אני כבר בשפה של השימוש.

<מ' – מטופלת: אני לא יכולה ללכת אחורה בשפה שלי, מבחינתי לשתות בירה בפאב זה לשבור את הקרח.

<מ' – מטופלת: אוקיי, אני יכולה לשבור את הקרח בלי בירה.

<מ' – מטופלת: לעשות ג'אנק בסוף היום זה כי אתה לא יכול להתמודד כנראה, או עם היום שלך, או עם כמה שעות לבד בבית או לא יודעת מה.

<מ' – מטופלת: אז אני מבחינתי, המנגנון שלי כרגע שומר עליי זה שאני מרחמת על מי שאני רואה ואני אומרת לעצמי 'אני יודעת למה הוא בורח, למה הוא משתמש' ואומרת לעצמי שלי זה לא עושה טוב.

<מ' – מטופלת: אני יודעת מה זה פרנויה, לא בא לי להיות בסרט הזה שוב, לא רוצה לשבת ולהזיע ורק לחכות שהסטלה תעבור.

<מ' – מטופלת: אם זה עושה להם טוב, ואני מניחה שזה לא - - - הלכתי לאירועים, הלכתי לכל מיני אירועים גם בעיר ואני רואה, מצעד הגאווה, כנראה זה משהו שמאוד מאוד קשה להכיל בלב, כי כולם שם בסרט אחר, לוקחים סמים מאוד קשים, שותים המון המון אלכוהול וכאילו מבחינתי היום כשאני רואה מישהו שהוא משתמש זה כי קשה לו להתמודד.

<מ' – מטופלת: אני כבר נקייה קצת יותר משנה ואני רואה את התוצאות של ניקיון, של צלילות.

<עמרי פריש: אגב, חלק מההכנה זה לתאר להם את העולם האמיתי בחוץ ולא משהו דמיוני שלא קיים.

<עמרי פריש: להכין אותם, מה שתיארתי קודם.

<עמרי פריש: זאת המציאות, צריך להתכונן.

<איריס נהרי: את הולכת לטיפול ביחידה?

<איריס נהרי: או שאת מגיעה רק לפה?

<מ' – מטופלת: כשיצאתי מפה, כמו שאמרתי, המשכתי פעמיים בשבוע עם הפסיכולוגית שלי מפה, המשכתי בטיפול משפחתי, שזה גם מאוד מאוד קריטי ויצר איזון, ההבנה שאת לא לבד, את לא המצאת את הבעיות שלך, המשפחה היא ממש שותפה למאבק.

<מ' – מטופלת: אז המשכתי פסיכולוגית, המשכתי טיפול משפחתי, המשכתי קבוצת בוגרים, שזה גם מציל נפשות.

<מ' – מטופלת: הייתי מגיעה לפה להחזקה, רק לדבר ולהיות עם החברים.

<מ' – מטופלת: היום אני בקבוצת בוגרים פעם בשבוע.

<מ' – מטופלת: כשמדברים המון על סמים ועל - - - ועל רצון כל הזמן לשתות, לעשן, לברוח, כי זה מה שקורה בחוץ.

<מ' – מטופלת: ואני הולכת ל-NA בתל אביב, או כשחבר נופל ואנחנו איתו, או כשאני מרגישה שיש לי קצת קושי ואני צריכה את השייכות עם ה-NA.

<מ' – מטופלת: אבל זה תהליך שהוא קורה לי מבפנים להבין למה יש מיליוני אנשים בעולם שלא משתמשים והמנטרה הזאת שכל הזמן אומרים במערב, או לפחות פה, 'אבל כולם עושים את זה', זה לא נכון.

<מ' – מטופלת: אולי כל מי שאתה מכיר בעולם שאתה חי בו, בחברה שבה אתה חי, כולם כואבים אז בורחים ומשתמשים, אבל יש מיליונים שלא משתמשים בעולם הזה.

<מ' – מטופלת: זה לא פייר להגיד 'כולם'.

<מ' – מטופלת: אז ברגע שיש את ההבנה הזו בפנים כאילו למה אנחנו משתמשים - - -

תמר זנדברג: תודה.

<עמרי פריש: איזה אומץ, כל הכבוד, בחיי.

<עמרי פריש: לא ידעתי מה תבחרי לספר או לא.

<עמרי פריש: אז אני חושב שאת ילדה אמיצה.

<עמרי פריש: ר', מה מתאים לך, תספרי חופשי.

<ר' – מטופלת: שלום לכולם.

<ר' – מטופלת: אני מתרגשת, לא רגילה לכל כך הרבה אנשים, זה קצת קשה.

<ר' – מטופלת: אני ר', אני בת 24, אני גדלתי ב - - - הייתי בצופים כל חיי, הייתי מדריכה, הייתי בצבא, הייתי מפקדת בצבא והייתי בסביבה טובה, כאילו לא מחוברת יותר מדי לסמים.

<ר' – מטופלת: באיזה שהוא שלב כן נפתחתי לזה, התחלתי לראות שיש מסביבי אנשים שמעשנים, שמשתמשים.

<ר' – מטופלת: אני הייתי מאוד נגד זה, לא אוהבת את זה, לא רוצה את זה, לא מתחברת לזה ולא מנסה.

<ר' – מטופלת: ואז ממש, חודש לפני שטסתי לטיול אז קצת כאילו העזתי, פעם אחת כן השתמשתי וכן התנסיתי, פעם אחת בסם שהוא יותר חזק, ויכול להיות שזה גם השפיע עליי לטווח ארוך, הדבר הזה וטסתי למזרח לבד.

<ר' – מטופלת: פגשתי כל מיני אנשים, כל מיני סדנאות, מאוד התעניינתי במסע רוחני, הרבה יוגה, מדיטציה.

<ר' – מטופלת: הגעתי לנפאל, הגעתי יומיים לפני שהייתה רעידת אדמה.

<ר' – מטופלת: הייתה רעידת מאוד חזקה, 7.9, נראה לי, אני הייתי ממש, כאילו לא הבנתי מה קורה סביבי.

<ר' – מטופלת: באותה סיטואציה הייתי לבד, באמצע הרחוב, וממש כאילו הכול זז, הכול התנדנד.

<ר' – מטופלת: ראיתי כמה חברים שנפגעו, עשיתי כל מיני, הסתובבתי בבתי חולים וקצת ניסיתי להרגיע את המשפחה, להגיד להם שהכול בסדר והתרחקתי קצת מהאזור שם.

<ר' – מטופלת: כל הזמן, אחרי רעידת האדמה, היו כל הזמן אפטר שוקים וזה המשיך וכל הזמן היה מין פחד כזה שכאילו זה קורה עוד פעם וזה.

<ר' – מטופלת: לי בפנים היה איזה שהוא רעד פנימי שהרגשתי אותו וכשהתרחקתי הלכתי לאזור שממש לא מורגש שם, לא כלום, הכול מסיבות והופעות ועניינים והרבה מאוד סמים ושם התחברתי לאיזה חבורה שמשתמשת, שמעשנת כל הזמן והתחלתי גם לעשן, בערך אחד ליום זה היה, וזה מאוד הפיל אותי ולא הבנתי מה קורה לי ומה אני עושה, ולמה אני כאילו.

<ר' – מטופלת: פחדתי, פתאום אחרי כאילו, כמעט עשרה חודשים שאני מטיילת, פתאום להרגיש שאני נתקעת באיזה שהוא מקום, שהסמים הם כזה דבר די משמעותי.

<ר' – מטופלת: ניסיתי לברוח משם, ללכת לכל מיני מקומות אחרים.

<ר' – מטופלת: גם היה לי שימוש בפטריות שם, כאילו יותר מסמים אחרים.

<ר' – מטופלת: כאילו השתמשתי והרגשתי שזה סבבה, כאילו אני קמה בבוקר וזה עובר, זה לא משפיע עליי.

<ר' – מטופלת: ואז החלטתי ללכת סדנת ויפאסאנה, סדנת שתיקה ומדיטציה של עשרה ימים, הלכתי לשם לבד.

<ר' – מטופלת: קיבלתי הרבה מאוד המלצות, גם מהמשפחה וגם מחברים בטיול, ועם הסדנה הזאת זה היה ממש אינטנסיבי בטירוף, לא חשבתי שזה יהיה ככה.

<ר' – מטופלת: זה היה לי מאוד מאוד קשה, כי בימים הראשונים הרגשתי שאני בכלל באיזה שהוא - - - ולאט לאט נכנסתי לזה.

<ר' – מטופלת: זה דבר שהוא הרבה מאוד חוויות שקשה לי להסביר, שהנשמה יוצאת החוצה והדברים כאילו מאוד - - - הייתי מחוברת לתודעה ברמה מאוד מאוד גבוהה ואז התחלתי מין לשחק עם זה, כאילו הרגשתי שיש לי כל מיני יכולות ודברים כאלה ועשיתי מדיטציה שהיא מאוד מאוד ארוכה, לאורך כל הלילה, ושם הרגשתי שפתאום היה איזה אור נורא חזק שראיתי ושם הרגשתי שדברים התחילו להשתנות לי בראש והרבה מאוד פחדים נכנסו לי והרבה מאוד בלבול והרגשה שאני לא יודעת מה אני אמצא איפה ואני לא ממש מצליחה לתקשר ולהסביר את מה שקרה ומה שקורה.

<ר' – מטופלת: זה היה ביום האחרון של הוויפאסאנה, כשכבר - - - החלטתי לא להיכנס למדיטציה האחרונה, התחברתי לאיזה מישהי ויצאנו מהוויפאסאנה ואז התחילו לי כל מיני סרטים, אני חושבת ששם התחילה לי הפסיכוזה באיזה שהוא מקום, כי באו לי מחשבות שאני אלוהים ואני רוצה למות ודברים מאוד כזה - - - הרבה מאוד תקשורים, התחלתי לתקשר עם אוכל, עם חיות וצמחים וכל מיני דברים כאלה.

<ר' – מטופלת: אחרי הוויפאסאנה לא השתמשתי בכלל, פשוט התחלתי לשוטט ברחובות של נפאל, לעבור מגסט האוס לגסט האוז.

<ר' – מטופלת: לא ישנתי שבוע, זה התחיל מזה שלא ישנתי במדיטציה ושם זה המשיך והייתי מאוד בחרדות, היו לי הרבה מאוד סרטים שראיתי בראש, שעברו לי, על מוות והמשפחה שלי.

<ר' – מטופלת: הדבר היחידי שנראה לי שתקשרתי עם המשפחה, שלחתי להם הודעה שאני לא ישנה וקרה לי משהו בוויפאסאנה, לא היה לי סוללה, לא היה לי ממש טלפון.

<ר' – מטופלת: באיזה שהוא שלב פשוט עזבתי את כל הדברים שלי באמצע הלילה והתחלתי לשוטט ולהסתובב, איזה בחור לקח אותי לפה והתחלנו ללכת ברחובות ופשוט שם באיזה שהוא שלב התחיל - - - נמחק לי הזיכרון.

<ר' – מטופלת: אני לא יודעת מה קרה לי ומה עברתי.

<ר' – מטופלת: יש לי המון המון סרטים שהם כמו סוג כזה של חלומות, שאני יודעת שזה לא קרה במציאות כי עם הזמן, כשאמרו לי אחר כך כמה זמן כל הסיפור הזה ארך, שזה היה משהו כמו ארבעה ימים, לי בראש זה היה כאילו עברו חודשיים בכל המסעות והמקומות שהגעתי אליהם.

<ר' – מטופלת: בסוף משטרת ההגירה תפסה אותי כנראה, הייתי בלי דרכון ובלי ויזה והם שמו אותי במעצר בנפאל ואז משרד החוץ התקשר להורים שלי ו - - -

<עמרי פריש: זה אחרי שעתיים ראיון של הקונסול להבין איך קוראים לך ושאת מישראל ומי את ומה את.

<ר' – מטופלת: כן, אני זוכרת ממש חלקים עמומים, כאילו שאני - - - אוכל, הם ניסו לקחת אותי משם.

<ר' – מטופלת: חזרתי ל - - - כל מיני כזה.

<ר' – מטופלת: ממש כאילו נמחק לי הזיכרון.

<ר' – מטופלת: אני לא זוכרת כלום מהטיסה, רק שהתעוררתי על הרצפה בבית של אמא שלי.

<עמרי פריש: זה הצוות של חיליק מגנוס שעשה את זה.

<ר' – מטופלת: כן, היו שני מחלצים.

<ר' – מטופלת: אני התעוררתי בבית והכול - - - אני לא ממש זוכרת מה עברתי בבית, אני זוכרת תנודות מפה לשם, אני מנסה כל הזמן לברוח לטבע, אני לא מצליחה להבין מה קורה לי.

<ר' – מטופלת: באיזה שהוא שלב הייתי כזה ב'אני רוצה ללכת לכפר איזון'.

<ר' – מטופלת: לא ידעתי מה זה כפר איזון, חשבתי שזה סוג של אשפוז.

<ר' – מטופלת: באתי לפה לאינטייק ונפגשתי עם פסיכיאטר וסיפרתי לו המון על החיים שלי, שאני לא ידעתי את זה, כאילו אני ראיתי תמונות שלי אחר כך פה והייתי כאילו בהלם כזה, שאני לא יודעת, אני לא מכירה את המקום הזה שהייתי בו.

<ר' – מטופלת: ואז נכנסתי לפה.

<ר' – מטופלת: הייתי בהמון המון פחדים כאילו מטורפים והיו לי סרטים בראש.

<ר' – מטופלת: מהיום הראשון כבר פה היה לי קול בראש שאמר לי לא לדבר, להיות - - - וממש הרבה הרבה פחדים שיכניסו אותי לכלא כי עשיתי משהו לא בסדר ושייקחו אותי לאשפוז.

<ר' – מטופלת: אני לא האמנתי ולא סמכתי על אף אחד, חשבתי שכולם שחקנים וזה סוג של הצגה וממציאים לי כאילו הרבה הרבה שקרים לעטוף אותי ולהגן עליי ממשהו.

<ר' – מטופלת: הייתי די זומבי, הייתי באיזה מקום שלא מתקשר עם אף אחד, חצי פה, חצי בעולם אחר, כאילו שומעת הרבה רעשים, הרבה קולות בראש.

<ר' – מטופלת: כמו ש-י' אמר, הכול מתחבר, הכול מסרים, כאילו למה הוא עושה ככה ולמה קוראים לו ככה.

<ר' – מטופלת: מלא מלא שאלות וזה היה סוג של אור כזה, משהו גדול שקיבלתי ולא יכולתי פשוט להכיל אותו ולהבין אותו ולהתמודד איתו.

<עמרי פריש: מתי התחלת בעצם את התהליך הטיפולי?

<ר' – מטופלת: התהליך הטיפולי היה מהתחלה.

<ר' – מטופלת: זה תרופות, כדורים שלקחתי שהשפיעו עליי.

<ר' – מטופלת: המשפחה שלי הייתה פה איתי חודש צמוד, 24 שעות שישבו איתי פה.

<ר' – מטופלת: בערך אחרי חודש התחלתי לדבר - - -

<עמרי פריש: מה עזר לך בטיפול?

<עמרי פריש: היא סיימה לפני יומיים.

<עמרי פריש: עשינו רצף, שתראו מישהו שפה, סיים לפני יומיים - - -

<ר' – מטופלת: היום זה חמישה חודשים.

<ר' – מטופלת: דבר ראשון, יש פה אווירה, כל מי שנכנס לפה אז ישר אתה מרגיש את זה, כאילו משהו באמת נעים ורגוע והים, והכול כזה פשוט, אין לחץ, אין רעש, אין משהו מסביב.

<ר' – מטופלת: קיבלתי - - - היה להם קשה להתמודד איתי, כאילו שאני לא פה והיו צריכים לבוא אליי ממקום של 'תפסיקי, תפסיקי להקשיב לקולות שבראש, תפסיקי לעשות כך וכך וכך'.

<ר' – מטופלת: אבל גם כשבאו אליי בצורה כזאת וניסו איכשהו לנער אותי אז הכול היה פה באווירה עוטפת ומחבקת.

<ר' – מטופלת: וגם אם זה מטפלים וגם אם זה החברים שמסביב, שעד היום אני בשוק כמה סבלנות הייתה להם לקבל את זה.

<ר' – מטופלת: הכול הלך לאט לאט לאט, פה פתחתי את פה ופה התחלתי לדבר וכאילו לנסות לקבל את זה.

<ר' – מטופלת: הם קיבלו את זה.

<ר' – מטופלת: המילה יקרקעו זו מילה מאוד חזקה, זה התהליך הרציני שעברתי פה, מאיזה מקום גבוה שמרחף לבוא ולהיות בגינון ולעבוד עם האדמה ולהיות עם ה - - - ולבנות ובמקום של התנועה שמאוד מאוד כאילו אני מחוברת אליו, כל חיים רקדתי, אז פתאום כן כאילו זה מקום שאני מרגישה בו בנוח, לרקוד ולהזיז את הגוף ולתקשר בשפה שהיא גופנית ולא - - -

<עמרי פריש: מה התכניות, ככל שיש, לטווח הקרוב ולטווח הרחוק?

<עמרי פריש: רק סיימת עכשיו.

<ר' – מטופלת: זה ממש קשה.

<ר' – מטופלת: אני יוצאת בלי תכנית ברורה, אחת שתיים שלוש עבודה וזה.

<ר' – מטופלת: אני עכשיו הולכת לעשות קצת חיפוש בחקלאות, עבודה בחקלאות, כי הכפר כאן נתן לי להבין שזה מה שאני צריכה כרגע, אם זה, אני לא יודעת, בצפון או בדרום, או ליד ירושלים, באיזה שהיא חווה, משהו אורגני, משהו בסגנון הזה, שיהיה לי קצת כאילו - - - ולעבוד באותו מקום, עם אותם אנשים, ולבוא לפה לטיפולי המשך עם הפסיכולוגית שלי.

<ר' – מטופלת: ואולי כשאני יותר אבין מה קורה אז גם לבוא לקבוצת הבוגרים, ובהמשך ללמוד מחול, או תנועה, משהו שקשור בגוף-נפש, בחיבור הזה.

<ר' – מטופלת: פה היה לי משהו מדהים, שהצלחתי להתמיד פעם ראשונה בחיים שלי, כל בוקר לעשות פה יוגה.

<ר' – מטופלת: באמת המרחב הזה שמאפשר לך, שאומר לך תעשה מה שחשוב לך, תעשה מה שטוב לך, תמצא את הטיפול שלך, שמתאים לך.

<ר' – מטופלת: כל אחד מוצא את עצמו בדרכים שלו.

<ר' – מטופלת: זה מה שמדהים כאילו.

<עמרי פריש: תודה.

<עמרי פריש: מישהו רוצה לשאול משהו את שלושת הילדים החמודים האלה?

<רותם גור דותן: אני ככה רוצה להגיד שאני חושבת - - -

<עמרי פריש: רותם היא רכזת הבית, רכזת קבוצה, עובדת סוציאלית בכפר איזון.

<רותם גור דותן: אני חושבת שגם במקרה של ר' וגם של י', הם מדגימים בצורה מאוד טובה את אחת המטרות של הכפר, זה בעצם לחסוך אשפוז, משום שאין ספק שבמצבם הם היו מגיעים לאשפוז, כי אי אפשר היה להחזיק אותם בבית ואשפוז הרבה פעמים הוא עוד חוויה טראומטית.

<רותם גור דותן: אני חושבת שיש משהו בדבר הזה, יושב פה פסיכיאטר לצדי, שאני אומרת איך אפשר להחזיק אנשים שהם במצב כל כך פסיכוטי ככה, אבל עובדה שאפשר ושבאמת - - - אני חושבת שאנחנו יכולים לספור בשתי ידיים את כמות הבורחים שלנו.

<רותם גור דותן: באמת אתה מחזיק אנשים שהם לכאורה כל כך לא מחוברים, ובכל זאת הנה אתם מספרים שגם ברגעים האלה אתם זוכרים את הרגעים הראשונים, אתם זוכרים את הקרקוע.

<רותם גור דותן: אני חושבת שזה אחד מה - - - בדבר הזה אין מקום אחר כמו כפר איזון בארץ ובאמת אני חושבת שזה דוגמה, אחת מני רבות, ל - - -

<איתן גורני: אחת המחשבות בהקמה של כפר איזון הייתה כדי למנוע מאנשים, שעד אז היה הטיפול שלהם בבתי חולים פסיכיאטריים, לצאת החוצה מכזה טיפול עם תעודת שחרור של בית חולים פסיכיאטרי, שזה יכול להיות סטיגמה שיכולה ללוות אותם כל החיים.

<איתן גורני: זו הייתה אחת החשיבות.

<רותם גור דותן: נכון, וגם השפה, השפה בבית החולים היא שפה של רפואה.

<איתן גורני: ובאמת הכפר הזה הוא תחליף טוב לטיפול בתוך בית חולים פסיכיאטרי, בין חולים פסיכיאטריים חמורים יותר.

<איתן גורני: זה היה אחד הנימוקים, אחר כך אני אולי אגע ב - - -

<עמרי פריש: רונית היא מנהלת הקהילה ואחראית על הטיפול בכפר איזון.

<רונית בן אפרים: אם רותם באמת הדגישה את הפן של ר' ו-י' אני רוצה להביא גם את מ', שכן עברה את האשפוז הפסיכיאטרי ושם היה האיזון התרופתי.

<רונית בן אפרים: אבל היא יצאה החוצה ואמרה שמה שהיא רצתה זה בעצם לחזור למוכר ולידוע, ואז תראו, כשיש את הבסיס כמה טיפול אינטנסיבי וקצת טווח באמת יכול לסובב את ההסתכלות והגישה לחיים ובאמת לתת את המוקד הזה של 'אני רוצה לחיות בלי סמים ואני מוכן להמשיך את זה' גם כשהמקרה היה לא פשוט והתחלה קודמת וכאילו לא רק רצינו לאזן אותה, אלא היא באמת עשתה כזאת כברת דרך.

<רונית בן אפרים: ומזל טוב על הסיום.

<עמרי פריש: אתם רוצים לשאול אותם עוד משהו?

תמר זנדברג: תוכלו לספר לנו טיפה על שגרת החיים עצמה, איך אתם גרים, המגורים, כלומר איך זה - - -

מירב בן ארי: מה סדר היום שלכם.

<ר' – מטופלת: - - - בנים בנות, יש גם בתים, בית רותם ובית - - - יש סדר יום מאוד ברור.

<ר' – מטופלת: כאילו קמים בשמונה בוקר ומתחילים קבוצות.

<ר' – מטופלת: כל יום זה יום שונה.

תמר זנדברג: מה זה הבתים?

תמר זנדברג: זה חדרים?

תמר זנדברג: איך אתם מסתדרים?

<עמרי פריש: הם צריכים לקום לבד, אף אחד לא מעיר אותם, זאת אחריות שלהם.

<ר' – מטופלת: בחדרים יש שלושה.

תמר זנדברג: שלושה בחדר?

תמר זנדברג: מה הגילאים פחות או יותר?

תמר זנדברג: אתם שלושת

תמר זנדברג: כם מאוד צעירים.

תמר זנדברג: פשוט אמרו לנו כאן שזה 18 עד 38, בתוך הטווח הזה איפה הפיזור פחות או יותר?

מירב בן ארי: יש תתי קבוצות של גילאים?

<עמרי פריש: 22-28 זה המסה היותר גדולה, 18-19 יש, אבל זה מאוד נדיר, ומעל 30 מגיעים כל הזמן, אבל זה פחות - - -

תמר זנדברג: מבחינת

תמר זנדברג: כם האספקט החברתי, אני מניחה שרוב הזמן אתם עם אנשים כמוכם, באותם גילאים פחות או יותר, זה משהו שהוא חלק מהעניין?

תמר זנדברג: באים לפה כמו לאיזה מקום, הקהילה כאן היא חלק מהתמיכה או היא משהו יותר העבודה האישית?

<ר' – מטופלת: בשבילי זה היה ממש חשוב, המקום הזה של החברים, של השיחות.

<ר' – מטופלת: זה ממש להרגיש שבא לי לחזור לפה.

<ר' – מטופלת: אני יוצאת מהכפר ואני חוזרת לפה ושיש לי את החברים שמחבקים אותי, 'אז תספרי לנו ואיך היה ואיך זה', כאילו משתפים.

<ר' – מטופלת: וגם בקבוצות, שאתה מרגיש שאנשים מדברים ללב שלך, את הדברים שאתה רוצה להגיד.

<מ' – מטופלת: אבל אני לא חושבת שזה קשור לחתך גילאים.

<מ' – מטופלת: בסופו של דבר אתה נמצא עם אנשים שכולנו נשברו לנו החיים פתאום, אם זה מישהו שהתפלפ בהודו או אם זה מישהו שעשה סמים והתפלפ בגלל נסיבות החיים או אם זה מישהו, אמא שפשוט החליטה יום אחד לעשות שינוי.

<מ' – מטופלת: כולנו פה בגלל שעברנו משבר מאוד קשה ומעוניינים בחיים יותר טובים.

<ר' – מטופלת: אין פה - - - כאילו גם בינינו זה לא - - -

<מ' – מטופלת: כן.

<מ' – מטופלת: לפעמים אומרים, כאילו מישהו חדש מגיע ואומרים אפילו - - - זה לא מה שחשוב, זה ממש לא - - - גם אחרי הכפר נפגשים עם אנשים, מטופלים בוגרים בני 40, חבר'ה יוצאי צבא, עם חבר'ה בני 30, זה ממש לא - - -

<ארז רבן: אני רוצה לשאול אותך, אם את יודעת לתת לנו עצה, לנו המבוגרים, שיש לנו אחריות עליכם, איך לא הייתם מגיעים למקום הזה ולמצב הזה בכלל.

<ארז רבן: לנו, המבוגרים, שמבולבלים מכל האירוע הזה ויש לנו אחריות עליכם, איך את לא היית מגיעה לכאן.

<ר' – מטופלת: כאילו אני יודעת שלי היה הרבה חפירות, כי כל מהלך החיים שלי, בבית הספר ובתנועה ובזה היו - - - באיזה שהוא מקום זה עזר, כי רוב החיים שלי לא השתמשתי ולא נכנסתי למקום הזה, אבל יש משהו שהוא קשה, בסקרנות ובמקום הזה שאני צעירה, אז אני חווה ואני מטיילת ואני כן רוצה כאילו לשחרר איזה משהו.

<ר' – מטופלת: לא יודעת, לי איכשהו זה התפרץ במקום הזה - - -כאילו לא - - - למקומות יותר מדי זולים ולנסות לקבל את עצמי ויש תובנות ולהיות בחיבור.

<ר' – מטופלת: חיבור עם אנשים.

<ר' – מטופלת: אני הייתי הרבה מאוד לבד.

<ר' – מטופלת: אני חושבת שהלחץ הזה של איך להתמודד עם כל הסביבה והסיטואציות והמחשבות שעוברות לי לבד ואין לי באמת את מי לשתף.

<ר' – מטופלת: אני לא יודעת איך כאילו מה לכם יש לעשות, אבל המקום הזה שכאילו - - - לא יודעת, אפילו נגיד בטיול, אם זה בחו"ל, אז המרכזים האלה שיש אותם, אם זה בתי חב"ד או בית יהודי, הבית - - - המקומות האלה שאתה יודע שברגע שקורה לך משהו אתה יכול לבוא לשם, לשבת שם, יש עם מי לדבר, יש מישהו שירגיע אותך.

<ר' – מטופלת: באותו מקום שאני הייתי לא היה מקום כזה שהרגשתי שם נוח, שאני יכולה לבוא ולפתוח את הדברים.

<עמרי פריש: אני יכול להגיד ברמה של מדיניות, אנחנו למשל, הפרויקטים שאנחנו עושים, הם עוברים כבר למודל אסטרטגי של מזעור נזקים ולא של מניעה.

<עמרי פריש: לתת כלים להבין, לראות, לזהות, מה לעשות.

<קריאה: מוקדם ככל האפשר.

<עמרי פריש: במקום של 90% אתה יכול לעשות אל תעשה, אל תעשה, זה לא רלוונטי.

<עמרי פריש: מתי אתה עובר לאסטרטגיה של מזעור נזקים?

<עמרי פריש: זאת החלטה לא פשוטה.

<עמרי פריש: גם גוף פרטי כמו שלנו, עם כל הקשרים שיש לנו, יכול לעשות דברים שגוף לאומי לא יכול לעשות.

<עמרי פריש: נגיד סתם, אני אתן לכם דוגמה, מה שאנחנו קוראים פה בצחוק צרכנות נבונה.

<עמרי פריש: האם כדאי להגיד לאנשים 'תקשיבו, לא מומלץ לקחת אל.

<עמרי פריש: אס.

<עמרי פריש: די, אבל אם אתה לוקח עדיף לעשות ככה וככה וככה ולא ככה'.

<עמרי פריש: סתם דוגמה.

<עמרי פריש: זאת שאלה מאוד מסובכת האם זה נכון לעשות את זה או לא, במקומות האלה.

<עמרי פריש: אם אתה רואה חבר שלך עם סימנים א' ב' ג' מה אתה יכול לעשות?

<ארז רבן: הם עוברים שיעור ראשון של ערבות הדדית, כשהיא מדברת על זה שכשהם רואים את החברים שלהם נמצאים בהתנהגויות סיכוניות הם צריכים לעזור להם, הם צריכים למשוך אותם מהמקומות האלה.

<עמרי פריש: בלי ערבות הדדית, אנחנו צריכים להבין, זה משהו נדיר מה שקורה בין ישראלים, בינם לבין עצמם, לפחות בזמן הטיולים, בין ברעידת האדמה ובין לא ברעידת אדמה, זה בכלל לא משנה, זה משהו מדהים, טלפון, 'חבר'ה, תישארו שם', זה משהו פנטסטי.

<עמרי פריש: אין אף מדינה אחרת שעושה את זה, אבל זה עדיין לא פותר את הבעיה.

<עמרי פריש: רגע, אבל הגיע באיחור עוד מישהו.

<עמרי פריש: אתם רוצים מהר, כי כבר הזמנו אותו?

<י'-מטופל: לא יודע על מה מדברים בדיוק, אבל - - -

<עמרי פריש: תקשיב, ועדת הסמים של הכנסת.

<עמרי פריש: תמר, תציגי.

<עמרי פריש: תמר, יושבת ראש הוועדה, היא מיד תציג את כולם, והרבה מוזמנים.

תמר זנדברג: זאת ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת, אני חברת הכנסת תמר זנדברג, אני יושבת ראש הוועדה, זו חברת הכנסת מירב בן ארי, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, נמצאים כאן נציגים של משרדי הממשלה וגופים שבעיקר הם מוזמנים קבועים בוועדה.

תמר זנדברג: עמרי, מנהל הכפר, הוא אורח קבוע אצלנו בוועדה והוא הזמין אותנו לבוא ולהכיר את המקום וזה מה שעשינו.

תמר זנדברג: שמענו מ-י', ר' ו-מ' את הסיפורים האישיים שלהם, קצת מה הביא אותם לפה ומה שהם בחרו לשתף.

תמר זנדברג: אז נשמח לשמוע גם אותך.

<עמרי פריש: תישאר רק עם שם פרטי, גם אותו אחר כך נעשה רק באות אחת.

<י'-מטופל: הבנתי, מלחיץ קצת הפורום.

<י'-מטופל: לי קוראים י'.

<י'-מטופל: גדלתי בתל אביב כל החיים, משפחה מאוד טובה, ברמת אביב, לא השתמשתי בסמים עד שהשתחררתי מהצבא, הייתי ב-8200, כאילו חיים למראית עין מאוד טובים, אני השתחררתי, התחלתי לעשן, ישר על בסיס יומיומי.

<י'-מטופל: טסתי למזרח לשבעה חודשים, חזרתי לארץ, אחרי חודש וחצי התחיל לי התקף מאניה, שדווקא הגיע אחרי שהפחתתי את כמויות העישון.

<י'-מטופל: הייתי מעשן לפני הטיול באופן יומיומי, בטיול זה הפך גם לבוקר, צהריים, ערב, אבל בעיקר שימוש במריחואנה.

<י'-מטופל: זהו, הגעתי לפה בעקבות התערבות של ההורים שלי שראו שמשהו קרה לי, גם החברים שלי ישר דאגו.

תמר זנדברג: שם?

<י'-מטופל: לא, בארץ.

<י'-מטופל: אחרי שחזרתי.

<י'-מטופל: זה התחיל גם תקופה אחרי שחזרתי מהטיול.

<י'-מטופל: זהו, מאוד לא הבנתי בכלל מה עובר עליי בהתחלה, הגעתי לפה כועס, לא קיבלתי את זה שעבר עליי משהו.

<י'-מטופל: המקום הזה לפחות מהחוויה שלי בו זה שאתה לא חייב לעבור איזה אפיזודה מאוד מאוד קשה בשביל לקבל פה המון כלים והזדמנות להכיר את עצמך.

<י'-מטופל: אני במקרה שלי העישון התחיל מכיף וחיי מלצרות כאלה תל אביביים, בלי יותר מדי להבין את המשמעות של זה, ופה אתה מבין כמה זה לא בשביל כולם, שזה עשוי לקחת אותך לכל מיני מקומות לא טובים.

<י'-מטופל: הגעתי לפה, כאילו כל הזמן אמרתי שצריך לגליזציה וצריך שיהיה אפשר לקנות ושזה יהיה קל.

<י'-מטופל: חשבתי שההורים שלי עושים לי עניין רק כי כאילו הם לא מכירים סמים והם לא יודעים מה זה עושה, הם לא ניסו אף פעם.

<י'-מטופל: אני יוצא מפה עוד שבועיים בידיעה שאני לא אחזור לעשן.

<י'-מטופל: יש לי איזה רגישות שלא הייתה לי דרך להכיר אותה או לדעת עליה, רק בגלל שעברתי את מה שעברתי.

מירב בן ארי: בן כמה אתה?

<י'-מטופל: בן 25.

תמר זנדברג: מה התכניות שלך עכשיו אחרי שתצא מפה?

<י'-מטופל: אני חוזר לגור בתל אביב, גר עם שותפים, הולך להמשיך לחפש את עצמי, אבל בלי לעשן יום יום.

<איתן גורני: יש לך תכניות ללמוד, לעשות משהו?

<י'-מטופל: כן, כמובן, אבל פה גיליתי כמה אני לא סגור על עצמי וכמה העישון עוד יותר ועוד יותר הרחיק אותי מהרצונות שלי ומהצדדים הלא נעימים שיש לי.

<עמרי פריש: איך תסתדר בתל אביב עם הסביבה המעשנת?

<י'-מטופל: למדתי להגיד לא, למדתי שזה לא עושה לי טוב.

<איריס יוגב: אתה מתכוון לפנות ליחידה לטיפול בהתמכרויות?

<י'-מטופל: בדיוק בשישי הזה הייתי בפגישה של NA.

<י'-מטופל: אז יש כאילו דרכים להתמודד עם זה, אבל אני אישית למדתי את השיעור שלי בדרך הקשה ולא מעוניין לחזור למקומות האלה.

<י'-מטופל: אבל כן מכיר המון המון חברים, שלא יודעים את זה ולא יודעים מה זה עשוי לעשות להם.

<י'-מטופל: אני בשנתיים האלה הפכתי לסוג של מיסיונר כזה, שאני כל כך נהנה לעשן אז למה שלא כולם ייהנו.

<י'-מטופל: קצת התפוצץ לי בפנים, אני לא חושב שזה כאילו, שיש ידיעה של מה זה עשוי לעשות לך.

<עמרי פריש: אם לימודים, בלי להתחייב כמובן, מה הכיוונים שאתה חושב שיתאימו?

<י'-מטופל: הלוואי שהייתי יודע.

<י'-מטופל: האמת שלפני ההגעה שלי לכפר תכננתי ללמוד פסיכולוגיה ואולי גם בתחום הקולנוע, אבל גם זה בהולד, סימן שאלה די גדול.

תמר זנדברג: קודם כל תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה על הכנות.

תמר זנדברג: כן, על השיתוף, על הכנות ועל הדברים.

תמר זנדברג: מאוד מאוד חשוב ומעניין.

תמר זנדברג: אתם מוזמנים להישאר, מבחינתנו, להמשך הדיון.

תמר זנדברג: כבר טיפונת מתקצר לנו הזמן, בכל זאת שמענו קודם סקירה מעמרי על המקום ויש לנו כמה שאלות וגם נשמע את הגורמים.

<עמרי פריש: תודה רבה.

<עמרי פריש: אם אתם רוצים להישאר תישארו.

<עמרי פריש: אם יהיה לכם זמן אני אשמח להגיד לכם תודה בארבע עיניים, אבל בינתיים תודה לכם.

<איריס יוגב: שיהיה הרבה בהצלחה.

תמר זנדברג: טוב.

תמר זנדברג: ממש כמה שאלות אינפורמטיביות, רק להשלים, ואז מי שרוצה רשות דיבור, כמובן חברי הכנסת.

תמר זנדברג: אמרת שבזמן נתון נמצאים כאן 42 מטופלים, בסך הכול עברו למעלה מ-1,200 במהלך ה-15 שנה.

תמר זנדברג: אז כמה שאלות, עד כמה זה טיפה בים, יש לך פניות, רשימת המתנה?

<עמרי פריש: היום יש לנו רשימת המתנה, אחרי איזה שהוא משבר שאני לא אפרט אותו, שהוא נפתר, אז חבל לדבר עליו, הכול בסדר.

<עמרי פריש: לי היה חזון להקים את תכנית החאנים, חאן במובן של המבנה, אם אתם יודעים, כאילו כל שני בתים לקלוט איזה חמישה חאנים במרחק.

<עמרי פריש: אני בהתלבטות היום, אתם יכולים לתאר לעצמכם מה זה להחזיק פה 42 אנשים, שזה פסיכוטי וזה אובדני וזה חרדתי, זה לא כל כך פשוט.

<עמרי פריש: הם מחולקים לשני בתים, שבכל בית יש בין 18 ל-21, כדי שבכל זאת ההכלה והמשפחתיות לא תיפגע.

<עמרי פריש: אז לעשות עוד אחד באותו טווח גיאוגרפי זה נורא בעיות, אז אני התחלתי לפנטז על ירוק, כחול וצהוב.

<עמרי פריש: כחול זה אנחנו פה על הים, ירוק זה איפשהו בכרמל וצהוב במדבר.

<עמרי פריש: עוד פעם, בסוף זה תמיד מגיע לתקציבים ולכסף ו - - -

תמר זנדברג: לא, זה ברור.

תמר זנדברג: זה מבחינת היכולת ההתמודדות של הכפר, שהיא ברורה לנו, אבל מבחינת הצורך בחוץ.

<עמרי פריש: כפר איזון יתמלא, לדעתי.

<דקלה אילוז: איך קורה ששלושת הסיפורים שכאן, הם אמרו שהם הגיעו לארץ תוך כמה ימים, או חודש, חשבו שהם צריכים להיכנס ונכנסו.

<דקלה אילוז: בדרך כלל יש מקומות פנויים?

<דקלה אילוז: זה מתחבר לשאלה.

<עמרי פריש: זה נורא תלוי.

<עמרי פריש: אנחנו גם לא מכניסים, ראשון נרשם ראשון נכנס, אלא למצב.

<עמרי פריש: אם יש מישהו נורא פסיכוטי שעכשיו חזר בדיוק והוא צריך וההוא מחכה עם חרדות חודשיים, אז יחכה עוד יומיים.

<עמרי פריש: אז יושב הצוות של המטפלים ומחליטים מי ראשון נכנס מרשימת ההמתנה.

<רונית בן אפרים: יש לפעמים לחץ של בחוץ, קורה.

<רונית בן אפרים: בשבועיים האחרונים שהכפר עומד על תפוסה מלאה ומשהו קורה בחוץ, אז גם עכשיו אני מסתמסת עם הטלפונים של הדחיפויות.

<רונית בן אפרים: גם אנשים מתראיינים, בעצם הציפייה להיכנס לפעמים גורמת, המשפחה מגיעה לקצה גבול היכולת גם להכיל את זה, וכל הסימנים שפתאום כשמובהרים להם באינטייק נראים עכשיו באמת יותר חמורים, כי הרבה פעמים המשפחה לא בדיוק מבינה מה זה המוזרות הזאת בבית ועוד מתנהלת, שאולי זה יעבור, אולי עוד יום, עוד יום, עוד יום.

<רונית בן אפרים: אחרי שהם באים להתייעצות הם פתאום מבינים שמשהו לא בסדר ואז יש לחץ להיכנס.

<רונית בן אפרים: אז קורה שיש פקקים.

<רונית בן אפרים: תשמעו, כל מקרה כזה שמישהו נשאר עם הילד בבית ואנחנו כל הזמן אומרים 'אם משהו יידרדר עוד קצת אז אשפוז' הוא מקרה מלחיץ.

<עמרי פריש: ולשבחו של משרד הרווחה, ולא בגלל שהם פה, שהקימו, הם כאילו הלכו איתנו על מודל אחר, בירוקרטי, של קליטה, ששחרר איזה שהוא הנדברקס ואין שום חסם שעוצר קליטה בעצם.

<ארז רבן: עמרי, יש דרך של החברים שזכו לחזור לחיים תקינים מהמקום הזה להחזיר לחברה?

<ארז רבן: יש דרך שאתם מנסים לעודד אותם ל - - -

<עמרי פריש: זה סיפור מסובך.

<עמרי פריש: בקהילות הטיפוליות נקודת המוצא ששנים אנשים פגעו בחברה וגם הטיפול שלהם הוא כל כולו על ידי החברה ואז חלק מהתהליך הטיפולי זה להחזיר.

<עמרי פריש: פה הם אומרים, 'תשמע, אנחנו כבר תרמנו, נתנו', הם נורא לא רוצים להופיע בצורה מזוהה.

<עמרי פריש: הם גם בסופו של דבר השתחררו מכאן בלי קצבאות לכל החיים, יחזרו ללמוד, יחזרו לעשות מילואים, יחזרו ל - - -

<ארז רבן: אבל כשגרירים למה מישהו שעבר - - -

<עמרי פריש: תראה, אני אסכם לך את זה ככה.

<עמרי פריש: משהו ששמעתי לא ממני דווקא, ממישהו שאני מאוד מעריך, איזה דוקטור.

<עמרי פריש: בברית המועצות הייתה בעיה מאוד קשה של אלכוהול, אז ישבו כל החכמים שלושה לילות ובנו תכנית מופת מכיתה א' ועשו הכשרה ואז המורה נכנסה לכיתה, לקחה כוס של מים שהפשירו מהשלג בכוס וודקה, הוציאה תולעת מקופסה, שמה במים והיא שורקת ושוחה ומבסוטה, העבירו אותה לוודקה, גלו גלו גלו נופלת ומתה.

<עמרי פריש: המורה מבסוטה, הניסוי הצליח, 'ילדים, מה הבנתם?

<עמרי פריש: ' ולדימיר הרים את היד ואמר 'המורה, מי שיש לו תולעים בבטן שישתה אלכוהול'.

<עמרי פריש: תכנית מניעה, אין לה איזה פטנט, שאם אתה תעשה א' מחר יקרה ב'.

<עמרי פריש: זה לא עובד ככה.

<עמרי פריש: זה לתת כלים ובעיקר לתת כלים אמיתיים, נכונים עובדתית.

<עמרי פריש: ככל שהם יידעו שאתה יותר ישר איתם, יותר הגון איתם, יותר מדויק איתם, תוכל להגיע אליהם יותר.

<עמרי פריש: אז צריך לעשות את זה בבית הספר, צריך לעשות את זה בצבא, צריך לעשות את זה אחרי הצבא ובכל מקום.

<רונית בן אפרים: ואני גם רוצה להגיד שאולי תכנית מניעה זה לפעמים גם לאתר את הכאבים שנוצרים, כי אם ישבה פה מ' והיא דיברה על זה שהיא נושאת כאב כבר הרבה שנים ובגיל ההתבגרות זה התפוצץ והיא התחילה לעשות את הסט מדיטיישן של המריחואנה אז צריך היה לעשות תכנית מניעה אישית לה, אתם יודעים, לנסות לאתר אותה שהיא תוכל לקבל את הטיפול המתאים.

<רונית בן אפרים: וגם צריך להדגיש את כל הבחורים מהצבא, שאתם אומרים ששילמו את חלקם.

<רונית בן אפרים: כל הפסיכוטיים שמגיעים לפה, הפוסט טראומטיים אחרי שבאמת, עם התיאורים של איך הם חילצו גופות ו'עופרת יצוקה' ומקומות אחרים, ואני אומרת שאנחנו חייבים להם באמת את ה - - -

<ארז רבן: אולי אנחנו צריכים לאתר אותם מראש ולקחת את האוכלוסייה שהיא עם פוטנציאל, את אותה אוכלוסייה שמועדת, המסוכנת, שהיא מסוכנת לעצמה.

<קריאה: אתה לא יכול לדעת.

<איתן גורני: אני יכול להגיד לך, אם נתייחס כרגע רק לצבא, זה יכול להתפרץ הרבה זמן אחרי.

תמר זנדברג: איתן, שאלה, משרד הבריאות ומשרד הרווחה, ראינו ושמענו בוועדה, אני חושבת שסך הכול אחרי חצי שנה של עבודה בוועדה, שלי לפחות, יש לנו איזה תמונה של רצף טיפולי שקשור לטיפול בהתמכרויות.

תמר זנדברג: היינו במלכישוע, חברת הכנסת מירב בן ארי הייתה איתנו שם, וראינו מודל מסוים שמתאים לסוג אוכלוסייה מסוים וחשבנו שם שמדובר גם באוכלוסייה מסוימת שצריכה את הטיפול מסוג כזה.

מירב בן ארי: - - - אוכלוסיות אחרות ראינו פה.

תמר זנדברג: נכון וגם הטיפול שם הוא בהתאם, לשנה.

תמר זנדברג: שם זה מנותק, מאוד רחוק, מודל אחד.

תמר זנדברג: פה אנחנו רואים גם אוכלוסייה אחרת ובהתאם סוג מודל שהוא גם קצר יותר, פתוח יותר, יותר נטוע בקהילה, למרות שהוא מאוד - - - שמענו בוועדה לפני שבועיים מודל נוסף של מה שנקרא מזעור נזקים, גם אתה התייחסת לזה, מרפאה בתל השומר שהיא הרבה יותר קהילתית, אדם מתוך החיים שלו מגיע לטיפול בלי ניתוק בכלל.

תמר זנדברג: מה שמעניין אותי לדעת, יש פה שלושה מודלים שיש מקום ויש חשיבות לשלושתם, שלושתם מתאימים לאוכלוסייה ולמצב בחיים וכו'.

תמר זנדברג: האם יש לנו, כמדינת ישראל, כמשרד הרווחה, כמשרד הבריאות, איזה שהיא התבוננות איך אנחנו מתמודדים עם הרצף הזה ובאמת מעניקים לכל סוג אוכלוסייה את הטיפול הנכון והראוי.

<איתן גורני: את מי את שואלת?

<איתן גורני: למי את מפנה את השאלה?

תמר זנדברג: משרד הרווחה וגם משרד הבריאות, כי גם כאן, הנושא הזה של מה שקרה באבחנה הכפולה הוא מאוד בולט, אני מציינת את זה, זה בעצם תחום ההתמחות שלכם, וגם באותה עמותה, בתל השומר, של ד"ר לב-רן בעצם ההתייחסות גם להתמכרות עצמה כאל - - - אתה ציינת ורשמתי לי את זה באחד המשפטים הראשונים שלך, סמים זה בחירה.

תמר זנדברג: בעצם יש לנו איזה שהוא אתגור לתפיסה הזו, שאומר סמים או התמכרות זאת הפרעה פסיכיאטרית כרונית.

תמר זנדברג: אף אחד מאיתנו לא בוחר, לא את המחלות שנולדנו איתם ולא את הטריגרים שקורים לנו במהלך השנים ושמענו כאן מארבעת המטופלים כמה סוגים של טריגרים אפשריים שיכולים להיות כרוניים ומאוד קשים, כמו פגיעה מינית, שאנחנו יודעים שיש לה קשר מאוד מאוד רציני לשימוש בסמים בגילאים מבוגרים, או אירועי חיים אחרים, או היסטוריה משפחתית או - - -

מירב בן ארי: או פוסט טראומה מהצבא.

תמר זנדברג: או פוסט טראומה מהצבא או נפילה ב - - - עד כמה אנחנו באמת מוכנים להבנה הזאת שמדובר על ספקטרום, על רצף טיפולי, ולתת את המענה לכל אחד מהמקומות האלה על הספקטרום בלי להזניח אף אחד לטובת אחר.

<איריס נהרי: אז קודם כל ראיתם שלושה מודלים.

<איריס נהרי: יש הרבה יותר.

<איריס נהרי: יש בערך 13 מסגרות פנימייתיות שהן על הרצף, כי באמת לא דומה כפר איזון עם אוכלוסיית היעד שלו למלכישוע, לרטורנו, לרוח מדבר.

<איריס נהרי: אני לא יודעת אם הייתם גם בשילוב, שזה תחלואה כפולה - - - קרית שלמה, תחלואה פיזית.

מירב בן ארי: רטורנו, אני לא חושבת שזו אוכלוסייה - - -

<איריס נהרי: רטורנו זו אוכלוסייה חרדית דתית.

<איריס נהרי: יש שם גם את הרצף וגם אנחנו לא יכולים להתעלם מכל היחידות.

<איריס נהרי: כל פעם שאלתי אותם לאיזה יחידה, כי יש גם יחידות ויש מרכזי יום.

<איריס נהרי: אז יש רצף טיפולי רציני.

תמר זנדברג: יחידות של משרד הבריאות את מתכוונת?

<איריס נהרי: של משרד הרווחה, שלנו.

<איריס נהרי: יש יחידות של משרד הבריאות שהן מרפאות של מתדון, של סובוקסון וכדומה, ויש יחידות שלנו.

<איריס נהרי: יש לנו בערך 200 יחידות על פני הרצף, שנותנות מענה לטיפול באלכוהול, לטיפול בסמים.

תמר זנדברג: איזה טיפול?

<איריס נהרי: שונה ואחר.

<איריס נהרי: אני חושבת שגם מה שדיברנו לפני שבועיים, על הרצף, באמת יש רצף.

<איריס נהרי: זאת אומרת עד שמגיעים להפרעה הפסיכיאטרית החמורה יש הרבה ספקטרום והרבה רצף.

<איריס נהרי: למשל פה, חלק, כמו שאמרנו, לא לתת את ההתוויה הפסיכיאטרית, לראות את המצבים הפסיכוטיים, לקבל אותם ולאזן אותם.

<איריס נהרי: אז אני חושבת שיש רצף ויש מענה לאוכלוסיות מגוונות.

<איריס נהרי: ברור שאנחנו צריכים להמשיך ולבנות עוד מענים, לאתר עוד אוכלוסיות ולבנות מענים שונים לאוכלוסיות המשתנות.

<איריס נהרי: אני חושבת שבסך הכול מבחינת משרד הרווחה יש מענים לרצף הזה.

תמר זנדברג: ומשרד הבריאות?

<איריס נהרי: יש מסגרות שאנחנו ביחד, כמו כפר איזון.

<איריס נהרי: אנחנו ביחד מפקחים על כפר איזון, זה מוסד משולב.

<איריס נהרי: יש מוסדות סוציאליים שלנו בנפרד ושל משרד הבריאות.

<איריס נהרי: התפיסה אצלנו, דיברנו על זה, היא שיקומית, אם כי אנחנו גם מתחילים לדבר על מזעור נזקים.

<איריס נהרי: אני חושבת שיש התקרבות משני הכיוונים.

<מוטי שמושקוביץ: משרד הבריאות נותן מענה לחלק האקוטי, בחלק הביולוגי, בשפה המקצועית זה נקרא דיטוקס, בשפה היותר פשטנית זה טיפול בגמילה.

<מוטי שמושקוביץ: אז מישהו שהוא בא ומגיע מאיזה שהן סיבות, משימוש בסמים ואלכוהול, קודם כל צריך לעשות לו דיטוקס.

<מוטי שמושקוביץ: יש לנו כמה מסגרות, יש לנו אשפוזיות במימון של משרד הבריאות, יש מסגרות שאנחנו קונים שם שירותים ואנחנו מסיימים את העבודה האקוטית.

<מוטי שמושקוביץ: להמשך העבודה יש כמה אפשרויות.

<מוטי שמושקוביץ: אחר כך צריך לעשות שיקום.

<מוטי שמושקוביץ: את השיקום עושה משרד הרווחה.

<מוטי שמושקוביץ: יש מסגרות משותפות, מה שנקרא משולבות, איפה שגם אנחנו מפקחים וגם הרווחה והתכניות הן כמובן בנויות מראש.

<מוטי שמושקוביץ: הם מלווים את המטופל אחרי השחרור לאורך השיקום, או בקהילה, או במסגרת או באחת ממוסדות הרווחה.

<איתן גורני: אם הייתי צריך לשאול את עצמי ואם אתם לשאול את עצמכם, בשביל מה צריך את הרשות למלחמה בסמים, אז אולי זאת אחת הדוגמאות שבהן אני משיב למה צריך את הרשות למלחמה בסמים.

<איתן גורני: כיוון שהמקום הזה לא היה נפתח ולא היה מתחיל אלמלא הרשות.

<איתן גורני: כשהתעוררה הבעיה הזאת של החבר'ה בהודו, שחיליק היה צריך לחלץ אותם, שחבר'ה הסתובבו שם המומים ברחובות, לא היה פתרון.

<איתן גורני: מישהו הציע דווקא, קודמי ברשות, לקחת אווירון עם הורים , שייצאו להודו ויחזירו את האנשים.

<איתן גורני: אז זה לא היה רציני, צוחקים, אבל כשבאה אלינו עמרי - - -

תמר זנדברג: אני אם הייתי בהודו, הדבר היחיד שהיה מחזיר הביתה זה אמא שלי.

תמר זנדברג: היא הייתה באה, תופסת אותי ו - - -

<איתן גורני: אבל כשבא עמרי עם הרעיון הזה אלינו ואמר 'בואו נבנה כזה כפר', שהיה הראשוני של כפר איזון, מאז זה התפתח כבר עשר פעמים, אבל כשהוא בא לשלמה גל, לחיים ואליי ואמר 'בוא נקים כזה דבר', אז קודם כל הרשות אמרה כן ואחר כך התחלנו לחפש מקום וחיים ועמרי הסתובבו בכל הארץ עד שהם מצאו את המקום הזה.

<איתן גורני: אחר כך היה צריך לבנות וזה, חברה מ - - - וחברה ברשות, גם במימון של הבנייה וגם בפיתוח התורות.

<איתן גורני: פיתוח התורות הראשוני, חיים היה שותף מלא של כל הדברים האלה.

<איתן גורני: וכך אנחנו תומכים בכפר הזה, גם כשהעלות היא משרד הרווחה אנחנו תומכים בו בצורה כבדה, גם בנושא הזה של הבית הישראלי המוחבא בהודו, לא שמים עליו את הדגל שלנו, כי בצדק הודו לא מסכימה, וגם בנושא של מלגות לאנשים, חשוב שתדעו, שידם אינה משגת לעמוד בסכום של הטיפול.

<קריאה: הטיפול כאן מאוד יקר.

<איתן גורני: כן.

תמר זנדברג: רציתי לשאול, היום אתם עמותה.

<עמרי פריש: אנחנו עמותה מלכ"רית, תקציב שנתי 8.5 מיליון שקל למחזור.

<עמרי פריש: מעטים נכנסים במסלול הפרטי, שבו הם לא רוצים שאף משרד ממשלתי לא יהיה מעורב.

<עמרי פריש: מי שנכנס במסלול הרווחה, אני אעגל את המספרים, נדרש לשלם בערך 6,000 כי הוא יכול לקבל החזר מביטוח לאומי, אני כבר מעגל את התוצאה, ובעזרת אותם כספים שאיתן ציין ותרומות שאנחנו מגייסים, יש לנו ועדה מיוחדת שמחלקת מלגות למי שלא יכול לשאת גם בסכום הזה.

תמר זנדברג: 6,000 לחודש?

<עמרי פריש: לחודש.

<איתן גורני: אין בן אדם שצריך ולא יוכל להיכנס.

<עמרי פריש: אני יכול להעיד, גם כזה היה אפשרי, אני נורא מתנגד לטיפול באפס שקלים.

<עמרי פריש: אני חושב שאין ספור מחקרים מראים על טיפול בחינם ותוצאותיו.

<עמרי פריש: אפשר לדון אם זה צריך להיות 1,000, 2,000 או 3,000 אבל - - -

תמר זנדברג: רגע, כלומר היום מדובר על 6,000 שקלים בחודש, בממוצע - - -

<איריס נהרי: לא, שהמטופל משלם.

<עמרי פריש: אני יכול לקבל עוד 3,000 שקל מלגה מטעם הכספים שהרשות - - - אז בעצם הוא יכול להיכנס ב-3,000.

<עמרי פריש: זה לא כולל מי שבא עם ביטוח לאומי, נכות נפשית וסל שיקום, שם זה משהו אחר לגמרי.

<עמרי פריש: שם המדינה משלמת כמעט 100%.

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: אבל התקציב של העמותה הוא 8.5 מיליון שקלים בשנה, כאשר איך מחולקת העוגה, כמה משרד הרווחה, כמה השתתפות של המטופלים, כמה - - -

<עמרי פריש: מיכל, את יכולה מהזיכרון?

<עמרי פריש: מיכל מנהלת הכספים.

<מיכל קלש-דרזנר: משרד הרווחה זה בערך 3.5 מיליון, המטופלים עצמם, גם זה החלק שלהם, סל שיקום משהו כמו 400,000 שקל בשנה והשאר זה תרומות מכל מיני קרנות - - -

מירב בן ארי: ומשרד הבריאות?

<עמרי פריש: זה מה שהיא אמרה סל שיקום.

מירב בן ארי: 400,000?

<איריס נהרי: משרד הבריאות לא - - -

תמר זנדברג: אבל אין תקציב של משרד הבריאות שהוא - - -

<עמרי פריש: השאר זה גיוס תרומות.

<עמרי פריש: משהו כמו מיליון שקל זה - - -

<ארז רבן: 70,000 שקל העלות למטופל, 8.5 מיליון על 120 איש זה 70,000 שקל למטופל.

<איתן גורני: אני רוצה להמשיך.

<איתן גורני: ואז הקמנו את הכפר הזה ואני חושב, וגם עמרי יגיד את זה, שאלמלא הרשות והתמיכה לאורך השנים, זה לא רק תמיכה כספית, זה גם תמיכה מוראלית וגם תמיכה בדיונים.

<איתן גורני: זה לא הדוגמה היחידה, כאן אני לא אעלה דוגמאות אחרות, אולי אזרוק רק שם אחד, כל נושא התחלואה הכפולה.

<איתן גורני: כל נושא התחלואה הכפולה התחיל ברשות ולא במשרד הבריאות, יחד עם משרד הבריאות, הקמנו את המחלקה הראשונה בבאר שבע, שילמנו גם את הבנייה הפיזית וגם את המשכורות בהתחלה.

<איתן גורני: היום יש תחלואה כפולה בכמה מקומות ומשרד הבריאות לקח על עצמו את האחריות והוא עושה את זה בצורה מצוינת.

<איתן גורני: אני יכול לתת עוד עשר דוגמאות, אבל לא כאן המקום.

<איתן גורני: אבל דווקא המוסדות שאת אמרת, הגיוון וכל אלה, זה פרי יוזמה משותפת שלנו ושל המשרדים כאשר כל אחד מאלה שאת דיברת עליהם, אנחנו התחלנו.

<איתן גורני: הרשות היא שהתחילה, פיתחה, גידלה ומסרה.

<איתן גורני: כך הוא הטיפול בנוער, כך תחלואה כפולה, כך עוד הרבה נושאים.

<איתן גורני: אני לא רוצה לעשות תעמולה, אבל חשוב לי לשכנע את חברי הוועדה שלנו בחשיבותה של הרשות ולא לחינם אני אומר את הדברים, כי יש כל מיני דיונים שאומרים 'מה, אתם?

<איתן גורני: בשביל מה?

<איתן גורני: יש משרד הרווחה שיעשה את הרווחה, משרד הבריאות בריאות, מה אתם צריכים לעשות פרויקט משותף?

<איתן גורני: ' כמו שאנחנו מתחילים מחשוב בתי מרקחת.

<איתן גורני: 'מה יש?

<איתן גורני: משרד הבריאות רוצה למחשב, שימחשב'.

תמר זנדברג: יש על זה דיון מחר, אז אל תבזבז את כל ה - - -

<איתן גורני: לא, אני מחר לא יכול להיות.

<עמרי פריש: השאלה שאת שאלת את שני משרדי הממשלה, אני מסתכל על זה ברמת על, תחלואה כפולה מחייבת הרבה יותר שיתוף פעולה בין משרד הרווחה לבריאות, כי לא יעזור כלום, תחלואה כפולה זה אומר שיש לו גם למשרד הזה וגם למשרד הזה.

<עמרי פריש: בעבר לא היה צורך, מה שהיה גמילה פיזית עשה משרד הבריאות, כל השאר עשה - - - יכול להיות שהתחלואה הכפולה או האבחנה הכפולה, לשיטתנו, הולך ומתרחב, צריך לשפר את השת"פ הזה בין שני המשרדים.

<עמרי פריש: הוא מורכב לפעמים, הוא יותר מצליח במקום אחד, פחות מצליח במקום אחר, אנחנו המון פעמים היינו ממש בתפר הזה שבין שני הארמיות.

<עמרי פריש: דורי יודע מה הכוונה בתפר בין שתי הארמיות.

<עמרי פריש: היום זה יותר טוב, הרבה יותר מבעבר, בסוף זה נופל ברמה האישית, על בן אדם כזה או אחר.

<עמרי פריש: אבל שם זה נופל, על השת"פ בין הבריאות לרווחה בכל מה שקשור בתחלואה כפולה.

תמר זנדברג: אוקיי, חברי הכנסת.

תמר זנדברג: חבר הכנסת עבדאללה.

תמר זנדברג: אתה רוצה לפני?

<גיא כרמי: אולי רק הערה קצרה.

תמר זנדברג: ואז חברי הכנסת ונסכם, אלא אם כן יש עוד מישהו שממש - - -

<גיא כרמי: שמי ד"ר גיא כרמי, אני חבר הנהלת ועד העמותה בהתנדבות מלאה.

<גיא כרמי: אם יש שניים או שלושה דברים שהייתי רוצה שתיקחו מהסיור שלכם היום בכפר, האחד אולי זה החשיבות של המשבצת שהכפר יושב עליה והייחודיות שלה.

<גיא כרמי: אני חושב שאפשר היה לראות מהבוגרים או מהחניכים הנוכחיים של הכפר כמה הכפר הזה נופל על צורך אמיתי.

<גיא כרמי: אני חושב שגם ראינו שהביקוש גדול מההיצע, ועד כמה אני אישית מאוד מאמין במוסד הזה ובגלל זה אני משקיע את מרצי ואת זמני בהתנדבות פה ואני מאוד הייתי שמח אם לרתום אתכם גם להבנה של החשיבות של המוסד הזה, השימור שלו והטיפוח שלו.

תמר זנדברג: מאיזה תחום אתה בא?

<גיא כרמי: אני בכלל דוקטור למשפטים, אני משלב אקדמיה ופרקטיקה במשרד תל אביבי.

תמר זנדברג: איך בנוי הוועד המנהל?

<עמרי פריש: יושבת הראש זו ענת דברת, היא הבוסית הגדולה שלנו, ואחר כך זה מורכב מ - - - יש את אותה ועדה שנותנת את התמיכות, יש ייעוץ משפטי וכן הלאה וכן הלאה.

תמר זנדברג: יש נציגים, אני מניחה, לפי הרכב התקציב, חצי מהוועד המנהל צריך להיות, בערך, 40% צריך להיות משרד הרווחה.

תמר זנדברג: אבל יש נציגות של משרד הרווחה?

תמר זנדברג: אין נציגות בכלל?

<איריס יוגב: לא יכול להיות, זה ניגוד עניינים מובנה.

<גיא כרמי: לא, לא בהנהלה של העמותה.

<גיא כרמי: בהנהלה של העמותה יש קבוצה של אנשים פרטיים שהם באמת אחד אחד מתנדבים מכל הלב, כי הם מאמינים במטרה שהכפר עומד מאחוריה.

<גיא כרמי: אני נקלעתי לכפר במקרה לפני כמה שנים ונשאבתי פנימה לתוך העשייה ההתנדבותית הזאת ואני עושה את זה מכל הלב.

<עמרי פריש: השבוע אמר לי אחד המטופלים שמקריות זה הדרך של אלוהים להישאר אנונימי.

<גיא כרמי: אני לא אכנס פה לדיון תיאולוגי, אבל הסוגיה שרציתי לחדד, ברשותכם, היא הבעיה הבירוקרטית של הכפר.

<גיא כרמי: אנחנו כבר כמה שנים נמצאים בבעיה שלפעמים הכפר נופל בתפר שבין משרד הבריאות, משרד הרווחה, הרשות למלחמה בסמים.

<גיא כרמי: אתם חייבים להבין שלנו הרבה פעמים, כהנהלת המוסד, כשאנחנו מנסים לדאוג שהמוסד ימשיך לתפקד, לקבל אנשים בתפוסה מלאה ואולי גם להרחיב את הפעילות שלנו כדי לאפשר לעוד אנשים שזקוקים לטיפול הזה לקבל את הטיפול הזה, הרבה פעמים הנפילה בתוך התפר הזה היא קריטית עבור כפר איזון.

<גיא כרמי: לפעמים כאן יכולה להיות שאלה של להיות או לחדול, זו סוגיה שאנחנו כמעט עמדנו בפניה.

<גיא כרמי: אני, כיוון שאני גם עורך דין, הרבה פעמים אני מנסה לראות איך בתוך הבירוקרטיה הזאת אנחנו מצליחים להשתלב ולרתום כוחות ביחד.

<גיא כרמי: זה לא תמיד קל שיש שני משרדי ממשלה וכל משרד מושך לכיוון שלו ותחום האחריות, המשרד ההוא לא רוצה להיכנס לתוכה, או שני המשרדים לא רוצים להיכנס לתוכה, וכרגולטורים או כמי שמסתכלים על המערכת חשבנו שחשוב לנו לדאוג שהדברים יזרמו בצורה יותר טובה.

<גיא כרמי: בעולם של העשייה צריך להירתם גם אם לפעמים לא ברור אם תקציב מסוים הוא אמור לבוא מהרווחה או רגולציה מסוימת.

<גיא כרמי: למזלנו בחודשים האחרונים, בשנה האחרונה, אנחנו הצלחנו למצוא אוזן קשבת וכל מיני חסמים שהיו לנו בעבר הצלחנו לפתוח, אבל זו עדיין סוגיה שאנחנו רואים אותה אסטרטגית כסוגיה בעייתית וזה מאוד מאוד חשוב.

<גיא כרמי: אולי לכם, כוועדה בכנסת שעוסקת בנושא, להבין איך אפשר לעשות את אותה אינטגרציה בצורה שתפעל לטובת המוסדות ולטובת המטופלים.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: שלום לכולם.

עבדאללה אבו מערוף: ביקור טוב מאוד, להבין לקחת את המסקנות הנכונות מה הלאה.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אכנס עכשיו לכל עניין הסמים והמלחמה בסמים והמניעה, שבשבילי זה הדבר הנכון, המשולש הוא לפני, בזמן ואחרי.

עבדאללה אבו מערוף: צריך לעשות את הדבר הנכון והטוב מלכתחילה, שהוא לא יגיע למקום הזה, והלוואי שלא היה מקום כזה.

עבדאללה אבו מערוף: הראייה שלי, שלא היו אנשים שיצטרכו לטיפול של גמילה מסמים וכל זה.

עבדאללה אבו מערוף: היות שיש, אז באמת, לצערנו הרב, באמת המקום הזה הוא אחד המקומות שאנחנו בכנסת חייבים לראות למה המדינה, משרד הבריאות, משרד הרווחה, אין להם מקומות כאלה שהם יכולים להיות לאזרחים.

עבדאללה אבו מערוף: מה הסיבות, אני לא אכנס כאן עכשיו.

עבדאללה אבו מערוף: לכן באמת אם יש לכם את העבודה של 30 שנה ומאות אנשים ואלפי אנשים נגמלו וחזרו לחברה.

עבדאללה אבו מערוף: המטרה שלנו היא בסוף להחזיר את הבן האדם הזה, הנגוע, לחברה הבריאה, שיהיה אחד מהחברה, לפי התחום שלו, וזו המטרה הסופית, ואין לכם הישנות, אתם עוקבים אחרי זה, מי שיצא אחרי שלושה חודשים וחצי, אחרי ארבעה חודשים וחצי, אחרי חצי שנה, שנה, חזר למסלול שלא צריך להיות?

עבדאללה אבו מערוף: או באמת אתם עוקבים במשך שנתיים, שלוש או ארבע, עד חמש לא צריך יותר, לחניכים שלכם, לבוגרים שלכם, לאנשים שלכם שהיו כאן, שבאמת הפידבקים הם באמת חיוביים.

עבדאללה אבו מערוף: זה מה שאני רוצה לדעת מהביקור הזה כאן, בכפר, מקום שהוא חייב להיות, להמשיך, בצורה היותר אפקטיבית.

עבדאללה אבו מערוף: העניין האחר, עניין המניעה ועניין הצבא, ויש כאן נציג, למה מגיעים לחינוך ו - - - המספרים 900 נפגעים קשה כל שנה, זה דבר שהוא לתשומת לב כולנו.

עבדאללה אבו מערוף: לא יודע, בתור אזרח, המנהג הזה, הפולחן הזה שאחרי הצבא משתחררים להודו, האם בתור בן אדם, בתור אזרח, עם התפיסה האידיאולוגית שלי, לא כל כך נראה לי שזה נכון.

עבדאללה אבו מערוף: מכאן מתחילה ה - - -

<עמרי פריש: תבוא איתי להודו, אולי תחשוב אחרת.

עבדאללה אבו מערוף: תשמע, אני יודע מה זה הודו.

<ארז רבן: זה לא הילדים, זה אנחנו כהורים.

עבדאללה אבו מערוף: לכן אני לא אגע עכשיו במניעה ובחינוך, משרד החינוך, בתי ספר, לראות מוקדי סכנה ואיפה גורמי סכנה וכו', זה לא כאן המקום.

עבדאללה אבו מערוף: לכן באמת עם הרשות למלחמה בנגעי הסמים ואלכוהול, אז צריכה להיות פעילות משותפת.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו כאן בחלק של הביקור נראה איך זה - - -

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: בבקשה, חברת הכנסת מירב בן ארי.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להודות לך על הסיור הזה, שהוא סיור חשוב, זה הסיור השני שלנו ביחד.

מירב בן ארי: למרות שקשה לי יותר להגיע לוועדות הקבועות בגלל שאני חברה בעוד חמש ועדות, לסיורים אני מקפידה ללכת.

עבדאללה אבו מערוף: אז נגיע קבוע לסיורים, זה גם טוב - - -

מירב בן ארי: לא, זה מאוד מעניין.

מירב בן ארי: אני מרגישה אשמה.

מירב בן ארי: גם תודה לך על ההסבר ולחבר'ה שהיו כאן ושיתפו בכנות כזאת ליד כל כך הרבה אנשים, לבוא לספר את הסיפור שלהם.

מירב בן ארי: אני מכירה טוב את מה שקורה ומכירה את חיליק, הייתי בבית הפתוח שלכם, הייתי פעמיים כבר בהודו, בפרדייז אום ביץ' גם הייתי.

מירב בן ארי: אני לא מהאנשים שמנותקים, אני מכירה טוב את הסיפור.

מירב בן ארי: מאוד מעניין אותי, לא יודעת, במסגרת מחקר ההערכה והמדידה שלכם, לדעת, יש יותר משתמשים בגראס בהודו היום ובמרכז אמריקה ובדרום אמריקה.

מירב בן ארי: פעם, דרך אגב זה היה דרום אמריקה, היום זה גם מרכז אמריקה ושמענו את הסיפור של י'.

מירב בן ארי: מעניין אותי דווקא אם הייתי משאירה כאן משהו כשאלה ואולי יום אחד שיגיע לדיונים בוועדה, זה האם יש עלייה במספר הנפגעים משימוש בסמים בטיולים.

מירב בן ארי: למה אני מתכוונת?

מירב בן ארי: אני אחדד.

מירב בן ארי: יש יותר משתמשים, אני יודעת, ראינו את זה, גם קראתי מחקר, אגב, כמו שאמרתי לך, קראתי גם על הודו, כי זה עניין אותי לדעת, ובאמת המצב שם הוא לא פשוט.

מירב בן ארי: אני אומרת לך שאני לא יכולה לשכוח שישבנו באיזה שהוא בית קפה בגואה, בארמבול, החבר'ה שלי הם חבר'ה די מבוגרים, כולנו עברנו את גיל 35, יותר באנו לשקט ולחופשה, באמת מדינה זולה ונעימה.

<עמרי פריש: א

<עמרי פריש: הבתי את זה שגיל 35 זה גיל - - -

מירב בן ארי: גיל 35 זה מבוגרים.

מירב בן ארי: תשמע, אתה מסתובב שם עם חבר'ה בני 21.

מירב בן ארי: ואז אנחנו יושבים בקבוצה בערב, שותים קפה, מקשקשים ומישהי באה אליי עם כל הקבוצה, אני לא ח"כית מוכרת ואומרת לי 'איך קוראים לך?' אמרתי, 'מירב', אז היא אומרת לי 'תגידי, את יודעת איך אפשר להתארגן?' כל החבורה שם צחקה, מכל הקבוצה מצאו את מי לשאול.

מירב בן ארי: צחקו עליי שבוע שם בערך, כי ישבו שם מלא אנשים.

מירב בן ארי: אבל לא משנה, אני אומרת שאני חשופה וזה באמת מעניין אותי.

מירב בן ארי: אני גם ביקשתי להיות בוועדה של חברת הכנסת זנדברג, אבל מעניין אותי באופן אישי מהעמדה שלכם לדעת האם מספר הנפגעים בפגיעות קשות, כמו שאמרת, עלה, מאוזן בעשר שנים או ירד.

מירב בן ארי: למה זה מעניין אותי?

מירב בן ארי: כי כל הזמן כשהיינו בגואה דיברנו על זה שגואה, אני לא יודעת אם אתם מכירים את גואה כיום, בגואה ב-11 בלילה הכול נסגר, שקט, דממה, הולכים לישון.

מירב בן ארי: תאמינו לי, הייתי במרכז, הייתי באנג'ונה, הייתי בארמבול, אתה בטח מכיר את המקומות האלה, אום ביץ' בכלל בית קברות, אין שם כלום.

<עמרי פריש: המסיבות הגדולות, הם או הופכות להיות - - -

מירב בן ארי: לא, גואה השתנתה, אתה יודע את זה גם, אז מעניין אותי לדעת על מספר הנפגעים.

מירב בן ארי: כשאריק שרון, הרי היה את הסיפור על אריק שרון ז"ל, שהגיע ובא לראש ממשלת הודו ואמר לו 'תחזיר לי את כוחות המילואים', כולם מכירים בטח את הסיפור הזה.

מירב בן ארי: אני הייתי בגואה בשנות ה-90, הייתי שם, ראיתי, הייתי בחל"ת מהצבא, אז בכלל גם הייתי מנותקת מהסמים, אבל בהחלט מעניין אותי לדעת את המצב הזה.

מירב בן ארי: ועוד משהו שאני מאוד רוצה להמליץ, גם לוועדה ובכלל, אני ראיתי בגואה עכשיו את הסרט שכבר שנתיים יש אותו, על החילוץ, שמאוד מאוד מעניין, לא יודעת אם הוועדה מכירה את זה.

מירב בן ארי: אני מאוד ממליצה, אני ראיתי את זה פעם ראשונה בהודו עכשיו, כשהייתי באוקטובר, נחשפתי לסרט הזה.

מירב בן ארי: מרתק, מסמך.

מירב בן ארי: אגב, בשבילך, במיוחד אם אתה עוסק בענייני מניעה, אני יודעת שזה קרוב ללבך, שמעתי שאתה כל הזמן מתייחס לזה, הסרט הזה, אתה לא צריך אותם, זה גם לא שאותו נרקומן יושב מול ילדים בכיתה י"ב וקשה להם להתחבר אליו, כי מה?

מירב בן ארי: אני לא שם, אבל אתה רואה את הסרט הזה ואתה רואה את החבר'ה האלה ואתה רואה את תהליך החילוץ וההגעה שלהם לארץ.

מירב בן ארי: מבחינתי זה מסמך אמיתי, כמובן דוקומנטרי, שמעניין וגם חשוב לוועדה.

<קריאה: איך קוראים לסרט?

<עמרי פריש: פליפ, של יואב שמיר.

<עמרי פריש: אני הייתי איתו בזמן הצילומים של הסרט, הוא עשה חלק גדול מהסרט כאן.

<עמרי פריש: ויש סרט נוסף, דווקא לא דוקומנטרי, שנקרא 'אבודים לרגע', דרמה פסיכוטית בהודו.

<עמרי פריש: זה סרט עם שחקנים, יוצא מן הכלל, שמציג את הסיפור על ידי שחקנים.

<עמרי פריש: הכול מצולם באזור מנאלי בהודו, אז זה מאוד אותנטי ואמיתי.

<עמרי פריש: שני הסרטים האלה עוסקים ב - - -

מירב בן ארי: אני חייבת להגיד לך עוד משהו, כי דיברת על מנאלי.

מירב בן ארי: המצב של הישראלים היום בהודו, אני חושבת שזה גם קטע, כי אתה אומר לאנשים גואה, אז כולם אומרים לך גואה, מסיבות, המצב בצפון, במנאלי ובקאסול פי עשרה יותר קשה ממה שקורה בדרום הודו.

מירב בן ארי: שם יש בעיה.

מירב בן ארי: אני לא הגעתי לשם, זה לא בשבילי המקומות האלה, אבל שם יש בעיה קשה מאוד מאוד לישראלים.

מירב בן ארי: פעם הבאה שאתה בצפון - - -

תמר זנדברג: תודה רבה.

<עמרי פריש: רונית אמרה שהיא רוצה להוסיף, ברשותכם.

<רונית בן אפרים: כמה מילים, ממש בודדות.

<רונית בן אפרים: אני חושבת שחלק מהדברים, שאני לא בטוחה שעברו פה עד הסוף, זה התכנית ההוליסטית, לא רק אינטנסיבית, אלא באמת צוות שהוא יותר רב ממספר המטופלים, אמנם במשרות חלקיות, אבל אוסף המקצועות הטיפוליים שיש פה גם נותנים גישה.

<רונית בן אפרים: חלק מאיתנו מתחברים יותר לפן הפסיכולוגי וחלק דווקא ייכנסו דרך טיפולי גוף-נפש לאיזה שהיא חוויה באמת טיפולית יותר ארוכה.

<רונית בן אפרים: כל השילוב ההרמוני הזה, שבסוף מתכתב לידי הרמוניה, אני חושבת שהוא גם חלק מהייחודיות שראוי להבליט אותו בכפר איזון כסוד ההצלחה.

<עמרי פריש: המלצה שלי לצבא, בזה אני אסיים, אתם צריכים להתקדם, לגישתי הצנועה, באוכלוסיית המ"פ, הגישה של הצבא, שאולי בצדק, היא מאוד קשוחה, היא מורידה את מספר המשתמשים, אבל היא בעצם, כיוון שכל מ"פ יודע שאם אצלו הוא יגלה, הוא יראה את מה שצריך לראות, תהיה בעיה, ייקחו לו את החיילים והוא כבר שנה וחצי רץ איתם במסלול, אז הוא מעדיף לא לראות את מה שכולנו רואים, כי הוא באיזה שהיא דילמה נורא מוסרית מאוד קשה.

<עמרי פריש: בעיקר אוכלוסיית היעד שלכם בעיניי זה המ"פ, זו החוליה שיודעת ורואה ולא רואה את מה שקורה.

<ארז רבן: אני לוקח את העניין הזה.

<ארז רבן: קודם כל אני רוצה לברך על הביקור.

<ארז רבן: אני לוקח את העניין הזה לאחריות של הצבא ולפתחו של הצבא במקומות שבהם הצבא יכול להשפיע, אבל אם משהו מתחדד כאן מאוד, שיש כאן אחריות לאומית לתכנית לאומית כוללת במדינת ישראל, שכוללת את כל המרכיבים, בהיבטים של מניעה מכל זווית אפשרית, כולל עם אחריות של הרשות למלחמה בסמים, של תכנית שלמה, עם תפיסה כוללת של כל מדינת ישראל, ואגב בעידוד של - - - הזכרת סרט כזה שהוא באמת משפיע, אז יכול להיות שצריך ללכת למקומות האלה, המקומות שבהם זה באמת תופס את האנשים.

<ארז רבן: הדרך שזה תופס אותם, עם אחריות לאומית למדינת ישראל, לא לתת לנוער המקסים הזה להגיע למקומות האלה.

תמר זנדברג: אני רוצה להתחבר לנקודה שלך ולסכם.

<קרן ברודר: העניין שאתה מעלה והוא עניין מאוד חשוב, הנושא הכי חשוב זה תקשורת ושיח.

<קרן ברודר: מה שקורה פה זה השיח והתקשורת והדברים שעולים וצפים.

<קרן ברודר: זאת הדרך שלנו להעביר את המסר בינינו ולילדים האלה, נורא חשוב הקשר.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: אני רוצה להתחבר לדברים שלכם ולהגיד ככה.

תמר זנדברג: אני חייבת להגיד שאני יצאתי מפה עם תובנה מאוד עמוקה שכבר מלווה אותנו, כמו שאמרתי קודם, תקופה של רצף בוועדה.

תמר זנדברג: אנחנו מדברים כאן על טיפול החל ממניעה, דרך טיפול של בריאות ורווחה ועד יציאה, שאנחנו צריכים להבין שיש לנו במדינת ישראל, אני מניחה שזו בעיה עולמית, פלח מסוים באוכלוסייה שמצריך טיפול כזה מכל מיני סיבות.

תמר זנדברג: אתה רוצה למנוע לגמרי את השימוש בסמים, אפשר להגיד שצריך למנוע לגמרי את הטיולים להודו ולדרום אמריקה, זה גם מניעה, שמענו כאן.

תמר זנדברג: אפשר להתמקד במניעה של אירועי חיים, כמו פגיעות מיניות בילדות, במיוחד לנשים, זו גם מניעה, אנחנו מאוד מאוד רוצים למנוע את זה.

תמר זנדברג: את כל זה אנחנו ננסה למנוע, בינתיים אין תכנית להוציא מהחוק את האלכוהול, אין תכנית להוציא מהחוק את הטיולים להודו, אין תכנית כזו למרות שאנחנו ראינו כאן קשר בין הדברים האלה.

תמר זנדברג: ועם זאת, השילוב הזה, מה שאתה קראת אבחנה כפולה, מה שאתם מתייחסים כאן לאיזון כתוצאה ממשבר, השילוב הזה במשברי חיים, שהם תוצאה של נסיבות, של טיול שהוא חלק מחיים, של סמים שהוא הרבה פעמים חלק מהחיים ואלכוהול ושימוש לרעה והתמכרות, היכולת שלנו כמדינה וכחברה לספק טיפול נכון ואפקטיבי כאשר אנחנו נחשפים למציאות כזו הוא קריטי ליכולת של אנשים, החל מאוכלוסייה שסובלת ממגוון הרבה יותר רחב של בעיות, כולל מצב סוציו אקונומי וכולל רקע מסוים, דרך מה שראינו פה, שזו אוכלוסייה שצריכה ויכולה, עם טיפול נכון ועם הימנעות מסטיגמה ועם התערבות נכונה ברגע הנכון לחזור לחיים לחלוטין שגרתיים ומתפקדים ולהיות, אמרת תרומה, להיות אזרחים משולבים לחלוטין לחברה ועד היכולת לקבל טיפול אחר בקהילה, מה שנקרא, היא האתגר הגדול ביותר שלנו.

תמר זנדברג: להתאים על כל הרצף, משרד החינוך לא הגיע לפה היום, אבל אפילו ממערכת החינוך דרך המערכת הצבאית ודרך המערכת הטיפולית והרווחתית, היא האתגר הגדול ביותר שלנו.

תמר זנדברג: להבין שאנחנו צריכים להתאים את המענה לצורך ולא לחפש מתחת לפנס, בשום תחום של הפנסים האלה.

תמר זנדברג: זה בעיניי האתגר הגדול ביותר שלנו.

תמר זנדברג: דווקא אולי באיזה שהוא מקום להבין שאנחנו לא נצליח למנוע הכול, גם אם נורא נורא ננסה.

תמר זנדברג: כי אמרת, אמרו לך כאן, תסבירו לנו ותגידו ותגיד המורה ותגיד היועצת ותגיד התקשורת, אבל ההתאמה, גם של המניעה וגם של הטיפול הנכון, אל המציאות ואל המרכיבים שלה, היא גורם מפתח להצלחה.

תמר זנדברג: גם אם הרבה פעמים כלולה בזה ההבנה שלא הכול מצליח, גם אם ננסה, ולא הכול אפשרי, זה לא אומר שאנחנו נוותר על זה, זה אומר שאנחנו נשתכלל יותר ושאנחנו נמצא את הדרכים הנכונות להתאים את הטיפול הנכון לבעיה הנכונה, או למציאות הנכונה.

תמר זנדברג: אפילו לא מאה אחוז אני רוצה לקרוא לזה בעיה, כמו שאמרת, זה לא תחלואה, זה אבחנה.

תמר זנדברג: אני לא רוצה לקרוא לזה לבעיה, אלא יש מצבים, יש נסיבות בחיים, יש מחלות, יש טראומות, יש כל מיני דברים.

תמר זנדברג: היכולת שלנו להתמודד איתם בצורה הנכונה היא מפתח רציני מאוד להצלחה.

תמר זנדברג: אני רוצה מאוד מאוד להודות לך, עמרי, להודות לכפר, לכל הצוות שהיה כאן, תודה לחברי הכנסת, תודה לכל הנציגים של משרדי הממשלה.

תמר זנדברג: זו חוליה בשרשרת של העבודה שלנו בוועדה ואנחנו נמשיך בה.

תמר זנדברג: תודה רבה.