הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 93, 2016-07-25 12:30

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם פותחת את דיון הוועדה, שיעסוק במסרים סמויים בתכניות טלוויזיה לפעוטות ולילדים בגיל הרך.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון בעצם החל מדיונים שקיימנו כאן בוועדה, כשהמטרה היא לראות, או יותר נכון להרהר בזה שכבר מגיל מאד מאד צעיר, מסתבר שהילדים שלנו חשופים על פניו לתכניות תמימות, חלקן אפילו מצוירות, ואם אנחנו צוללים פנימה או פשוט שומעים ככה בחצי אוזן, כשאנחנו נמצאים איתם, אנחנו מגלים שזה רחוק מאד מלהיות תמים.

יפעת שאשא ביטון: כשיש בהם הרבה מאד מסרים, לא רק מגדריים, שכולם נוהגים לעסוק בהם, אלא גם מסרים מיניים וגם מסרים של דימוי גוף, שזו אחת הסוגיות אני חושבת, היותר בוערות היום במיוחד אצל הצעירים, שאנחנו מגיל צעיר מלמדים אותם מה יפה ומה לא – להיות רזה, או להיות קצת מלא, עם אף כזה או עם אף אחר, להיות בלונדינית או שחורה, או כל מיני תפיסות סטריאוטיפיות שאנחנו מבנים בהם מגיל מאד מאד מאד צעיר, ואחר כך אנחנו מתפלאים – איך הילדים שלנו בכיתה א'-ב'-ג'-ד', מדברים איתנו על דיאטה ועל שיקוי יופי ועל כל מיני דברים שישנו להם את הצורה בגוף, שהאסוציאציה הפשוטה שלי, כשבתכנית מצוירת מכווצים קצת, סליחה, אני יודעת שאנחנו בכנסת, את הטוסיק, או משנים את האף, זה ניתוח פלסטי.

יפעת שאשא ביטון: אין לזה שום פרשנות אחרת לכשאנחנו גדלים.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא לצאת למחקר בנושא.

יפעת שאשא ביטון: ממש, לקחת ולמפות את תכניות הילדים ולראות איזה מסרים מועברים בהן, כדי שאנחנו נראה עם מה אנחנו מתמודדים ומה אנחנו מבקשים לשנות וגם לבדוק את ההתאמה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים הרבה פעמים תכניות לאורך היום, כביכול ערוץ הילדים, שכשנכנסים פנימה זה רחוק מאד מלהיות ערוץ ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נתתי תמיד דוגמא של שמש.

יפעת שאשא ביטון: אצלנו, כשאני הייתי צעירה, זה היה בפריים טיים של המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: שמונה וחצי, אחרי חדשות.

יפעת שאשא ביטון: היום זה בשמונה בערב, ערוץ הילדים.

יפעת שאשא ביטון: כן שייך, לא שייך, לאיזה גילאים זה מתאים?

יפעת שאשא ביטון: כמו הדוגמא הזו יש תכניות נוספות והשאלה איך אנחנו לוקחים וממפים בעצם את התכניות השונות ואולי מגדירים אותן לפי גילאים – מה מתאים לגיל כזה ומה לגיל כזה והאם השעה מתאימה לשידור של הגילאים האלה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: זרקתי הרבה דברים פה ויכולתי לומר עוד הרבה מאד, אבל אני חושבת שכדאי שאנחנו נחוש את זה קצת מהשטח.

יפעת שאשא ביטון: אז אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אפתח את הדיון עם מי?

יפעת שאשא ביטון: מי מוכן עם המצגת?

אורי מקלב: מילת פתיחה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: מילת פתיחה.

אורי מקלב: קודם כל אני מברך אותך על קיום הדיון.

אורי מקלב: אני רק רוצה להגיד שלא הרבה דברים אני לקחתי מהכנסת הביתה, לבית שלי, למשפחתי.

אורי מקלב: לא הרבה דברים, אבל ידע כן.

אורי מקלב: אבל לקחת משהו שהפנמתי ממה שראיתי בכנסת וממה שגיליתי בכנסת, שאני מביא את זה הביתה, דבר אחד אני חייב למורי ורבי בעניין הזה, לעדי ברקן.

אורי מקלב: מתוך פגישות שהיו לי איתו בכנסת, כשהייתי יושב ראש הוועדה לפניות הציבור ואז התגלגל מחסור במיטות עבור חולי או חולות אנורקסיה, ואז עדי הופיע באיזה שהוא שלב ולמדתי הרבה דברים מאז.

אורי מקלב: אצלנו בבית לא מדברים בכלל על שום נושא של דיאטה, זה לא בסביבה.

אורי מקלב: לא רק לבנות, גם לא לבנים, גם לא בסביבת הבנים.

אורי מקלב: הדימוי יכול להיות בכל מקום והדיבורים האלה משפיעים על כולם.

אורי מקלב: למדתי שיש דברים שצריך לדעת איך מדברים עליהם, איך מעבירים אותם, בגלל הרגישות, שזו לא רק שאלה של מסר כזה או אחר, זו שאלה שבסופו של דבר יכולה להגיד לשאלת חיים וזה נוגע בכל המגזרים וזה לא משנה מה השאיפות שלהם.

אורי מקלב: זה לא משנה.

אורי מקלב: הדימוי העצמי יכול להיות גם אם הוא לא רוצה להיראות כמו-.

אורי מקלב: גם עצם הדימוי, עצם הנושא משפיע מאד.

אורי מקלב: ולכן יותר מהכל, יש חשיבות במסרים הסמויים האלה, ובכלל בשיח, במודעות לשיח, שיש דברים שאי אפשר לדבר עליהם, שאי אפשר בלי שאתה מחזק.

אורי מקלב: המשמעות היא שלוקחים את זה הרבה הרבה יותר רחוק ממה שאנחנו חושבים.

אורי מקלב: אז כל פעם שעדי נמצא פה אני בא לחזק אותו.

אורי מקלב: כמעט כל פעם אני בא לחזק אותו.

יפעת שאשא ביטון: עדי שותף אמיתי לדרך בנושא הזה.

אורי מקלב: יש הצעת חוק שהוא הציע לי להגיש.

אורי מקלב: אני בסוף לא הגשתי אותה, עמדתי מאחוריו ובסופו של דבר ד"ר רחל אדטו היא זאת שהגישה.

יפעת שאשא ביטון: כן, חוק הפוטו-שופ.

אורי מקלב: חוק שצריך להרחיב אותו ועוד.

<עדי ברקן: באכיפה.

אורי מקלב: ולכן אני אומר שאני רק באתי לחזק בחשיבות הדיון הזה.

אורי מקלב: אני מבין שיש גם מצגת בכיוון הזה, אז זה מאד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: כן, יש כמה.

יפעת שאשא ביטון: עדי, גם אתה הבאת מצגת?

<עדי ברקן: לא.

<עדי ברקן: אני המצגת.

אורי מקלב: הוא המצגת בעצמו.

יפעת שאשא ביטון: כן, על זה אני יכולה להעיד.

יפעת שאשא ביטון: אני מתחברת לדברים של חבר הכנסת מקלב בנושא של מסרים סמוים, במיוחד כשהם בתכניות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: בתכנית מצוירת, אתה אפילו לא נמצא שם כדי לתווך לילד, כי אתה לא מעלה בדעתך שזה נמצא ואני אוסיף עוד משהו.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא רק השפעות של בית.

יפעת שאשא ביטון: יש אפילו השפעות לסביבה החיצונית או למדיה, הרבה יותר מאשר לסביבה הביתית של הורים.

יפעת שאשא ביטון: אם פעם חשבנו שהם מחקים רק את ההורים, אז אנחנו רואים היום שהם באים עם השפעות חיצוניות וזה עוד אתגר בעצם להתמודדות שלנו, וזו הסיבה שאתם כאן, כי כנראה אתם משפיעים עליהם בחלק מהזמן הרבה יותר ממה שאנחנו מסוגלים להשפיע, ואני לא מסירה אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני מאד שם, אבל עדיין ההשפעות של המדיה הן מאד מאד גדולה והשאלה איך אנחנו מתמודדים עם האתגר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל עם המצגת של ד"ר טלי תאני, בבקשה.

<טלי תאני-הררי: שלום לכולם.

<טלי תאני-הררי: התבקשתי להציג איזה שהוא רקע לדיון הזה והתלבטנו – קרן ואני – שותפתי למחקר, אני מהמרכז האקדמי פרס, חוקרת את התחום הזה של התנהגות צרכנים צעירים מכל מיני אספקטים, יחד עם ד"ר קרן צוריאל, שהיא מהמרכז הבינתחומי, שהנושאים המרכזיים שלה זה דימוי גוף ואיך הוא מושפע מהסביבה התקשורתית.

<טלי תאני-הררי: התבקשנו להציג לוועדה, וזה נושא מאד מאד גדול ומסרים סמויים ותכניות טלוויזיה, ויש פה המון דברים שאפשר להגיד.

<טלי תאני-הררי: זה בעצם הקורס שאני מלמדת במכללה, ובכל זאת ניסינו לקחת בעיקר את המחקרים שלנו, את הדברים שאנחנו חקרנו.

<טלי תאני-הררי: אני רוצה להגיד כבר כנקודת מוצא, אני לא חושבת שטלוויזיה זה רע ואני לא חושבת בראייה שלי שיש גורמים פחות חשובים ויותר חשובים.

<טלי תאני-הררי: רק הבוקר קראתי על אימא שמתעדת את הבת שלה, אני לא יודעת אם ראיתם.

<טלי תאני-הררי: היא חוותה בצעירותה הפרעת אכילה והיא נורא חוששת מאיך היא מעבירה את זה לבת שלה ויש לה תפקיד מאד מאד משמעותי בעיניה.

<טלי תאני-הררי: אי אפשר להסיר את האחריות לא מההורים, לא ממשרד החינוך ולא מכל הגורמים וטלוויזיה בעיני או אמצעי התקשורת בכלל, זה עוד גורם חשוב, אבל אני חושבת שצריך להכניס את זה לקונטקסט, כי אם נפתור את הבעיה של הטלוויזיה, נסגור את הטלוויזיה – נעלים אותה מן עולם – הבעיות לצערי לא ייגמרו.

<טלי תאני-הררי: ננסה לדון בזה ולגעת בדברים.

<טלי תאני-הררי: אני מניחה שכולם יודעים את הדברים האלה, אבל בכל זאת אני אגיד את זה כאיזו שהיא פתיחה.

<טלי תאני-הררי: הילדים שלנו גדלים בסביבה תקשורתית מאד מאד עמוסה ומאד שונה ממה שהיה לפני עשור-שניים.

<טלי תאני-הררי: אינטנסיביות גם מבחינת כמות האמצעים וגם מבחינת היקף התכנים שיש להם.

<טלי תאני-הררי: הזמינות 24/7, שזה עוד פעם מעמיד אתגר גדול בפני ההורים – מתי הם צופים, איפה הם צופים, באיזו פלטפורמה הם צופים.

<טלי תאני-הררי: זה לא חייב להיות בטלוויזיה, כשכולם צופים יחד איתם.

<טלי תאני-הררי: הילדים שלנו צופים או משתמשים במספר אמצעי תקשורת בו זמנית.

<טלי תאני-הררי: לא רק באמצעי תקשורת אחד.

<טלי תאני-הררי: אז עוד פעם, נפתור את הבעיה של הטלוויזיה ועדיין לא עשינו את כל הטיפול בכל החזיתות.

<טלי תאני-הררי: ולמרות – וזה עוד דבר שחשוב להגיד כאן – למרות כל השינויים האלה – עדיין הטלוויזיה היא מאד מאד מרכזית בחיים שם הילדים.

<טלי תאני-הררי: ובאופן אולי פרדוכסאלי ואולי קצת שונה מהתחזיות, דווקא הרשתות החברתיות והאתרים והסלולארי, הגבירו את החשיבות.

<טלי תאני-הררי: כי בעצם זה נותן עוד מימד לתכניות הטלוויזיה שהם מאד אוהבים.

<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שאחרי שהם צופים בתכנית או במקביל, הם הולכים לאתרים, הם מדבירם על זה עם החברים, הם מסתכלים ברשתות החברתיות, הם עוקבים אחרי הידוענים, שהם עוקבים עליהם, שזה אותם ידוענים שנמצאים בתכניות הטלוויזיה.

<טלי תאני-הררי: אז התמונה, עוד פעם, היא מורכבת וגדולה.

<טלי תאני-הררי: אני חושבת שאחד הדברים היותר מאתגרים זה בעצם טשטוש הגבולות שאנחנו חיים בו בעידן הזה.

<טלי תאני-הררי: בעצם הדבר הזה – תכניות לילדים – אולי זה נכון לילדים המאד מאד קטנים, לפעוטות, אבל מגיל מסוים ומעלה בעצם הילדים בוחרים לעצמם את התכנים, בלי קשר להגדרה אם זה תכנית ילדים או לא.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת אנחנו יודעים שהריאליטי נצפה בקרב הרבה מאד ילדים.

<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שכשמזמינים ב-VOD לא איכפת להם אם זה תכנית ילדים או לא תכנית ילדים, הם פשוט צופים במה שנחמד להם ונעים להם.

<טלי תאני-הררי: העובדה שהם מאד סלקטיביים ומאד בררנים.

<טלי תאני-הררי: אין כבר לוח שידור שמוגדר – הנה השעות שלכם – כמו שאנחנו היינו קטנים, נשארים בבית כדי לצפות ברגע ודודלי.

<טלי תאני-הררי: בעצם כל הזמן כל התכניות זמינות להם מתי שהם רוצים.

<טלי תאני-הררי: הסגרתי את הגיל שלי עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: גם אני ראיתי רגע ודודלי.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו זוכרת את השמות.

<טלי תאני-הררי: אוקיי.

<טלי תאני-הררי: עוד גבול שמאד מטשטש זה תכנים פרסומיים ולא פרסומיים.

<טלי תאני-הררי: זה נושא שאני מרבה לדבר עליו, כל הנושא שאני קוראת לו פרסום סמוי, שנכנס גם לתוך התכנים הטלוויזיוניים וגם לתוך התכנים הטלוויזיוניים שילדים צופים בהם, כשזה סוגיה בפני עצמה שצריכה לעבור איזו שהיא רגולציה ואנחנו מחכים לזה שזה יקרה.

<טלי תאני-הררי: הפלטפורמות, הפלטפורמה הוירטואלית עם הפלטפורמה הפיזית, הכל ביחד.

<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שזה עובד מאד מאד טוב.

<טלי תאני-הררי: ההופעות הגדולות של התכניות הגדולות מאד מאד מחזקות את התכניות ולהיפך.

<טלי תאני-הררי: עוד פעם, התכנים הם בעלי השפעה חיובית ושלילית.

<טלי תאני-הררי: הרבה תלוי למשל בילד.

<טלי תאני-הררי: אנחנו מכירים הרבה מאד תיאוריות יותר עדכניות שכבר לא אומרות שתכנים אלימים משפיעים באופן ישיר על ילד, אלא זה הרבה מאד תלוי בילד, בנטיות שלו לאלימות וכן הלאה.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת הדברים הם יותר מורכבים.

<טלי תאני-הררי: אותו דבר על תכנים מיניים, אותו דבר על תכנים מגדריים וכן הלאה.

יפעת שאשא ביטון: יש לך דוגמאות לתכניות שהבאת במצגת?

<טלי תאני-הררי: לא, לא הבאתי דוגמאות, בכוונה.

יפעת שאשא ביטון: למה בכוונה?

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק היה הרעיון של מצגת, להביא דוגמאות חיות של תכניות.

<טלי תאני-הררי: אז אני בטוחה שתוך כדי דיון ישמחו פה אנשי הטלוויזיה להציע דוגמאות.

<טלי תאני-הררי: ועוד פעם, הסביבה התקשורתית, עם הרבה מאד סוכני חברות שיש שם, שעוד פעם, מטשטשים את הגבולות בין ההשפעה של הסוכנים השונים.

<טלי תאני-הררי: לגבי צפייה, אני רק מביאה את השקף הזה כדי להראות שהרבה מאד שעות צפייה מוקדשות לטלוויזיה.

<טלי תאני-הררי: למשל, כששואלים אותם מה הדבר שהם הכי אוהבים לעשות בחופש הגדול, אז כמעט מחציתם אמרו – לצפות בטלוויזיה במזגן.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה עדיין מאד מאד מרכזי, למרות כל השינויים, למרות ההיצף הגדול באמצעי התקשורת, עדיין- - -

יפעת שאשא ביטון: אגב, מה שהם לא רואים בטלוויזיה הם רואים בטאלבט או באייפון.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה הולך איתם.

<טלי תאני-הררי: כן.

<טלי תאני-הררי: המסך בעצם משתלב בכל ה - - -

יפעת שאשא ביטון: את אותם תכנים של הטלוויזיה הם רואים שם.

<טלי תאני-הררי: כן.

<טלי תאני-הררי: עכשיו לגבי מבנה גוף.

<טלי תאני-הררי: אז זו קצת סקירה של מחקרים שנעשו, עוד לא המחקרים שלנו.

<טלי תאני-הררי: בעצם כשמנתחים את התכנים, אנחנו רואים ממש בצורה מאד מאד עקבית, גם בארץ, גם בעולם, שאין מגוון גדול של מבנה גוף בתקשורת.

<טלי תאני-הררי: יש מגוון מאד מאד מצומצם, שמציג בדרך כלל מבנה גוף קטן ורזה, ואם יש ייצוגים של יותר מלא, אז בדרך כלל זה בהקשר שלילי או מזלזל; וגם יש הבדלים בין איך שמציגים נשים, לאיך שמציגים גברים.

<טלי תאני-הררי: אני רק אגיד בהערת אגב, שלקראת מחקר מאד גדול שקרן ואני עשינו, היינו צריכים לייצר דמויות רזות ושמנות.

<טלי תאני-הררי: לקחנו את אותה דמות ובאמצעות מניפולציה שינינו את מבנה הגוף ועשינו פיילוט, כדי לראות איך הילדים תופסים את המבנה הרזה.

<טלי תאני-הררי: צמצמנו את הדמות הרזה, וזה עדיין היה נראה להם לא מספיק רזה.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת בהבדל בין הרזה לשמן – צמצמנו וצמצמנו, כמעט נעלמה לנו הדמות, עד שהגענו למבנה גוף שבעיניהם נתפס כרזה.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה נתפס כרזה שדוף.

<טלי תאני-הררי: ממש ממש רזה.

<טלי תאני-הררי: אני חושבת שזאת הייתה הדוגמא הכי חזקה מכל העשייה שלי, שאמרתי טוב, עד לאן נגיע, מה הצעד הבא?

<טלי תאני-הררי: לאן אנחנו הולכים מפה?

<טלי תאני-הררי: וכמובן, עוד פעם, זה מחקרים שנעשו, רואים קשר בין אותה חשיפה לטלוויזיה, ודיברתם קודם על דימוי גוף, אז דימוי גוף שלילי, הערכה עצמית נמוכה.

<טלי תאני-הררי: הנושא של אידיאל הרזון מאד בולט ויש קשר הדוק בין החשיפה לאידיאל רזון, שאומר שאותו מבנה גוף רזה מוצג בהקשרים מאד חיוביים.

<טלי תאני-הררי: בהקשרים של הצלחה, בהקשרים של אטרקטיביות, בהקשרים של יופי וזה משפיע על אותם צעירים בכל מיני היבטים של דימוי גוף והרבה מאד היבטים, אפילו בריאותיים, כמו אנורקסיה וכן הלאה.

<טלי תאני-הררי: הדמויות עצמן – ואת זה גם חשוב להגיד בהקשר של הדיון – הזה, לדמויות עצמן בתכניות הטלוויזיה יש תפקיד מאד חשוב בחייהם של הילדים, כי אותן דמויות שהם בוחרים כדמויות המועדפות עליהם, הם מנהלים איתן איזו שהיא מערכת יחסים חברית מאד והם גם מאד מאד מושפעים מאותה מערכת יחסים.

<טלי תאני-הררי: זה חשוב, כי תיכף אני אראה להם את הדמויות שבחרו אותם ילדים, ואנחנו רואים שאותן דמויות הן בעלות מבנה גוף מאד מסוים.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת לאותה מערכת חברות שיש בין הילד לבין הדמות המועדפת, יש כמובן השלכה על איך שהוא תופס את מבנה הגוף הנכון וכן הלאה.

<טלי תאני-הררי: זה כבר מתוך מחקר של קרן ושלי.

<טלי תאני-הררי: מה שעשינו במחקר הזה – אני תיכף אציג עוד מחקרים – אבל במחקר הספציפי הזה ביקשנו מהצעירים להגיד מה היא הדמות המועדפת עליהם מתוך תכניות הטלוויזיה ובאמת קיבלנו מגוון מאד מאד גדול של תכניות טלוויזיה.

<טלי תאני-הררי: כשעשינו ניתוח תוכן של אותן דמויות, אז גילינו באופן לא מאד מפתיע, שאותן דמויות מועדפות הן בעלי מבנה גוף רזה או ממוצע.

<טלי תאני-הררי: מעט מאד דמויות היו בעלות מבנה גוף גדול יותר.

<טלי תאני-הררי: עוד דבר שראינו על הדמויות שהם בחרו, שככל שהדמויות היו רזות יותר, הן תמיד היו יפות יותר ומטופחות יותר.

<טלי תאני-הררי: איזה שהוא משהו שהולך יחד, אידיאל הרזון בצורה - - -

יפעת שאשא ביטון: טלי, תנסי רגע לסכם את זה ולמקד את זה בילדים.

יפעת שאשא ביטון: או שעכשיו מה?

יפעת שאשא ביטון: זה הכל בני נוער?

<טלי תאני-הררי: כל מה שאני אומרת במצגת הזאת ה לגבי ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זה ילדים ובני ונוער?

<טלי תאני-הררי: כן.

יפעת שאשא ביטון: כי אני עושה רגע הבחנה של הגיל הרך וגילאים מבוגרים יותר.

<טלי תאני-הררי: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח רק שתמקדי.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד הרבה?

<טלי תאני-הררי: לא.

<טלי תאני-הררי: עוד מחקר שעשינו ואני חושבת שהציטוטים האלה הם מעניינים, ואולי זה דוגמאות מהצד ה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, חשוב לי הצד הפרקטי כרגע.

<טלי תאני-הררי: כן, זה הצד השני.

<טלי תאני-הררי: עוד מחקר אחר שעשינו, שבדק מסרים סותרים, זאת אומרת אותו ייצוג של מבנה גוף רזה עם מוצר מזון משמין, שזה בדרך כלל מה שאנחנו רואים בפרסומות, אז הם אומרים פה – בפרסומות רואים שהם כן אוכלים את זה והם נשארים ככה, אז גם אני הייתי רוצה.

<טלי תאני-הררי: ביחס לעצמי אני מרגיש טוב, אבל כשמראים את הדמויות האלה, אז פתאום אני מרגישה פחות טוב.

<טלי תאני-הררי: אותה השפעה של מבנה גוף רזה.

יפעת שאשא ביטון: גם אותה אשליה, שאלה שבפרסומות אוכלים, אוכלים, אוכלים ונשארים רזים.

יפעת שאשא ביטון: אז הדרך שלהם, אני מניחה שתיכף עדי יספר איזה דרך הם בוחרים.

<טלי תאני-הררי: ותלמידת כיתה ז' גם אומרת משפט מעניין: בגברים זה לא טוב שהם נראים רזים מדי.

<טלי תאני-הררי: צריך שהם יהיו כאלה בינוניים.

<טלי תאני-הררי: אני חושבת שבעיקר מדברים פה על שרירים, לא על שומן; ואישה צריך שהיא תהיה רזה.

<טלי תאני-הררי: אז אם דיברנו על מגדר, אז יש פה את זה.

<טלי תאני-הררי: השקף האחרון זה כמה פתרונות אפשריים.

<טלי תאני-הררי: אני חושבת שהדבר הכי הכי חשוב בעולם שבו גדלים הילדים שלנו זה חינוך, חינוך, חינוך.

<טלי תאני-הררי: אוריינות תקשורת.

<טלי תאני-הררי: אני חושבת שזה מאסט.

<טלי תאני-הררי: צריך הרבה הרבה יותר ממה שיש היום.

<טלי תאני-הררי: עידוד מסרים חיוביים, הבאתי פה עוד ציטוט של ילדה בכיתה ג' שאומרת על מחקר אחר שעשינו, "למרות שאני לא אוהבת תפוח, כשרואים מישהו בטלוויזיה אוכל, אומרים זה בטח טעים לו, אולי אני אוכל גם.

<טלי תאני-הררי: פתאום אני קצת הרגשתי שיש לי טעם של תפוח בפה".

<טלי תאני-הררי: זאת סצנה מאד ייחודית שמצאנו שהדמות בתכנית טלוויזיה אוכלת תפוח, במקרה זה דמות מבוגרת ולא דמות של ילד, אבל עדיין, עצם העובדה שהם ראו דמות אוכלת תפוח, זה עשה לה חשק.

<טלי תאני-הררי: אז אני חושבת שזה מסר חשוב שאפשר להעביר מסרים חיוביים וזה עובד, כמו שזה עובד לכיוון השני.

<טלי תאני-הררי: יש קוד אתי שאולי צריך להעביר אותו, איזה שהוא שינוי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר על זה כאן.

<טלי תאני-הררי: אוקיי.

<טלי תאני-הררי: סיווג – סימון – אני הייתי שותפה להצעת החוק שלדעתי עדיין מונחת הרבה שנים על שולחנו של שר התקשורת ומאז לדעתי עוד יש שיפורים ושינויים שאפשר לעשות ויש פה עוד הרבה דברים שאפשר לחשוב עליהם.

יפעת שאשא ביטון: כן, בעניין של סימון אנחנו לא חייבים חוק.

יפעת שאשא ביטון: אפשר גם להתגייס שאנחנו מנהלים את זה בכיוון אחר.

<יונתן בייסקי: אפשר להתייחס לזה?

יפעת שאשא ביטון: מי כבודו?

<יונתן בייסקי: אני יונתן בייסקי מהמועצה לשידורי כבלים ולווין.

<יונתן בייסקי: הערה קטנה לעניין.

<יונתן בייסקי: קודם כל, דברים מאד יפים מה שהצגת.

<יונתן בייסקי: לעניין תקנות סיווג וסימון, המועצה מאמינה שהתקנות היום מיושנות וצריך לעדכן אותן, מה שהיה צריך לעשות מזמן.

<יונתן בייסקי: המועצה עשתה עבודה אקדמית מאד מקיפה בשיתוף עם גופי השידור והמליצה על תקנות סיווג וסימון חדשות, שכרגע מונחות לחתימת שר התקשורת.

יפעת שאשא ביטון: שמה הן אומרות?

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול לשתף אותנו?

<יונתן בייסקי: כן.

<יונתן בייסקי: התקנות הקיימות קובעות חלוקה גילאית של תכנית מתאימה לכל הגילאים, לגילאי 18 ומעלה, 14 ומעלה ו-8 ומעלה.

<יונתן בייסקי: א' – הפערים פה גדולים מדי, כלומר 3 - - -

יפעת שאשא ביטון: ומעלה או ומטה?

<יונתן בייסקי: ומעלה.

<יונתן בייסקי: כלומר תכנית ראויה מצפייה לגילאי 8 ומעלה, 14 ומעלה, 18 ומעלה, או לכל הגילאים.

<יונתן בייסקי: ההמלצות החדשות, שמונחות אצל השר, קובעות 4 מדרגות של גילאי 6 ומעלה, 10 ומעלה, 14 ומעלה ו-18 ומעלה וקטגוריה לכל הגילאים.

<יונתן בייסקי: זה בסיום של עבודה אקדמית שעשתה בשבילנו חוקרת ילדים שהמועצה מעסיקה כיועצת חיצונית, ד"ר דליה לירן הלפר.

<יונתן בייסקי: הכל גובש עם גופי השידור ובהתייעצות איתם ואנחנו מאד מקווים שעם כינון המועצה החדשה לשידור מסחרי, שתאחד את מועצת הכבלים והלוויין והרשות השנייה, נוכל לאמץ את התקנות האלה כתקנות מחייבות, כי מאחר והיום יש הבדל בתקנות בין הכבלים והלוויין לרשות השנייה שמאסדרת את 2 ו-10 מסיבות היסטוריות, אנחנו מאמינים שעם האיחוד נוכל גם סוף סוף להשיק את התקנות החדשות.

יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו תלויים באיחוד?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא יהיה איזה שהוא - - -

<יונתן בייסקי: לא, אנחנו לא תלויים באיחוד, אנחנו כרגע תלויים בחתימת השר.

<יונתן בייסקי: השר צריך לאחד את הרגולציה שלנו ואת הרגולציה של הרשות השנייה.

<יונתן בייסקי: יש כאן הבדלים לעניין.

<יונתן בייסקי: אנחנו המלצנו שצריך למשל לסווג משרדי חדשות.

<יונתן בייסקי: ככל שיקבלו את ההמלצה שלנו, אז זה אומר שהרשות השנייה תצטרך לשים משרדי חדשות באיזו שהיא שעה יותר מאוחרת, מאחר שהתקנות הגילאות שם שונות.

<יונתן בייסקי: צריך שיהיו תקנות אחידות.

יפעת שאשא ביטון: זה מבורך.

<יונתן בייסקי: אנחנו מקווים שזה יסייע.

<יונתן בייסקי: הסמכות היא בכל מקרה אצל שר התקשורת.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יופי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: טלי, את רוצה להוסיף משהו?

<טלי תאני-הררי: אני רק אומרת שלגבי סיווג סימון, צריך לחשוב אם הדברים הרלבנטיים לדיון הזה נמצאים שם בתקנות.

<יונתן בייסקי: כן.

<טלי תאני-הררי: עד כמה הנושא של מבנה גוף וייצוגיות וייצוגים של מזון.

<יונתן בייסקי: העניין של דימוי גוף היה חלק אינטגראלי מעיצוב התקנות.

<יונתן בייסקי: אותה יועצת אקדמית גם כתבה לנו את האמנה לשידורי ילדים, שהושקה לפני 4 חודשים.

<יונתן בייסקי: גם פה גופי השידור שיתפו איתנו פעולה והעניין של דימוי גוף הופיע שם באופן מפרוש, כחלק מהאמנה וחלק מהדברים שצריך להתחשב בהם בקביעת קטגוריות גילאיות.

<יונתן בייסקי: שמי יונתן בייסקי, אני מנהל תחום בכיר במועצה לשידורי כבלים ולוויין.

יפעת שאשא ביטון: תודה יונתן.

יפעת שאשא ביטון: עדי, אתה רוצה להציג?

<עדי ברקן: אני אתחיל.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: נשמח גם לדוגמאות קונקרטיות.

<עדי ברקן: אז קודם כל אני חושב שאנחנו אור לגויים, אבל מתעקשים להישאר בחושך וכל מה שנאמר פה היום זה פשוט מדהים.

<עדי ברקן: אני לא צריך להוסיף מילה.

<עדי ברקן: רק חבל שחבר הכנסת אוקי מקלב לא נמצא פה כבר, כי הוא שותף באחת הוועדות שהיית בפברואר 2005.

יפעת שאשא ביטון: הוא יצא לוועדה שלו.

<עדי ברקן: בפברואר 2005 השתתפתי בוועדת הבריאות, לפני 11 שנה.

<עדי ברקן: מצד ימיני ישב פרופסור פינקלביץ, הוא היה הפסיכיאטר הראשי של משרד הבריאות ומנהל מחלקת הפרעות אכילה לאיתן גור ואני אמרתי, אנחנו בעיצומה של מגיפה.

<עדי ברקן: אני מאמין שתוך עשור ילדים וילדות בני 4, שדופים לחלוטין, יעמדו מול המראה ויגידו שהם שמנים.

<עדי ברקן: אז מרק פינקלביץ אמר – וואו, תיזהרו חברה, מגפה, לא להידבק.

<עדי ברקן: אמרתי – מר פינקלביץ, אני מקווה שבעוד עשור אני אוכל להסתכל לך בלבן של העיניים כי הנכדים שלך יהיו בגיל הזה.

<עדי ברקן: אם היינו מפנימים, אבל כאב, כי מי אני?

<עדי ברקן: כולה צלם.

<עדי ברקן: מי אתה שתבוא ותגיד לי.

<עדי ברקן: גם דני נווה בזמנו אמר – אני שר הבריאות.

<עדי ברקן: אתה עדי, צלם ואתה רוצה להגיד לי שיש מגפה ואני לא יודע עליה?

<עדי ברקן: אז הגענו לרגע הזה, שהכל מתפוצץ בעיניים.

<עדי ברקן: יש לי בעמותה היום 174 משפחות.

<עדי ברקן: כן, יש לי גם ילדים בני 4.

<עדי ברקן: אז חלקם גרו בכפר עזה, אז עברו איזה טיפול פסיכיאטרי שהפסיכיאטר אמר אולי זה בגלל צבע אדום.

<עדי ברקן: זה היה צבע אדום של הדוגמנית שהיא ראתה בטלוויזיה.

<עדי ברקן: זה הצבע האדום שגרם לילדים בני ה-4 לעמוד מול המראה.

<עדי ברקן: אנחנו יודעים מה לעשות.

<עדי ברקן: בואו נתחיל לעשות.

<עדי ברקן: כל מה שהיא אמרה פה זה אחד לאחד.

<עדי ברקן: נבחרתי להיות מנטור בתכנית שהולכת להיות ב-16 באוגוסט.

<עדי ברקן: תכנית שמשודרת ל-165 מדינות.

<עדי ברקן: פנו אלי בגלל מה?

<עדי ברקן: בגלל העיניים היפות שלי?

<עדי ברקן: לא.

<עדי ברקן: בגלל העשייה ובגלל המודעות שעשינו.

<עדי ברקן: ועכשיו התחלתי סדרת ראיונות לתקשורת הבינלאומית.

<עדי ברקן: השאלה הראשונה ששאלו אומרת – טוב, לפחות בעיות של דימוי גוף עדי, אין לכם בארץ.

<עדי ברקן: למה?

<עדי ברקן: כי אתם המובילים.

<עדי ברקן: אתם הראיתם לעולם המערבי על הבעיה, על המגיפה.

<עדי ברקן: אתם אלה שחיברתם לשני הדברים.

<עדי ברקן: יותר מזה, אתם גם אמרתם איך אפשר למנוע את זה.

<עדי ברקן: אז בטח חוברות הצביעה שאתה טענת היום, השתנו.

<עדי ברקן: כי אני אמרתי שחוברות הצביעה, כשאני הייתי ילד קטן היו של קבוצת כדורגל מחבילה של טושים.

<עדי ברקן: היינו מקבלים חוברת קטנה עם טוש אחד, למה?

<עדי ברקן: כי הם רגילים כבר למלא את הערך בטוש אחד ואז הם גומרים הכל.

<עדי ברקן: משם זה מתחיל.

<עדי ברקן: ברגע שהמדיה נוגעת בילד, הילד הוא לא של ההורים.

<עדי ברקן: נקודה.

<עדי ברקן: מה עוד שאנחנו דור שלישי כבר.

<עדי ברקן: זה לא דור שני.

<עדי ברקן: זה דור שלישי עם דימוי גוף נמוך.

<עדי ברקן: כן, הסבתא החמודה הזאת נמצאת - - -

יפעת שאשא ביטון: הולך ומקצין ויורד בגיל מדור לדור.

<עדי ברקן: ברור.

<עדי ברקן: היום סבתות בנות 55-60 בולימיות.

<עדי ברקן: "עדי, אני לא בולימית, אני מקיאה רק פעמיים בשבוע כשאני אוכלת בשר.

<עדי ברקן: נכון, זה לא בולימית?".

<עדי ברקן: ברור שלא.

<עדי ברקן: אז שם אנחנו נמצאים.

<עדי ברקן: אנחנו יודעים בדיוק מה לעשות.

<עדי ברקן: מהתכנים הכי נמוכים.

<עדי ברקן: מחוברות הצביעה.

<עדי ברקן: לקחתי עכשיו את סמדר שיר בהתנדבות, בנינו חוברת צביעה עם דמויות אחרות ולקחתי עכשיו כמה חברה לניסיון.

<עדי ברקן: היית צריכה לראות, הם הסתכלו עלי כמו חייזר.

<עדי ברקן: "עדי, בחייך, איפה יש אנשים כאלה?" ילדים בני 5 ו-6.

<עדי ברקן: "אמא שלך נראית ככה".

<עדי ברקן: "טוב, אמא שלי, אבל לא בגיל שלי".

<עדי ברקן: הכל כל כך תמוה בפנים, שאם לא יהיה פה שינוי – והכי גרוע, אנחנו מצפים שמשרד החינוך יהיה-.

<עדי ברקן: יש פה נציגים ממשרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<עדי ברקן: אני יכול לדבר חופשי?

<סימה חדד: כן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בוועדה.

<עדי ברקן: אם אנחנו מצפים שהילדים יקבלו איזו שהיא תמיכה או איזה שהוא עניין במערכת החינוך, זה לא יהיה.

<עדי ברקן: משרד החינוך כרגע, כואב לי להגיד, מתנהל כמו לפני 50 שנה – על סמים ואלכוהול לא מדברים.

<עדי ברקן: המורים חושבים שהם באים ויכול לגרום איזה טריגר כשהם יספרו על אנורקסיה.

<עדי ברקן: בואו נפנים שאנחנו לא מחדשים לילדים כלום.

<עדי ברקן: הם בגוגל יותר חכמים מאיתנו.

<עדי ברקן: אנחנו צריכים לבוא כמחנכים עם ניסיון החיים ולתת להם את הדרך.

<עדי ברקן: לא להגיד להם מה לא.

<עדי ברקן: לא מעניין אותם מה לא, להגיד להם מה כן.

<עדי ברקן: ולהספיק לדבר אליהם אלא לדבר איתם.

<עדי ברקן: תפסיקו לחשוב שאנחנו יודעים הכל והם טיפשים.

<עדי ברקן: וכשאנחנו באים ומדברים על דימוי גוף בבית ספר, את צריכה לראות את הפתיחות שם.

<עדי ברקן: ופתאום ילדה בת 12 אומרת לי עדי, אמא שלי סיפרה לי שבכיתות י"א-י"ב הם היו יורדים לשירותים לעשן סיגריה, אנחנו יורדות להקיא.

<עדי ברקן: ומי יודעת מזה?

<עדי ברקן: "מי צריכה לדעת מזה, עדי?".

<עדי ברקן: אמא.

<עדי ברקן: "כן, בטח אימא, ואז היא תיקח אותי לפסיכיאטר שלה והוא ייתן לי כדורים, עדי.

<עדי ברקן: אני לא פסיכית כמו אימא, אני בסך הכל רציתי ללכת לבית הספר ולחזור הביתה בשלום ולא נתנו לי".

<עדי ברקן: ברור שלא נתנו לה, כי גם המורים עצמם הם בפנים.

<עדי ברקן: ההורים עצמם, אם חס וחלילה, והייתה איזו ילדה מידה 40, 42 שכתבה לי.

<עדי ברקן: בשיעור התעמלות היה איזה משהו לעשות, איזה תרגיל.

<עדי ברקן: המורה אמרה לה – את עם הטוסיק הזה חושבת בכלל לעשות את התרגיל הזה?

<עדי ברקן: זה בא לי כי היא שם.

<עדי ברקן: היא גם בפנים.

<עדי ברקן: היא גם באה עם חולצה שחורה, רזה וכחושה, כי היא כבר דור שלישי בפנים.

<עדי ברקן: קשה היום לצפות מההורים וממערכת החינוך שישנו את זה.

<עדי ברקן: זה האנשים שנמצאים פה, רק הם יכולים לעשות את זה.

<עדי ברקן: וזה לא משפט קטן.

<עדי ברקן: זה לשבת ולעשות חשיבה אמיתית, לצאת מהקטע שאנחנו יודעים יותר מהם.

<עדי ברקן: הם יודעים לפחות כמו שאנחנו יודעים, ולהדריך אותם במה כן.

<עדי ברקן: ברגע שאומרים מה לא, תגיד לי מה כן, עדי.

<עדי ברקן: וזה כל כך פשוט.

<עדי ברקן: לרדת לגובה העיניים ולדבר אליהם בגובה העיניים.

<עדי ברקן: למה אנחנו מצליחים?

<עדי ברקן: ואני רואה את העליהום שיש לפסיכיאטר עלי ואני רואה הכל.

<עדי ברקן: גם בפסיכיאטריה יש בעיה שצריכים להחליף אותה.

<עדי ברקן: הפסיכיאטריה במדינת ישראל תקועה 20-25 שנה.

<עדי ברקן: יש פסיכיאטרים מדהימים, זה הדור החדש, אבל הם עדיין לא נמצאים במקומות שהם יכולים להשפיע.

<עדי ברקן: אז מי יעזור לילד הקטן הזה?

<עדי ברקן: אם ההורה בפנים שדוף, אם מערכת החינוך לא רוצה לדבר על זה ואם בטלוויזיה אומרים לי שאם אני לא הכי רזה, אני לא שווה, למי נשאר לו לצעוק?

<עדי ברקן: לאלוהים?

<עדי ברקן: אלוהים לא שומע אותו, הוא עסוק.

<עדי ברקן: יש לו מיליארדים על הראש.

יפעת שאשא ביטון: עדי, אבל השאלה אם בתוך התבונות האלה – אוקיי, לצורך העניין יש לנו הרי את משרד החינוך, שהוא פלטפורמה, שדרכה אנחנו יכולים להיכנס ולהעביר מסרים.

<עדי ברקן: קשה להאשים את משרד החינוך, כי משרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מאשימים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים - - -

<עדי ברקן: עדיין ניזונים מאותו מקור אינפורמציה שזה הפסיכיאטרים הישנים.

<עדי ברקן: ולכן הכל זה מן שרשרת חיול כזו.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאני שואלת.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא אמורים עכשיו לפתח איזה שהוא שיח, בפלטפורמות הקיימות.

יפעת שאשא ביטון: כי הרי אנחנו צריכים את משרד החינוך, כי מרבית הילדים מגיעים משם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דרך משרד החינוך נגיע לילדים.

יפעת שאשא ביטון: הפסיכיאטרים, שאני לא יודעת לאפיין – אני מנסה רגע להתחבר לדברים שלך – האם לא צריך לכנס את כולם ולהגיד חברים, אנחנו נמצאים במקום אחר, בואו נראה באיזה כלים אנחנו משתמשים כאן ועכשיו כדי להתחיל לייצר מציאות אחרת.

<עדי ברקן: אני השגתי תקציב מהשר כחלון.

<עדי ברקן: לפני חודשיים בנינו שולחן עגול וישבו שם כולם – הצבא, משרד החינוך – כולם ישבו שם.

<עדי ברקן: המשרד היחידי שלא היה מוכן ליישר איתנו קו זה משרד החינוך.

<עדי ברקן: כי בשבילו עדיין הפרופסורים האלה – הם יודעים יותר מכולנו.

יפעת שאשא ביטון: הפרופסורים ישבו שם?

<עדי ברקן: לא, אבל מערכת החינוך מקבלת את האינפורמציה מאותם פרופסורים שהם מנהלי מחלקות.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה אם לא שווה שגם הם יהיו חלק מדיונים כאלה ש - - -

<עדי ברקן: אני מנסה.

<עדי ברקן: דיברתי עם ענבר, עם העוזרת של כחלון לפני יומיים.

<עדי ברקן: אמרתי לה תקשיבי לי טוב טוב, הגיע הזמן.

<עדי ברקן: ואני מדבר ומנסה להגיע למיכל ואני בקשר עם גילה נגר.

<עדי ברקן: הם לא מוכנים לצאת מהמסגרת שהם קיימים, אלא אם כן יבואו הפסיכיאטרים ויגידו להם כן, יש דבר כזה שנקרא חברתי.

<עדי ברקן: הוא עדיין לא בספרים שלנו.

<עדי ברקן: עד שיהיו בספרים שלנו ונעבוד עליהם, זה ייקח 20 שנה.

<עדי ברקן: בינתיים נשמיד עוד שני דורות.

<עדי ברקן: בואו נעצור.

<עדי ברקן: זה רק משרד החינוך, ולצערי ולשמחתי יש שם את האנשים הנכונים.

<עדי ברקן: אני יודע.

<עדי ברקן: יש שם אנשים מדהימים במשרד החינוך.

<עדי ברקן: רק הם עדיין כבולים, כי האיגודים הפסיכיאטרים אומרים להם לא, לא מדברים על זה.

<עדי ברקן: זה מדבק.

<עדי ברקן: כן מדברים על זה.

<עדי ברקן: ועברו כבר 20 שנה – כבר הוכחנו לכל העולם.

<עדי ברקן: מה, החוק הזה עבר סתם?

<עדי ברקן: בגלל מי?

<עדי ברקן: בגלל מה?

<עדי ברקן: החוק הזה עבר כי הוא ידע ששינוי במודל היופי זו תוכנית מניעה מספר אחת.

<עדי ברקן: אמרו פרופסורים – אין לכם מספיק מיליארדים מהאפקט של החוק הזה.

<עדי ברקן: ואנחנו רואים את התעשייה: כולם במקום אחד.

<עדי ברקן: תסתכלי את קשת, תסתכלי שם, כולם סוגדים לרזון.

<עדי ברקן: זה בידיים שלנו.

<עדי ברקן: לא סיסמאות.

<עדי ברקן: תכניות לטלוויזיה, איורים ציוריים.

<עדי ברקן: יש פה נציג של דיסני – סרטון קטן שלהם - - -

יפעת שאשא ביטון: תיכף אנחנו נשמע אותם.

<עדי ברקן: כל כך קל לעשות את זה.

<עדי ברקן: בואו לא נשבור את הראש.

<עדי ברקן: פשוט לעשות.

<עדי ברקן: כמו שהלכנו לשלטון הרזון וסוגדים אליו עד היום, טיפה שינוי.

<עדי ברקן: העולם הולך בעקבותינו ואנחנו נשארים פה.

<עדי ברקן: דיברתי פה עם החברה, בינואר נכנס החוק שלנו בפריז.

<עדי ברקן: אני רוצה לראות ב-1 בינואר את קלווין קליין מציג דוגמנית אנורקטית.

<עדי ברקן: שישה חודשי מאסר בפועל, 85,000 יורו ומחכים להם בפינה.

<עדי ברקן: אז אנחנו לא נעשה את זה?

<עדי ברקן: אנחנו לימדנו אותם.

<עדי ברקן: אני העברתי את החוק בפריז.

<עדי ברקן: שנתיים לא ירדנו מתחנות טלוויזיה שם.

<עדי ברקן: אנחנו העברנו את החוק.

<עדי ברקן: עכשיו יש לנו את הסיפור עם הקונגרס.

<עדי ברקן: כולם עושים ואנחנו מדברים.

<עדי ברקן: ואני בא ואומר ל-CNN, ואומרים לכם אין בעיות.

<עדי ברקן: אין לי בעיות?

<עדי ברקן: בוא תראה את העמותה שלי.

<עדי ברקן: ילדים בני 4.

<עדי ברקן: אלה שעושים את האיורים – הם שנמצאים שם.

<עדי ברקן: ואל תחשבו שהאימא תשנה או משרד החינוך, אלא אם כן, אני מקווה שבפגישה הבאה תבוא גילה נגר ותבוא מיכל ונשב כולם ונעשה את העבודה כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את המשרד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני רוצה ללכת לילדים הקטנים.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר גיל 4, אנחנו יודעים שככל שאנחנו מתקדמים בשנים הגילאים הולכים ויורדים, אז זה נכון שזה האיורים, אבל זה לא רק.

יפעת שאשא ביטון: אלה ילדים שזה חלק משגרת יומם, הם נמצאים מול המסכים.

יפעת שאשא ביטון: מול המסכים זה לולי, מול המסכים זה הופ, זה בייבי מוצרט.

יפעת שאשא ביטון: מה עוד יש שפספסתי?

יפעת שאשא ביטון: זה של הקטנים ואחר כך זה מתחיל לטפס.

יפעת שאשא ביטון: של ניקולודיאון ו - - -

<עדי ברקן: ילדים בני 10 רואים האח הגדול.

<עדי ברקן: סתיו הוא כוכב שלהם.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל זה כבר שיח אחר של איך והאם אנחנו מאפשרים לילדים כן או לא לראות את זה.

יפעת שאשא ביטון: איפה אנחנו כהורים בעצם מנגישים, אבל אני אומרת, הורה שם ערוץ הילדים, זה ערוץ הילדים.

יפעת שאשא ביטון: פה יש שקט.

יפעת שאשא ביטון: יש שקט.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא בונה על זה שהם רואים תכנים שהם לא מתאימים לגיל או שיש שם מסרים מיניים ומסרים של דימוי גוף בצורה שהיא באמת בלתי סבירה.

<עדי ברקן: כמו הכוכבים עצמם.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה פה איך אנחנו עכשיו - אתם – ואני אשמח גם לדוגמאות קונקרטיות, אני יודעת שאתם מייצגים את הערוצים שלכם ואולי קצת קשה לפרק את זה, אבל בואו ננסה לחשוב על התכניות שיש, עד כמה הן באמת מסודרות לפי גילאים, עד כמה הן באמת מותאמות מבחינת שעות הצפייה והגילאים שאליהם הן למעשה מכוונות וחוץ ממה שהציג פה יונתן לגבי הנושא של החוק החדש, איך אנחנו יכולים להתחיל לארגן לילדים שלנו את הצפייה בטלוויזיה בצורה כזאת יותר שפויה.

יפעת שאשא ביטון: נתחיל עם דיסני.

<גיא קרני: שלום לכולם, אני גיא, אני ממנכ"ל את ערוצי דיסני בישראל.

<גיא קרני: אנחנו נמצאים בסביבה, לפחות בסביבה שלנו, של דיסני, שהיא קצת שונה אולי מערוצי הילדים האחרים, כי קודם כל אנחנו מחויבים ל-DNA ולעולם הערכים של דיסני העולמית.

<גיא קרני: כולם מכירים את דיסני העולמים, כולנו פה לדעתי, לא משנה בני כמה אנחנו, גדלנו על מיקי מאוס ועל פלוטו.

<גיא קרני: שם העסק הזה מתחיל גם היום והוא נמשך בעצם לאורך כל השנים ולאורך כל בני המשפחה.

<גיא קרני: אחד מהערכים והעקרונות שלנו בדיסני, זה שאנחנו תמיד מזמינים את כל בני המשפחה לחוות את התכנים שלנו, וזה לא משנה אם זה דרך הטלוויזיה שלנו או דרך סרטים של דיסני או של פיקסה, כשבעצם אחד מהמסרים שטבועים ב-DNA, ואני אומר את זה בכל ראיון ואני אומר את זה כאן בעברית והמנהלים שלי באירופה ובארצות הברית אומרים את זה באנגלית ובשפות אחרות, זה שההורים, כשהם צופים יחד עם הילדים שלהם בדיסני, הם צופים איתם לא כדי לפקח, כדי לראות רגע, האם הילד שלי נחשף עכשיו לתוכן שאני אזוז באי נוחות בכסא.

<גיא קרני: הם צופים ביחד כי זאת חוויה משפחתית וההורים מרגישים בטוחים כשהם צופים בדיסני.

<גיא קרני: בישראל יש לנו שני ערוצי טלוויזיה.

<גיא קרני: אחד, ערוץ פרי-סקול שנקרא דיסני ג'וניור, שמיועד פחות או יותר החל מגילאי 3, זה הגיל הריאלי שמתחילים לצפות בו ונמשך פחות או יותר עד גיל 6-7, תלוי בתכנים.

<גיא קרני: התכנים המובילים שלנו, שאותם אנחנו מזהים כמובילים דרך כל האספקטים, בין אם בצפייה ליניארית או בין אם בצפיית VOD, זאת הנסיכה סופיה הראשונה.

<גיא קרני: סדרה כמו דוק רופאת צעצועים, כשדוק הכוכבת של הסדרה האנימטורית הזאת היא ילדה אפרו אמריקאית.

<גיא קרני: כמובן בכל תרבות ובכל מדינה הצבע – שחומת העור – מקבל את הביטוי המקומי שלו.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

<גיא קרני: זאת אומרת שכל ילד שרואה, ואצלנו לא כולם למשל באותו שטנץ.

<גיא קרני: אנחנו משיקים עכשיו נסיכה לטינית חדשה, שקוראים לה אליינה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתה אומר הצבע, זה אומר שהצבע של הפנים שלה משתנה?

יפעת שאשא ביטון: היא לא אפרו?

יפעת שאשא ביטון: היא לא נשארת אותו דבר?

<גיא קרני: לא, היא אפרו אמריקאית.

<גיא קרני: אני רק אומרת שבתוך דיסני - - -

יפעת שאשא ביטון: התפיסה כאילו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<גיא קרני: בתוך דיסני לא כולם באים באותו שטנץ.

<גיא קרני: יש את סופיה שנראית ככה, ויש את אליינה שמגלמת נסיכה לטינית.

<גיא קרני: יש את דוק שהיא אפרו אמריקאית.

<גיא קרני: לא כולם באותו שטנץ.

יפעת שאשא ביטון: סתם מעניין אותי, הנסיכה הלטינית – אני לא מכירה את זה.

<גיא קרני: זה עוד לא הושק בישראל, זה יושק בדצמבר.

<גיא קרני: בגלל זה את לא מכירה אותה.

יפעת שאשא ביטון: יופי, אז זה לא כי אני לא ערנית.

<גיא קרני: לא פספסת.

יפעת שאשא ביטון: אבל היא נראית, מבחינת המימדים ומבחינת הקונוטציה אותו דבר כמו האחרות?

יפעת שאשא ביטון: והשחורות פתאום מקבלו צביון אישיותי אחר ודמויות קצת שונות?

<קריאה: יש אגב אידיאל יופי לטיני, שהוא שונה מאידיאל היופי שלנו.

<גיא קרני: כל אחת מהן נראית שונה.

<גיא קרני: אם אנחנו נייצר תמיד את אותן דמויות, אז מה העניין?

<עדי ברקן: המעצבים נשארים אותם מעצבים.

<עדי ברקן: הגנטיקה שונה, אבל הם מעצבים.

<גיא קרני: והסדרה האחרונה שמאד מאד מצליחה, אבל היא לא רלבנטית, זאת משמר האריות, שהיא חלק ממלך האריות.

<גיא קרני: זו סדרה שמבוססת על מלך האריות.

<גיא קרני: ברמה המקומית, עדי קודם אמר שדיסני יעשו סרטון, אז למעשה אנחנו לא עושים סרטון, אנחנו עושים כבר כמה.

<גיא קרני: יש בדיסני ג'וניור סדרת סרטונים שעשינו כאן תחת המותג שבאנגלית נקראHealthy living - חיים בריאים, כשבסדרת סרטונים הראשונה שעשינו ניסינו למצוא ייצוגים שונים של החברה הישראלית.

<גיא קרני: יש לנו ילד דתי – זה סיפור מדהים – שגר בקיבוץ, שמה שהוא בחר לעשות זה לעשות סושי צמחוני עם אמא שלו, וזה סרטון אחד.

<גיא קרני: יש לנו שתי ילדות שעושות היפ-הופ יחד עם האימהות שלהן.

<גיא קרני: יש לנו שני אחים שגולשים על סקייטבורד, ובסדרה הבאה של הסרטונים שלנו אנחנו עובדים על הפרה-פרודקשיין, על לפני תחילת הצילומים.

<גיא קרני: יש לנו חמישה סרטונים שכולם נוגעים לאורך חיים בריא מבחינת התזונה או לאורח חיים בריא שמעודד ספורט.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו גיא תענה לי בכנות.

יפעת שאשא ביטון: אני עוד לא ראיתי את הדמויות.

יפעת שאשא ביטון: הדמויות הן סטריאוטיפיות?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אני עכשיו הולכת וצופה בסרטונים האלה של הילדים עם ההורים שלהם, הם נבחרו בקפידה, מה שנקרא, או שאני אראה שם מכל הקשת הציבורית?

<גיא קרני: כמו שאמרתי ואני עומד מאחורי זה, גם בסדרת הסרטונים הקרובה שלנו, אנחנו מנסים לתת ביטוי לחברה הישראלית, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא נראה שם איזה שהוא שטנץ של איזה שהן דמויות סטריאוטיפיות שמייצגות כל אחת - - -

<גיא קרני: א' אני מזמין אותך לראות.

<גיא קרני: ב', אני מוכן לשלוח לך באימייל לינקים לסרטונים האלה.

<גיא קרני: ואני אומר את זה שוב, אנחנו עומדים מאחורי זה שזה ייצוג של החברה הישראלית.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבינה מזה שיש לכם יכולת השפעה על התכנים שאתם משדרים, למרות שאתם כפופים.

<גיא קרני: כמובן תלוי במה.

<גיא קרני: כמו שאמרתי, התחלתי את הדברים שלי בזה שכל מה שאנחנו נעשה יהיה כפוף לערכי המותג של דיסני העולמית.

<גיא קרני: אנחנו לא יכולים ואין לנו את החופש היצירתי לבוא ולהגיד – בישראל אנחנו נעשה דברים שהם חורגים מ- - -

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, בדיסני הן כאלה דקות במותניים ו - - -

<גיא קרני: אני לא בטוח שכולן דקות במותניים.

<גיא קרני: אני חושב שיש כל מיני ייצוגים - - -

<קריאה: אם לא, הן רעות.

<גיא קרני: אני חושב שיש כל מיני ייצוגים לדיסני בעולמות וזה לא משנה אם זה בטלוויזיה או בקולנוע.

<גיא קרני: אני חושב שבסופו של דבר, את יודעת, אנחנו מתעסקים בז'אנרים שונים ובעולמות שונים וברור שהייצוג הוא רחב.

יפעת שאשא ביטון: וזה טלוויזיה לכל המשפחה במשך כל היום.

<גיא קרני: זאת ההגדרה שלנו באופן גורף, תמיד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה גיא.

<עדי ברקן: אני חייב להעיר משהו על הדברים של גיא.

<עדי ברקן: אחת הטעויות זה השפה.

<עדי ברקן: הילדים לא רוצים להיות בריאים, הם רוצים להיות יפים.

<עדי ברקן: ברגע שאת אומרת לילד בוא תראה תכנית על בריאות, זה לא מעניין לו.

<עדי ברקן: אם במקום התכנית הזאת – החיים הבריאים, היו קוראים לתכנית החיים היפים – זה היה גורם להם לראות את זה ולהסכים לקטלג את זה כזה בריא.

<גיא קרני: או, אני מסכים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם יש איזה שהוא טרנד כזה של אוכל בריא ואז אוכל בריא לא טעים.

<עדי ברקן: את אומרת לבחורה את בריאה, היא חושבת שהיא שמנה.

<גיא קרני: אני כל כך מסכים אגב עם עדי, שבגלל זה לא קראנו לזה החיים הבריאים.

<גיא קרני: ה-Healthy living זה המותג הפנימי שלנו.

<גיא קרני: בארץ קראנו לזה דברים שאני אוהב לעשות עם-.

<עדי ברקן: תגיד, לא הגיע הזמן לבוא ביוזמה לבעלים שם ולהגיד יש בעולם המערבי 250 מיליון איש שסובלים מדימוי גוף.

<עדי ברקן: עשינו כבר הכל, אולי נעשה משהו אחר?

<עדי ברקן: נעשה סרט אחד לדוגמא, נבנה כוכבים - - -

<גיא קרני: וזה הצליח.

<עדי ברקן: זה יעוף.

<עדי ברקן: לבוא ביוזמה ישראלית.

<עדי ברקן: אנחנו הראינו לעולם.

<עדי ברקן: יש 250 מיליון איש, רובם זה בני נוער.

<עדי ברקן: לבוא לבוסים ולהגיד – כי סופיה נראית פה אחת שהפעם הראשונה שהיא נתנה גרפס זה בכיתה ב'.

<קריאה: אלזה.

<עדי ברקן: את ראית את סופיה?

<עדי ברקן: אין לה דופק.

<גיא קרני: יפעת, יש לך בטלפון את סופיה.

<עדי ברקן: שלחתי לך את סופיה, תראי את סופיה.

<עדי ברקן: זה משהו בתפיסה.

<עדי ברקן: לבוא ביוזמה לדיסני העולמי, וגיא יכול לעשות את זה, כי גיא זה גיא, ולבוא להם עם רעיון – בואו נעשה משהו אחר.

<עדי ברקן: בואו נראה בסרטים שלנו 8 סוגי גנטיקה.

<עדי ברקן: נתחיל עם זה.

<עדי ברקן: יש את סופיה, יש את ציפי, זה יתחיל, כי היא מידה 24.

<עדי ברקן: וסרט אחד בוולט-דיסני יכול להיות פתאום אפקט אחר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו מגייסים פה.

<עדי ברקן: מה זה מגייסים?

<עדי ברקן: יש את גיא.

<גיא קרני: זה מזכיר את הדמויות של דוק.

<גיא קרני: תסתכלו על דוק.

<עדי ברקן: יותר מזה?

<עדי ברקן: מה צריך להתגייס?

<קריאה: אבל הוא רוצה להמשיך לעבוד, גיא.

<גיא קרני: לא, סליחה, אני חי בשלולית שלי.

<גיא קרני: אני עוד לא משפיע על דיסני העולמי, אבל תודה על הקרדיט.

<קריאה: לפחות היא לא בלונדינית.

<גיא קרני: לא, אז תסתכלו בגוגל ותעשו דוק רופאת צעצועים ותראו את הפנים העגלגלות של דוק.

<עדי ברקן: היא בולימית.

<עדי ברקן: אתה יודע, הבולימיות נשארות עם ראש גדול וגוף קטן.

<עדי ברקן: תסתכל שנייה אחת, אתה רואה את ההבדל?

<עדי ברקן: בדרך כלל בולימיות נראות ככה.

<עדי ברקן: הראש גדול, אבל תראה את הגוף.

יפעת שאשא ביטון: למה אתה מלחיץ את גיא?

<גיא קרני: בסדר.

<גיא קרני: יש מחקר מדהים בדיסני שהסדרה הזאת העלתה את הדימוי של הרופאים האפרו אמריקאיים בארצות הברית - - -

<עדי ברקן: ראש גדול.

<גיא קרני: כי עד שהסדרה הזאת יצאה, בהרבה מאד מקרים כשמשפחה הגיעה לבית חולים בארצות הברית והם ראו אפרו אמריקאי לבוש בבגדים, חשבו שהוא אח ולא רופא.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה מדהים מה שאתה אומר, גיא, אתה יודע?

יפעת שאשא ביטון: דווקא מהנקודה הזו הייתי רוצה להתחיל.

<גיא קרני: את רוצה להראות שיש השפעה של המדיה?

<גיא קרני: זה ברור.

<גיא קרני: אנחנו מבינים את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה להראות לא שיש השפעה של המדיה, עם זה כבר באנו מוכנים מהבית, ברור לכולנו, אנחנו רק מנסים לחזק את זה ולראות איך אנחנו מתקדמים.

יפעת שאשא ביטון: גם הציגה את זה יפה טלי.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להראות שכשאתם רוצים לכוון למשהו, זה מצליח לכם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אתם כיוונתם לכך שילדים או ציבור שלם ייתן כבוד או יתייחס אחרת לרופאים שהם אפרו.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, אנחנו יכולים, כמו שעדי אמר, לקחת את זה ולהשתמש בזה גם לנושא של דימוי גוף בקרב ילדים, לנסות לשנות שם את התפיסה.

<גיא קרני: אז אמרתי, בדיוק זאת הסיבה שאנחנו ע ושים היום את סרטוני ה-Healthy living שלנו, או 'דברים שאני אוהב לעשות עם'.

<גיא קרני: זה מגיע בדיוק מהמקומות האלה.

<גיא קרני: אני חושב – ואני רגע סוגר את זה ופותח סוגריים.

<גיא קרני: תיכף נשמע את ניקולודיאון, אני מתאר לעצמי שגם להם יש מה להגיד.

<גיא קרני: אני חושב שהיום הבעיה היא לא ערוצי הילדים כשם קוד וצריך לשים את זה פה על השולחן, כי אתם יכולים לבוא ולהגיד יכול להיות שהמצפן של דיסני הוא קיצוני כי זה תאגיד אמריקאי וכאלה ויכול להיות שניקולודיאון טיפה יותר מתירנים וערוץ הילדים ככה מתירנים.

<גיא קרני: אני לא נכנס לזה, כי בסופו של דבר כולנו, כל אחד עם המחט שלו, על גבול האחריות, כל אחד לפי הערכים שלו וכו'.

<גיא קרני: עדיין יש בסופו של דבר בתוך כל ערוץ כזה, מישהו ששואל את עצמו את השאלה האם זה מתאים לילדים או לא.

<גיא קרני: יכול להיות, שוב אני אומר - - -

<קריאה: לא, הילדים הם 100% מהקהל שלכם.

<גיא קרני: יכו להיות שכל אחד ייתן תשובה טיפה שונה, אבל זה לא משנה את העובדה שכל אחד יושב שם ושואל האם זה מתאים לילד או לא.

<גיא קרני: הבעיה שלנו היום - לי יש קהל יעד בבית – יש לי ילד בן 10 – ערוצים ליניאריים הוא כמעט ולא רואה.

<גיא קרני: הוא רואה את הסדרות של דיסני ב-VOD, הוא רואה גם את הסדרות של המתחרים שלנו ב-VOD.

יפעת שאשא ביטון: הוא חייב לראות דיסני.

<גיא קרני: הוא חייב, אחרת אין אוכל לארוחת ערב.

<גיא קרני: הוא רואה את הסדרות של המתחרים שלנו וזה בסדר.

<גיא קרני: הבעיה היותר גדולה שלי, ואם אצלנו בבית אני מקפיד כי אני מקפיד על סימוני משדרים, תשע בערב, הפריים טיים של ערוץ 2 זה תוכן נגיש וזאת הבעיה שלכם.

<גיא קרני: הבעיה שלכם היא פחות עם ערוצי הילדים - - -

<קריאה: הפרסומות.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אתה צודק לגבי ערוץ 2, לגבי מה שמשודר בפריים טיים שלנו ושעדיין ילדים בגיל 10 ערים וצופים - - -

<גיא קרני: תשע, שמונה.

<גיא קרני: חברים שלו מדברים על האח הגדול.

<גיא קרני: לדן דן אסור לראות האח הגדול - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא מנקה אחריות מערוצי הילדים.

<גיא קרני: אבל חברים שלו רואים האח הגדול, וזאת ההתמודדות הגדולה.

<גיא קרני: זאת הבעיה, שבסופו של דבר זה לא משנה אם זה הציר של עדי, ערוצי ילדים דרך הכנסת, או הציר של הכנסת דרך ערוצי הילדים לעדי.

<גיא קרני: הבעיה מתחילה במה משודר בתשע בערב.

<עליזה דיין חממה: ועדיין, אתה חושב שכשילדים חשופים לתכנים בערוצי הילדים למיניהם הם נמצאים במקום בטוח?

<גיא קרני: אני חושב שזה מאד תלוי באיזה שהוא ערוץ.

<גיא קרני: עליזה קנתה מדיסני עבור הערוץ הראשון הפקת מקור שלנו, שנקראת יומי החופש הגדול, שלא רק מתאימה לדיסני, אלא באמת מתאימה גם לערוץ 1 ומבחינתי זאת המחמאה הכי גדולה שיכולתי לקבל, כי העולמות שלנו, כמו שאמרתי, הם נקיים והדימויים שם נכונים והדברים שם טובים.

<גיא קרני: בסופו של דבר, כשאני חושב איך מדינת ישראל, איך הכנסת צריכה להתמודד עם הדברים האלה, בעיני לפחות, זאת תפיסת העולם שלי – הבעיה מתחילה בשעה תשע בערב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס גם לזה.

יפעת שאשא ביטון: יונתן, אני ראיתי שיש לך מה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן לעליזה.

<עליזה דיין חממה: אני מהערוץ הראשון.

יפעת שאשא ביטון: אתה תאסוף, אני בטוחה שיהיה לך עוד.

יפעת שאשא ביטון: אהבתי את המשפט שלך, אם אנחנו חושבים שהילדים מוגנים בתכניות ילדים והתשובה היא לא, אז - - -

<עליזה דיין חממה: התשובה היא לא.

<עליזה דיין חממה: אני חושבת שילדים היום חשופים גם בערוצי הילדים.

<עליזה דיין חממה: כשהורים חושבים שהם מושיבים את הילדים במקום בטוח לצפות בתכנים, הם טועים לחלוטין, כי ערוצי הילדים משדרים תכנים חשופים לחלוטין.

<עליזה דיין חממה: ובכלל יש שאלה, אנחנו הערוץ הציבורי, בינתיים יש לנו, כל עוד אנחנו קיימים ונמצאים, יש לנו אחריות מאד גדולה ברצועת הילדים והנוער ובכלל לגבי תכנים שאנחנו משדרים.

<עליזה דיין חממה: בגלל שאנחנו רצועה בתוך ערוץ, אנחנו צריכים לעשות איזה שהוא סדר בתוך הרצועה הזו, כי אנחנו יודעים שאם אנחנו מכוונים תכניות לילדים קטנים, אז רואים אותן גם ילדים גדולים וגם נוער ואולי גם להיפך וגם מבוגרים וגם מגזרים שונים.

<עליזה דיין חממה: אז אנחנו חייבים לעשות סדר.

<עליזה דיין חממה: לכן אצלנו משדרים בשבת בבוקר מאד מוקדם, תכנים לילדים קטנים ובמהלך היום, ברצועה היומית שלנו, אנחנו משדרים תכנים יותר לילדים ונוער.

<עליזה דיין חממה: האסכולה שלנו בשידור הציבורי, ואנחנו חברים באיגוד השידור האירופאי, היא שהתפקיד שלנו, כאנשי טלוויזיה ציבורית, היא בעצם לגונן על הילדים ולא לחשוף אותם.

<עליזה דיין חממה: יש שתי אסכולות.

<עליזה דיין חממה: יש אסכולה שאומרת בואו נחשוף אותם, כי גם ככה הם חשופים וגם ככה הם רואים את האח הגדול וגם ככה הם רואים הישרדות ותכנים לא ראויים, אז בואו נחשוף אותם גם ואתם ההורים תתווכו, ובואו, אנחנו לא צריכים להיות חריגים.

<עליזה דיין חממה: יש את האסכולה השמרנית - שלנו – של השידור הציבורי – שאומרת אנחנו צריכים לשמור על הילדים, לגונן עליהם.

<עליזה דיין חממה: זאת אומרת שאם אנחנו מעלים מהדורת חדשות יומית כל יום ברצועה שלנו, שנקראת המהדורה, בעיתות של מלחמה, בעיתות של מצבים א-נומליים שילדים נחשפים אליהם, אנחנו מגוננים עליהם.

<עליזה דיין חממה: אנחנו מביאים את האייטמים באופן כזה שישמור על הילדים, שיסביר להם, שיתווך להם את המציאות.

<עליזה דיין חממה: אני חושבת שהבעיה היא, מעבר לדימוי גוף, שאני מסכימה איתך שזה פשוט נורא מה שאנחנו רואים, מעבר לתכנים של אלימות, מעבר לתוכן שיווקי ופרסומות סמויות וגלויות שאנחנו רואים.

<עליזה דיין חממה: מעבר לזה שילדים קטנים עד גיל 6-7 לא יודעים בדיוק את ההבדל בין המציאות לדמיון.

<עליזה דיין חממה: הם לא ודעים להבדיל בין עיקר לתפל.

<עליזה דיין חממה: אין להם את הממשקים בראש לעשות ניתוחים אנלוגיים של מה מציאות ומה דמיון והם חשופים לגמרי, יש הרבה בעיות מעבר לזה.

<עליזה דיין חממה: ילד רואה שחקן או שחקנית אוכלים אוכל, מעבר לדימוי גוף, אוכל רווי סוכר, רווי שומן, יש בעיות של דימוי גוף.

<עליזה דיין חממה: ילדים שרואים פאוור רנג'רס, ודרך אגב, שני דברים אני רוצה להגיד.

<עליזה דיין חממה: בשוודיה עשו מחקר.

<עליזה דיין חממה: יש שם חוק של המדינה בשידור הציבורי של שוודיה, שבזמן שילדים צופים במרקע, אסור לשדר פרסומות, כי ילדים מושפעים מהפרסומות האלה.

<עליזה דיין חממה: בהכל.

<עליזה דיין חממה: באלימות.

<עליזה דיין חממה: ועשו מחקר בארצות הברית בשנת 2007 שהתפרסם במגזין לרפואת ילדים.

<עליזה דיין חממה: בדקו ילדים שהיו חשופים לפאוור רנג'רס, לכל התכנית האלה שיש בהן סוג של אלימות ומצאו שהם פי ארבעה היו חשופים לזה כשהם גדלו, לא כשהם היו קטנים.

<עליזה דיין חממה: ההשפעה שלהם היא גם כשהם גדלים.

<עליזה דיין חממה: מצאו שהם היו חשופים והם פיתחו הפרעות קשב וריכוז.

<עליזה דיין חממה: יחסי החברות שלהם היו שונים מיחסי חברות של ילדים שלא ראו את התכנים האלה, אז ככה שזה הרבה מעבר לאלימות, לדימוי גוף.

<עליזה דיין חממה: זה קשור גם לאוכל לא בריא, כן בריא.

<עליזה דיין חממה: עברית.

<עליזה דיין חממה: שפה.

<עליזה דיין חממה: יושב מנחה בערוצים מסוימים – אני רואה את זה כי גם אני אימא.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: מעוות את השפה בכוונה, כי זה חלק מה-IN והקוליות.

<עליזה דיין חממה: כן, נכון.

<עליזה דיין חממה: את צופה עם הילד שלך ואת רואה מנחה שעומד ולא יודע להבדיל בין זכר לנקבה, שניים-שתיים, ואת אומרת אלוהים אדירים, מה זה?

<עליזה דיין חממה: אז זאת אומרת שזה הרבה הרבה דברים מעבר לזה.

יפעת שאשא ביטון: מה את מציעה, עליזה?

יפעת שאשא ביטון: מה היית נותנת לנו כטיפ פה?

<עליזה דיין חממה: תראי, מצד שני יש גם הרבה דברים טובים בצפייה בטלוויזיה ובתכנים לילדים ויש גם הרבה דברים מאד חשובים.

<עליזה דיין חממה: ילדים לומדים לפתח יחסי חברות אחד עם השני, לומדים הרבה דברים מהטלוויזיה.

<עליזה דיין חממה: גם להרחיב את ההשכלה שלהם.

<עליזה דיין חממה: אני תמיד אומרת, א' תמיד הבחירה שלי זה לתת לילדים לצפות במקומות - ואת זה אני אומרת כאימא – שהם מוגנים ובטוחים.

יפעת שאשא ביטון: יש לך שליטה על זה?

<עליזה דיין חממה: כאימא – כן.

<עליזה דיין חממה: וגם אני, כשאני מייצרת תכנים, יש לי את הפריבילגיה לייצר אותם בערוץ ציבורי, שאמות המידה שלו הן קצת שונות מערוצים אחרים, כי בערוץ הציבורי אנחנו שומרים, יש לנו אמות מידה ערכיות, אנחנו עושים תכניות חינוכיות עד כמה שאפשר.

<עליזה דיין חממה: נכון, צודק גיא, גם כשאני רוכשת סדרות, אני מאד דואגת שהסדרות שלי תהיינה עם אמות המידה שאני חושבת שצריכות להיראות בערוץ ציבורי.

יפעת שאשא ביטון: איך בוחרים סדרה לצורך העניין בערוץ?

יפעת שאשא ביטון: תיכף אני אשאל גם את הערוצים האחרים.

<עליזה דיין חממה: איך אני בוחרת?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: איך אתם בוחרים?

יפעת שאשא ביטון: יש צוות שיושב ורואה וצופה וממקד?

<עליזה דיין חממה: אז קודם כל בגלל שאני מנהלת המחלקה אני צופה בהמון, המון, המון תכנים.

<עליזה דיין חממה: המון.

<עליזה דיין חממה: גם אם בהתחלה זה זפזופים כדי לראות למה אני מתחברת ולמה לא ואחר כך, כשאני כבר מסמנת כמה סדרות, אני פשוט יושבת וצופה בהן מההתחלה ועד הסוף, כדי לראות שהשפה נקייה, שאין שם מסרים שהם לא ראויים; וכמו שאמרתי, הבעיה שאנחנו לא ערוץ ילדים מוגדר לפי גילאים.

<עליזה דיין חממה: אנחנו ערוץ טלוויזיה, שבתוכו אנחנו נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: זה הולך ברצועות.

<עליזה דיין חממה: נכון.

<עליזה דיין חממה: כשזה ברצועה אז זה הרבה יותר קל.

<עליזה דיין חממה: כשאתה מסדר את הרצועה לפי גילאים ואתה יודע שבבוקר מוקדם רואים הצעירים, אחר כך רואים הטוויז, אחר כך רואים הטין-אג'רס.

<עליזה דיין חממה: אתה מסדר את זה.

<עליזה דיין חממה: אצלנו זה יותר בעייתי.

<עליזה דיין חממה: ולכן אני יודעת שילדים קטנים יכולים.

<עליזה דיין חממה: עשינו דרמת נוער למשל וידעתי.

<עליזה דיין חממה: לדרמה קוראים עמוק במים והייתה מיועדת לנוער, לילדים די מבוגרים.

<עליזה דיין חממה: וכשעשיתי אותה, מאד הקפדתי, אני וכל הצוות שלי, כלומר בגלל שזה משודר בערוץ ציבורי, הקפדנו שאם יהיו תקריבים של הילדים במים, אז הם לא יהיו מדי חושפניים ושהשחקנים לא יהיו סטריאוטיפיים.

<עליזה דיין חממה: להיפך, אלה היו המטרות ששמנו לעצמנו כי אנחנו יכולים להרשות לעצמנו, אנחנו שידור ציבורי ולא שידור מסחרי.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה איך הופכים את החינוכי הזה גם לאטרקטיבי כדי שיהיה צבעוני ו - - -

<עליזה דיין חממה: נכון, זאת שאלת השאלות.

יפעת שאשא ביטון: צריך להציג את זה.

<עליזה דיין חממה: זאת שאלת השאלות, אגב.

יפעת שאשא ביטון: כדי לחבר ילדים.

יפעת שאשא ביטון: דיסני ישר מחייך כי הכל שם צבעוני וקופץ.

<גיא קרני: בגלל זה עליזה באה וקנתה מדיסני.

<גיא קרני: בדיוק זה.

<עליזה דיין חממה: נכון, זאת שאלת השאלות, כי מצד אחד את רוצה להיות קולית, את רוצה שיצפו בך.

<עליזה דיין חממה: את רוצה לקבל הכרה, את רוצה לקבל רייטינג.

יפעת שאשא ביטון: את רוצה להיות אטרקטיבית לילדים.

<עליזה דיין חממה: מצד שני את לא יכולה להיות חננה של אסכולה מלפני כך וכך.

<עליזה דיין חממה: צריך לשמור על האיזונים, אבל אני כן מאמינה שיש לנו אחריות בחינוך של ילדים ונוער בני אדם, כאזרחים, כבני אדם בוגרים.

<עליזה דיין חממה: אני חושבת שיש לנו שליחות בזה אפילו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה עליזה.

יפעת שאשא ביטון: יונתן, רצית להגיב מקודם למשהו.

<יונתן בייסקי: כן, לעניין מה שאמרו כאן על הברודקסט, זה נכון.

<יונתן בייסקי: כשעשינו את פרויקט מיקוד רגולציה בשידורי ילדים במהלך השנה שעברה, זיהינו כשל שוק בעניין שידורים לנוער.

<יונתן בייסקי: כלומר, יש הגדרה של שידורים לילדים ולנוער, אז זה למעשה שידורים לילדים ולילדים.

<יונתן בייסקי: 8% מההכנסות של הכבלים והלוויין חייבות ללכת להפקות מקור, שזה יוצא משהו כמו 350 מיליון שקלים בשנה, מתוך זה רבע הולך לשידורים לילדים ולנוער, ועוד 3% זה שידורים לגיל הרך.

<יונתן בייסקי: כשבדקנו את השידורים שמופקים, גילינו שכל השידורים, כולם, שאמורים להגיע לילדים ולנוער, מגיעים אך ורק לילדים.

<יונתן בייסקי: חוץ מהמתבגרים, שהייתה יוצאת דופן בשנת 2015.

יפעת שאשא ביטון: מגיעים לילדים מבחינת התוכן שלהם או מבחינת מי שצופה?

<יונתן בייסקי: מיועדים לילדים, מיועדים לבני 8-10.

<יונתן בייסקי: והתוצאה שהיא בגיל בת מצווה, ערוצי הילדים מאבדים את הצופים ולבני נוער ישראלים אין מה לראות.

<יונתן בייסקי: הם עומדים בעצם מול שלוש ברירות שאף אחד מהן לא מיטבית – או להמשיך לראות תכניות לילדים שלא מתאימות להם ולהתפדח אצל החברים שלהם, כי הם רואים ערוצי ילדים, או לראות תכנים בערוצי הברודקסט – ריאלי, הישרדות, האח הגדול, כל התכניות האלה שאין ספק שהן לא הולמות את גילם, וחבל, כי רשת וקשת דווקא מכוונות - - -

יפעת שאשא ביטון: על מה אתה מדבר?

<יונתן בייסקי: על מחסור בהפקות לנוער.

יפעת שאשא ביטון: איפה?

יפעת שאשא ביטון: באיזה ערוצים?

<יונתן בייסקי: בגלל שאין הפקות לנוער, אז בני נוער חייבים להמשיך לראות ערוצי ילדים, או לראות הפקות בערוצים 2 ו-10 בערב, או לראות תכנים מחו"ל.

<יונתן בייסקי: בשביל לפתור את כשל השוק הזה אנחנו יצאנו לשימוע שאנחנו מחייבים את HOT ואת YES להשקיע 7% מכספי הפקות המקור בהפקות לנוער, שאנחנו הגדרנו נוער כ- - -

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה אני שאלתי?

יפעת שאשא ביטון: כי הצלחתי לצאת מבולבלת.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להגיד לך שאני רואה ועוקבת אחרי ערוץ הילדים וערוצים נוספים, ממש לא ילדים.

יפעת שאשא ביטון: לא ילדים.

יפעת שאשא ביטון: גם במשך היום, מה יש?

יפעת שאשא ביטון: יש השכונה ויש עוד איזה - - -

<קריאה: השכונה זה בניקולודיאון.

יפעת שאשא ביטון: לא שכונת חיים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה שכונה אחרת.

<קריאה: השכונה זה בניקולודיאון זה לא בערוץ הילדים.

יפעת שאשא ביטון: בניקולודיאון, סליחה, יופי.

יפעת שאשא ביטון: ויש עוד משהו, אני זוכרת את השיר שלו, אבל אני לא אתחיל לשיר, כי זה כל הזמן - - -

<יונתן בייסקי: החממה?

<יונתן בייסקי: גאליס ושכונה זה בדרך כלל.

יפעת שאשא ביטון: ומה עוד יש?

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, הם לא ילדים.

יפעת שאשא ביטון: הם לא ילדים.

<יונתן בייסקי: הקהל שהם פונים אליהם, בדרך כלל, לפי המחקרים שלנו, זה קהל שמסתיים לכל המאוחר בגיל 13.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה מי צופה בהם.

<יונתן בייסקי: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה יודע מה זה אומר?

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו פה כשלנו חברתית, כי אנחנו כבר הרגלנו אותם לראות תכנים של מבוגרים ואז יוצא שהבת שלי בת 10 רואה סדרות שבא לי לא יודעת מה, ואני כל פעם נלחמת – היא מדליקה ואני מכבה והיא מדליקה ואני מכבה – ואני לא מצליחה להבין את הזוגיות שיש שם – ילדה בת 10.

<יונתן בייסקי: יש שם פרקים בעייתיים, חד משמעית.

יפעת שאשא ביטון: כל הזוגיות והמיניות והדברים.

<עדי ברקן: אין נעורים יותר.

<עדי ברקן: אין נעורים.

<עדי ברקן: יש ילדות ובגרות.

יפעת שאשא ביטון: חברה, זה לא ילדים, יונתן.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות.

יפעת שאשא ביטון: רחוק מאד.

יפעת שאשא ביטון: אני בתור נערה לא ראיתי בבגרות.

יפעת שאשא ביטון: בהיותי נערה בוגרת אולי ראיתי דברים כאלה.

<יונתן בייסקי: הסדרות האלה מסווגות ללא ראוי לצפייה לבני 8 ומעלה, שזה כיתה ג', ובהחלט יש שם כמה פרקים שהם עם תכנים בעייתיים.

<קריאה: אבל הילדים צופים בזה.

<שירלי אורן: אבל בגלל זה רצינו שתהיה - - - ציבור.

יפעת שאשא ביטון: אז זאת הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק המוקד של מה שאני מדברת פה, שגם בסיווג שלנו אנחנו כושלים וגם בזה שבסטנדרטים, לכאורה, של הצפייה שלהם, כבר הרגלנו אותם לתכניות של מבוגרים, שמה זה הסדרות של השכונה וגאליס ויש עוד משהו, אחר כך אני אשיר לך ואת תגידי לי איזו סדרה זו.

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, זה נורא.

יפעת שאשא ביטון: ילדים זה בטוח לא.

<רותם רוזן: את לא מדברת על שכונה.

<רותם רוזן: אנחנו נוכל להתווכח על זה פשוט.

<שירלי אורן: לא, גם השאלה מה זה ילדים ומה התוכן שבאמת מעניין ילדים והאם התוכן שמעניין אותם זה תוכן שמסתכל עליהם והם מסתכלים עליו בגובה העיניים ואחת הסיבות - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, מה השמות?

<שירלי אורן: שירלי ורותם מניקולודיאון וניק ג'וניור.

<שירלי אורן: אחת הסיבות שהיינו ממש יד ביד עם המועצה בכל התהליך הזה של קביעת סימון וסיווג חדשים, זה בגלל שהרגשנו ש-א' היום, בניגוד לפעם כשהיה ערוץ ילדים אחד והוא באמת חילק את לוח השידורים שלו לפי שעות שהם החליטו שילדים קטנים רואים יותר מוקדם וילדים גדולים רואים יותר מאוחר.

<שירלי אורן: זה ברור שזה לא נכון.

<שירלי אורן: ילד בן 17, כשחוזר מבית הספר גם הוא רואה טלוויזיה, לא קשור לגיל שלו.

<שירלי אורן: והערוצים, מעבר לזה שניק ג'וניור או דיסני ג'וניור, ערוצים לגיל הרך, הופ, מכוונים לילדים גן, שזה יחסית טווח קטן וסגור, גיל 3 עד 6 נגיד, ערוצי הילדים, שפונים לילדים בין גיל 6, נגיד, עד גיל 14, זה תקופת זמן, טווח שבו הילדים עוברים שינוי ענק בהתפתחות שלהם, בתפיסה שלהם ובטעם שלהם ובדברים שמעניינים אותם.

<שירלי אורן: אי אפשר לשדר, זאת אומרת אפשר, אבל אם אתה רוצה לתפוס את הילדים ואתה רוצה, כי זו אחת המטרות.

<שירלי אורן: אחת המטרות שלנו זה כמובן שנעשה תוכן שיצפו בו.

<שירלי אורן: אנחנו לא עושים תוכן והמחוקק לא חשב שצריך להשקיע 8% מהכנסות הכבלים והלוויין בשביל לעשות תוכן שאף אחד לא ייראה אותו.

<שירלי אורן: ולכן אנחנו מחויבים לתוכן שבאמת יתפוס את הילדים וייצפה.

יפעת שאשא ביטון: עד כמה אתם באמת מקפידים על הגילאים מול השעות?

<שירלי אורן: כרגע מאד קשה לו בגלל הקפיצה הזאת בין 8 ל-14.

<רותם רוזן: רגע, אני רק חייבת לסייג, שהתמזל מזלנו, גם שלנו וגם של דיסני, בגלל שיש לנו שני ערוצים, יחסית מאד קל לנו.

<רותם רוזן: זה הגטו שלנו.

<רותם רוזן: יש לנו את ערוץ ניק ג'וניור, הוא לילדים עד גיל 6.

<רותם רוזן: זה מאד קל.

<רותם רוזן: הוא מגודר, הוא חממה.

<רותם רוזן: הוא סגור.

<רותם רוזן: אין לנו את הבלבול הזה.

<רותם רוזן: יש לנו פריבילגיה מאד גדולה.

<רותם רוזן: ערוץ הילדים לדוגמא, שהוא ערוץ אחד, אני מניחה שזה קצת יותר קשה לו, כי זה קצת יותר מתערבב ואז אני מניחה שבגלל זה התכנים שלהם הם לילדים יותר גדולים, אבל לנו יש מתנה מאד גדולה וההקפדה פה היא מאד ברורה ולכן מאד קל לילדים להבין איפה הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: איך?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להבין.

יפעת שאשא ביטון: עזבי רגע ניק ג'וניור שאנחנו אומרים עד גיל 6.

יפעת שאשא ביטון: אגב, שגם עד גיל 6 לא כל התכניות הן מלידה עד גיל 6 לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: גם שם זה מ-3-4.

יפעת שאשא ביטון: לאיזה גילאים מיועד הערוץ השני?

יפעת שאשא ביטון: פתוח?

יפעת שאשא ביטון: חופשי?

<רותם רוזן: ניקולודיאון?

<רותם רוזן: גיל בית ספר יסודי.

יפעת שאשא ביטון: את מסכימה איתי שילד בן 8 וילד בן 14 זה סיפור קצת אחר וגם ילד בן 12 זה סיפור קצת אחר ויוצא שכולם נכנסים לנו באותו סל.

<שירלי אורן: אז מה זה אומר?

<שירלי אורן: שאנחנו צריכים לייצר את כל התכנים לגיל 8 או לגיל 6?

<שירלי אורן: אנחנו נאבד קהל וגם נאבד אותו לטובת ערוצי הברודקסט.

יפעת שאשא ביטון: אז מה את אומרת?

יפעת שאשא ביטון: נשאיר את זה מעורבב?

<שירלי אורן: לא.

<רותם רוזן: לא.

יפעת שאשא ביטון: אתן מתוכנתות כבר.

<עדי ברקן: קודם כל צריך להבין שהנעורים נגמרו.

<עדי ברקן: יש ילדות ויש בגרות.

<עדי ברקן: כשהיא אומרת ילד בן 17, אז אני חושב שאני לא מבין עברית.

<עדי ברקן: בן 17 זה לא ילד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שהוא יהיה ילד וכבר בגיל 12 הוא הפסיק להיות ילד.

<עדי ברקן: גיל בגרות היום זה 9-10.

<עדי ברקן: מה זה, 14-15?

<עדי ברקן: אנחנו צריכים להתייחס לבני 12-13 כמבוגרים.

<שירלי אורן: לא.

<שירלי אורן: אנחנו צריכים להתייחס אליהם כאל גילאי 12 ו-13.

יפעת שאשא ביטון: לא, עדי.

יפעת שאשא ביטון: פה אנחנו כושלים.

יפעת שאשא ביטון: הם בני נוער.

<שירלי אורן: הם כבר מתאהבים והם כבר מתנשקים, והם כבר בתוך - - -

<עדי ברקן: אז את מדברת איתי על בגרות.

<עדי ברקן: את מדברת על מה שהיה לפני 20 שנה בגיל 16 ו-17 שקורה היום בגיל 12-13 - - -

<שירלי אורן: אני בגיל 12 כבר התנשקתי.

<שירלי אורן: זה לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: מה, מה?

יפעת שאשא ביטון: מה פספסתי פה?

<עדי ברקן: בטח שזה נכון.

<רותם רוזן: מה רק להתאהב?

<עדי ברקן: אין בעיה להתאהב, אבל ההתאהבות שהיא מדברת, שירלי, לפני 20 שנה הייתה קורית בגילאי 15-16.

<עדי ברקן: היום זה בגילאי 11-12.

<עדי ברקן: אני נמצא שם.

<עדי ברקן: את יודעת מה קורה היום בגיל 12?

<עדי ברקן: יש כבר לבבות שבורים.

<עדי ברקן: גיל 15 – עדי, מיציתי - - -

<רותם רוזן: לנו נשבר הלב גם בגיל 13.

<שירלי אורן: גם אז, לפני 30 שנה נשבר הלב בגיל 12.

יפעת שאשא ביטון: מה זה נשבר הלב?

יפעת שאשא ביטון: בחייך.

<עדי ברקן: אבל לא בגיל 15 שמעת – "אני את הקטע של הסקס מיציתי בחיים שלי".

<עדי ברקן: יפה, אז את זה אני שומע מבני נוער.

<עדי ברקן: מה זה סקס היום לגיל 15?

<שירלי אורן: אבל אתה לא רואה את הדברים האלה בתכניות טלוויזיה.

<שירלי אורן: אני לא אומרת שלא חל שינוי.

<עדי ברקן: אבל אם את רוצה להתחבר אליהם, דברי בשפה שלהם, כי הם לא ילדים קטנים.

יפעת שאשא ביטון: רגע, עדי, מה זה בשפה שלהם?

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו לא נכשלנו והשפה שלהם היא כמו שאתה לצורך העניין שם אותה רגע עם המבוגרים, כי אנחנו מגיל צעיר כבר מתחילים להטיס אותם למעלה.

<עדי ברקן: הם שם גם ככה, כי יש פה בטן רכה.

<עדי ברקן: יש את הילדות.

<עדי ברקן: מתי הילדות מסתיימת?

<עדי ברקן: גיל 9, 10.

<עדי ברקן: מעניין אותי איך אתם רואים את זה.

<עדי ברקן: זה כמו שאף אחד לא יכול להגדיר מה זה רזה היום.

<עדי ברקן: זה 40 קילו?

<עדי ברקן: זה 50?

<עדי ברקן: זה 60 קילו?

<עדי ברקן: מה זה ילדות?

<עדי ברקן: 8? 9? 10? 11? 12?

יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שאני אומרת – בואו נגדיר מחדש.

יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שצו השעה הוא לבוא ולהגדיר מחדש, בדיוק מהמקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: לא רוצה לקפוץ עם ילדה בת 14 למבוגרים ועם ילדה בת 10 למבוגרים.

<רותם רוזן: יכול להיות שאנחנו מיתממים מדי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שאנחנו מיתממים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שעדי רץ מהר מדי, כי מגיל צעיר אנחנו רצים יותר מדי מהר, וזה הסיפור.

<יונתן בייסקי: תכנים שיהיו נקיים מדי, אף אחד לא יצפה בהם.

<יונתן בייסקי: אי אפשר לדבר לילדים - - -

<שירלי אורן: אבל גם מה זה נקי?

<שירלי אורן: זה לא עניין של ניקיון.

<רותם רוזן: נקי זה לא טוב או רע.

<עדי ברקן: אפשר לעשות תכניות סקסיות בלי סקס.

<רותם רוזן: נכון.

<שירלי אורן: גם ביומני החופש הגדול יש התאהבויות.

<שירלי אורן: בזה זה מתעסק.

<שירלי אורן: בשלוש ילדות שרק רוצות להתאהב.

יפעת שאשא ביטון: איילת, בבקשה.

<איילת כהן: שלום, אני איילת כהן, אני ממכללת דוד ילין ואני רציתי להגיד משהו על הגיל הרך.

<איילת כהן: אז דבר ראשון, אני חושבת שילדים הם בני אדם שצריך לדבר אליהם כמו שמדברים אל כל אחד.

<איילת כהן: אפשר לדבר עם ילדים בני 3 בשפה תקנית, מאוגדת, מסודרת וברורה, כמו שאני מדברת עם בני 12 ו-14 ושפה זה דבר חשוב.

<איילת כהן: דבר שני, אנחנו עשינו, אני עשיתי, כמה דברים עם ילדים בני 3-4.

<איילת כהן: אחד, זה תכנית שעוסקת באקטואליה.

<איילת כהן: עבדנו על חדשות טלוויזיה, דברים שבדרך כלל מסתירים מילדים קטנים, בהצלחה אדירה, עם הרבה סבלנות ועם הרבה מחשבה.

<איילת כהן: ילדים מבינים עניין, רואים דברים.

<איילת כהן: כשמדברים אליהם - - -

<רותם רוזן: לא הבנו, איפה זה משודר?

<איילת כהן: זו תכנית לימודים שכתבנו במסגרת משרד החינוך, שעוסקת באקטואליה לגיל הרך.

<איילת כהן: עבדנו עם ילדים בני 4-5, ראינו איתם חדשות מסוננות ואחרי מחשבה וכו'.

<איילת כהן: ראינו איתם פרסומות באותו כיוון והתוצאות היו נהדרות.

<איילת כהן: עשינו מחקר קטן עם אותם ילדים עצמם וכשהם נחשפו לתכניות ילדים בטלוויזיה, מכל הסוגים, בלי סיווג ובלי מינון ובלי כלום, הם הגיבו להן בעיניים מבינות, הגיבו היטב, ידעו מה להגיד, ידעו איך עובדים עליהם וזה היה מול ילדים בני 4.

<גיא קרני: אבל סליחה, זאת בדיוק בעיני הבעיה.

<גיא קרני: למה ילד בן 4 צריך להיחשף לחדשות?

<גיא קרני: כי זה מטיס עכשיו את כל ה - - -

<איילת כהן: סליחה, אני חושבת אחרת, אבל שנייה.

<גיא קרני: סליחה, אבל מצד אחד אתם אומרים פה - - -

יפעת שאשא ביטון: שצריך לגונן עליהן ומצד שני אנחנו מעיפים אותם למעלה.

<גיא קרני: שצריך לגונן עליהם, ואז משרד החינוך נותן להם לראות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא משרד החינוך.

<איילת כהן: שנייה, גיא, אני רוצה להסביר משהו.

<איילת כהן: אני לא חושבת - - -

<גיא קרני: סליחה, נותנים להם לראות אקטואליה בגיל 4.

<איילת כהן: אני אגיד לך שני דברים, בסדר?

<איילת כהן: אני חושבת שלא צריך לשמור ילדים בצמר גפן ואני חושבת שאם מלמדים אותם מגיל מאד צעיר מה מראים להם בתכנים טלוויזיוניים מכל הסוגים – מדיסני ואילך – ויושבים איתך ומסבירים, מדברים איתם, לא מסבירים להם – זו מילה לא נכונה.

<איילת כהן: משוחחים איתם, דנים איתם.

<איילת כהן: הילדים יפתחו ראייה ומחשבה לבד ואז בגיל 12, 14, 15 ו-18 יבינו טוב מאד מה עושים איתם.

<איילת כהן: מה לא קורה?

<איילת כהן: אין לנו אפשרות לעשות את זה עם כל הילדים, לצערי.

<איילת כהן: היינו שמחים אם כל הורה - - -

יפעת שאשא ביטון: רציתי להגיד – כמה כבר ההורים יושבים ורואים עם הילדים שלהם.

<איילת כהן: הייתי שמחה אם כל הורה היה יושב מדי פעם עם הילדים שלו ומדבר איתו.

יפעת שאשא ביטון: הם יושבים עם הילדים, כשהם רואים האח הגדול.

<איילת כהן: אז לא רק.

<איילת כהן: אני אשמח גם שהם יראו איתם את דורה ואת דיסני ואת שכונה וישוחחו איתם.

<איילת כהן: לא יסבירו להם, לא יאלפו אותם, אלא ישוחחו.

<קריאה: אבל היום - - - שעתיים וחצי ביום ילדים צופים בטלוויזיה במדינת ישראל בממוצע.

<קריאה: איזה הורה זמין שעתיים וחצי לשבת עם הילדים שלו?

<איילת כהן: עשר דקות.

יפעת שאשא ביטון: זמינים כן, אבל אוטומטית ההורים מתחלף.

<איילת כהן: עשר דקות ולא שעתיים וחצי וזה עניין של מודעות.

<קריאה: אבל הילדים צריכים שעתיים וחצי.

<איילת כהן: אבל זה עניין של מודעות של הורים, מחנכים, גננות וכו', להתייחס לטקסט טלוויזיוני בתור טקסט שעובדים איתו, לומדים אותו, חושבים אותו יחד עם הילדים, חמש דקות ביום פעם או פעמיים.

יפעת שאשא ביטון: אז מה את אומרת, איילת, שהילד צריך להיות חשוף לכל התכנים?

<איילת כהן: אני אומרת שאת האחריות לכך שילדים נחשפים לתכנים טלוויזיוניים מכל הסוגים, צריך לתת להורים, לגננות, למחנכים וכו', בהנחיה של הכנסת או משרד החינוך ולא מדובר בתכניות גרנדיוזיות אלא מדובר בחינוך לאוריינות, להתבוננות להסתכלות על דברים.

יפעת שאשא ביטון: כן, חינוך לאוריינות זה סיפור אחד, אבל אני אגיד לך איפה הבעיה, שכשיש ערוצי ילדים שמוגדרים כערוץ ילדים, לצורך העניין אני בתור אימא, על פניו - - -

<איילת כהן: אז ההורים עושים בייבי סיטר, נותנים לטלוויזיה להיות בייבי סיטר.

יפעת שאשא ביטון: לא, לאו דווקא בייבי סיטר.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם למשל הילדה שלי היא גדולה יחסית, בת 10 (הקטנה שלי בת 10), והיא רואה ערוץ הילדים, היא לא פריקית של טלוויזיה, אבל בקצת שהיא רואה, היא רואה ערוץ הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני בתפיסה שלי וואלה, ערוץ הילדים מוגן, חופשי.

יפעת שאשא ביטון: ואז פתאום את מגיעה ואת רואה - - -

<איילת כהן: אז אני אומרת לא.

<איילת כהן: אני אומרת שאין תוכן - - -

יפעת שאשא ביטון: או ניק, ניקולודיאון וכל האחרים.

<איילת כהן: אני אומרת שאין תוכן טלוויזיוני כלשהו שהוא מוגן.

<איילת כהן: אני לא חושבת שתכנים טלוויזיוניים הם תכנים מוגנים, כמו שאני חושבת ששום טקסט או לא טקסט מוגן.

<איילת כהן: אני חושבת שאדם צריך לפתח ראייה ביקורתית כשהוא קורא ספר או רואה טלוויזיה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא חייבים להתחיל לפקח, אבל לעצב את זה אחרת?

<איילת כהן: אז עכשיו אני עושה הפסקה ואומר ככה, כל מה שקשור לדימויי גוף ולשפה תקינה וכו', בוודאי שאני מסכימה עם כולם, זה ברור.

<איילת כהן: זה חלק מהטקסט וחלק מהתוכן.

<איילת כהן: אני נותנת יותר קרדיט לילדים.

<איילת כהן: אני לא חושבת שהם קהל שמעצבים אותו.

<איילת כהן: אני חושבת שהם בני אדם חושבים.

<איילת כהן: אני חושבת שעם טיפה מחשבה וכיוון נבון של התבוננות, ילד מגיל 4 ועד בכלל יידע מה שהוא עושה ומה שלפניו האחריות עלינו.

<איילת כהן: דבר שני שרציתי לשאול את אנשי הגיל הרך, כי חשבתי שזה יהיה יותר הנושא שלנו, והיום אני לגמרי מסכימה לגבי הגילאי המבוגרים.

<איילת כהן: אני לגמרי מסכימה שיש הרבה תכנים בעייתיים, היא כזאת: הרבה מהדברים שאני רואה לגיל הרך, עוקפים את ענייני המגדר והגוף וכו' - סליחה שאני מסתכלת על עזרת נשים ועזרת גברים ככה – בזה שיש דמויות מצוירות או בובות כמו רחוב סומסום וכו', או מה שמטריד אותי – אנשים מבוגרים שמתנהגים כאילו הם ילדים, וזה מטריד אותי.

<איילת כהן: זה מטריד אותי.

<איילת כהן: בסדר, בציור עקפת עניין של מיניות, אולי.

<איילת כהן: דיסני עשה את זה מצוין הרבה שנים.

<איילת כהן: בבובות כמו ברחוב סומסום אתה מוגדר ואתה יודע שאתה מדבר על משהו שהוא לא בן אדם ומתנהג כמו בן אדם, אבל כשאתה רואה מישהו כמו יובל המבולבל או רינת גבאי, שהם אנשים מבוגרים שמתנהגים כאילו הם מעין ילד וזה לא ילד - - -

<שירלי אורן: את הדוד חיים ראית פעם?

<גיא קרני: לדעתי כולנו גדלנו פה על הבית של פיסטוק, ואם אני אתן לכם עכשיו את ה-One liner.

<גיא קרני: בעולמות הטלוויזיה, כשרוצים להסביר מה זה סדר אז נותנים One liner.

<גיא קרני: אני אתן לכם One liner של הבית של פיסטוק.

<גיא קרני: כולכם, אתם לא תחלמו בכלל איך היינו משדרים כזה דבר היום.

<גיא קרני: מה הייתם אומרים - - -

יפעת שאשא ביטון: יש לי מה להגיד.

<גיא קרני: הנה, אני אתן לכם את ה-One liner של הבית של פיסטוק שגדלתי עליו ואני מת על הבית של פיסטוק.

<גיא קרני: על - - -

<קריאה: בעל חנות.

<גיא קרני: עזבי רגע את בעל החנות, בואי נתחיל בדמות הראשית.

<גיא קרני: בואי נתחיל ברגע, שאנחנו לא יודעים בדיוק אם זה גבר או אישה, שמגולם על ידי בן אדם מבוגר, שמה אוהב לעשות אחר הצהריים?

<גיא קרני: הוא הולך והוא עובר את הגבעה והוא עובר את השביל והוא עובר את כל השדה הגדול ומגיע לשחק, איפה?

<גיא קרני: בבית של איש מבוגר, כל אחד הצהריים הם סגורים בבית הזה.

<גיא קרני: המבוגר הזה מתנהג כמו ילד.

<גיא קרני: אתם הייתם שולחים את הילד שלכם לשחק עם האיש המבוגר, המוזר הזה שגר בבית מבודד?

<גיא קרני: בחייאת כולכם, מחברת הכנסת דרך כל המומחים פה.

<גיא קרני: אתם הייתם שולחים?

<גיא קרני: חברים, גדלנו על זה.

<איילת כהן: אני מבינה מה שאתה אומר.

<איילת כהן: שנייה, עזבו רגע את העניינים החשודים של גשש בלש וכו'.

<איילת כהן: אני רוצה לדבר - - -

<גיא קרני: עליו לא דיברנו.

<גיא קרני: המיין סטרים של המיין סטרים - - -

יפעת שאשא ביטון: איך אני שמחה שאני נותנת לכם זמן נוסטלגיה.

<גיא קרני: וכולנו גדלנו על זה.

<איילת כהן: אבל אני יכולה להגיד משהו?

<איילת כהן: אני חושבת שיש בעיה כזו - - -

יפעת שאשא ביטון: רק במשפט סיכום.

<איילת כהן: משפט אחד קצר ומהיר.

<איילת כהן: גילאים 3-4-5 רואים דמויות מבוגרות שמתנהגות כמתיילדות, שאגב בצורה רעה מאד בעיני, ואז הם עוברים לשכונה, לחממה וכו'.

<איילת כהן: זאת אומרת מ-א-מיניות או ממבוגר שהוא כאילו ילד, הם עוברים בבום לכל הדמויות עם בעיות דימויי הגוף והדברים שאמרתם.

<איילת כהן: אין ביניים ומה שאין זה פשוט בני אדם רגילים.

<שירלי אורן: ועוד איך יש ביניים.

<שירלי אורן: בין מיכל הקטנה, אני לא מייצג אותה, היא לא משודרת אצלי - - -

<רותם רוזן: היא לא קשורה אלינו.

<שירלי אורן: חלילה, לא.

<שירלי אורן: בינה לבין חממה או שכונה אין תכניות באמצע?

<איילת כהן: אני שואלת.

<שירלי אורן: בוודאי שיש.

<שירלי אורן: מה זאת אומרת?

<איילת כהן: אוקיי, ואז איך מיוצגים שם למשל גברים, נשים, ילדים?

<רותם רוזן: אז אנחנו נשמח לדבר על זה.

<שירלי אורן: בהמון המון דוגמאות.

<רותם רוזן: קודם כל אין לנו אנשים מבוגרים שמשחקים ילדים.

<רותם רוזן: מה שכן יש לנו זה המון המון דמויות נשיות, גם ילדות, גם בניק ג'וניור וגם בניקולודיאון, עם הקפדה יתרה ויתרה מאד שהן תמיד הדמויות המובילות, החזקות, המניעות.

<רותם רוזן: כמעט תמיד, אפילו דורה ואומי-זומי, תמיד בכל קבוצה אצלנו, גם באנימציות וגם בהפקות המקור - - -

יפעת שאשא ביטון: דורה בדיוק בסטריאוטיפ של החופרת.

<רותם רוזן: דורה היא שמנמונת, קודם כל.

<שירלי אורן: למה היא חופרת?

<שירלי אורן: היא לא חופרת.

יפעת שאשא ביטון: היא לא חופרת?

<שירלי אורן: מה זאת אומרת?

<רותם רוזן: היא אסרטיבית, חוקרת.

<רותם רוזן: למה לדבר על זה באופן שלילי?

יפעת שאשא ביטון: להורים היא חופרת.

יפעת שאשא ביטון: "אני מפה.

יפעת שאשא ביטון: אני מפה, אני מפה, אני מפה, אני מפה".

<עדי ברקן: בולימית זה לא היא.

<רותם רוזן: לא, אבל היא לא רזה.

<רותם רוזן: דורה היא לא רזה, נו.

<שירלי אורן: איזה חופרת?

יפעת שאשא ביטון: נשמה, אני גדלתי על זה עם הבת שלי, כשהיא גדלה.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לספר לך את הכול.

יפעת שאשא ביטון: אגב, דורה השתנתה.

יפעת שאשא ביטון: דורה בעיר הגדולה, קצת מזכיר לנו בקונוטציה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא ראיתי את זה, אני רק אומרת שכל מי שראה אומר.

<שירלי אורן: אז תראי, זאת התכנית הכי חיובית, מעשירה, מלמדת.

<שירלי אורן: החיוביות פורצת שם מכל משפט ומשפט.

<שירלי אורן: כשאנחנו מדברים על תוכן, אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני מדברת על הקונטקסט.

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם בקונטקסט - - -

<קריאה: אבל היא גדלה.

<קריאה: זה לא לא בסדר שהיא גדלה.

<קריאה: השאלה אם היא גדלה להיות לדוגמא רזונת שמתעסקת רק ב- - -

יפעת שאשא ביטון: לא, רזה היא לא.

<שירלי אורן: היא מתעסקת בחברות, בלעזור.

<רותם רוזן: היא לא רזה.

<רותם רוזן: היא מלאת הרפתקאות, עוזרת לחברים.

יפעת שאשא ביטון: שווה לנתח את זה.

<עדי ברקן: כולם כבר רעבים פה.

<עדי ברקן: אני שומעת את הבטן מקרקרת לכולם.

<עדי ברקן: עם מה אנחנו יוצאים מפה היום?

יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אומר.

יפעת שאשא ביטון: רק משרד החינוך ואורן.

<דוד אורן: אני חושב שעליזה, שבילתה כמה שנים בחינוכית אמרה איך אנחנו בוחרים תכניות לילדים הקטנים.

<דוד אורן: אני חוזר על הבעיה העיקרית, שהיא צפייה משפחתית באח הגדול ובהישרדות ובתכניות הריאליטי כאילו.

<קריאה: וגם גליליאו.

<קריאה: אנחנו רואים יחד גם גלילאו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן ברשותכם למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: סימה, השארתי אותך לסוף.

<סימה חדד: אני רק אומר שאני משרד החינוך, אבל אני מייצגת את הגיל הרך.

<סימה חדד: אני אמונה על גילאי 3 עד 6 וזה מה שהבנתי שאני מגיעה לראות.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון, בזה רצינו להתמקד, רק חשבתי שיהיו פה מצגות.

יפעת שאשא ביטון: גם היו לנו זוג חוקרות שלא הגיעו.

יפעת שאשא ביטון: אני אדבר על זה תיכף.

<סימה חדד: אז מה שחשוב לי לומר זה שאני יצאתי קצת מבולבלת.

<סימה חדד: אין לי ילדים קטנים בגילאים האלה, אבל יש לי נכדים ודווקא קצת ראיתי בסוף השבוע האחרון ויש דברים שאני מודאגת, בדיוק כפי שנאמר ויש דברים טובים גם כן.

<סימה חדד: אני יכולה לומר שאנחנו כמשרד או כאגף, עובדים די בצמידות עם ערוץ הופ.

<סימה חדד: אני לא רואה פה נציגות.

<תמי ברנע: הם לא הגיעו.

<סימה חדד: בסדר.

<סימה חדד: חשוב שנאמר שהרבה מאד מן התכנים, מן המדיניות, ממסרים שאנחנו רוצים להעביר, אנחנו כן עובדים בשיתופי פעולה מלאים כדי להעביר מסרים.

יפעת שאשא ביטון: עם מי, עם הופ?

<סימה חדד: כן, בערוץ הופ.

<סימה חדד: גם כאשר יש תכנית כמו רחוב סומסום, אפשר להסכים, אפשר לא להסכים, אבל אפשר גם להתווכח מה נכון ומה לא ומה מוכיח את עצמו גם בעולם וגם בארץ.

<סימה חדד: הייתה לנו פנייה גם מערוץ YES - שוב, באשר לחיבורים, למדיניות, למסרים אחידים על כמה שניתן.

<סימה חדד: בעבר הגננות היו להן מן קורסים כאלה, אבל אני אומרת בעבר, כשאני הייתי גננת, יחד עם הטלוויזיה החינוכית, סביב הנושא של צפייה מבוקרת.

<סימה חדד: אני חושבת שבעידן היום קשה מאד לבוא ולומר בואו תחנכו את הילדים בגיל ארבע ותראו את התוצרים בגיל.

<סימה חדד: אפשר להתחיל לחנך לצפייה מבוקרת, אבל זה חייב להיות באופן עקבי בכל אחד מן הגילאים, דרך ההורים.

<סימה חדד: אי אפשר להטיל את הכל – אנחנו היום בשבוע כזה של משרד החינוך – אז אי אפשר להטיל הכל רק על הצוותים החינוכיים.

<סימה חדד: יש פה חברה, יש משפחה, יש טכנולוגיות מתקדמות, צריך לנסות - - -

יפעת שאשא ביטון: הכל מתחיל בחינוך, זה סתם אמירה.

<סימה חדד: הכל מתחיל בחינוך ללא ספק, אבל אני לא בטוחה שיש לנו יכולת לשלוט בהכל.

<סימה חדד: אני חושבת ששיתופי הפעולה, החיבורים של כולם יחד, הם שיוצרים את החינוך המשמעותי והמיטבי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

<טלי תאני-הררי: אני יכולה להגיד עוד דבר?

יפעת שאשא ביטון: כן, במשפט סיכום ואז אני אסכם את הדיון ואני אגיד עם מה אנחנו יוצאים.

<טלי תאני-הררי: אני רק אגיד לסיכום שאני חושבת שהחלוקה פה, שנעשתה לגילאים בהקשר של מבנה גוף, היא לא כל כך רלבנטית.

<טלי תאני-הררי: בעצם הדבר המשמעותי זה שהדברים האלה מייצרים תמונה מצטברת.

<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה שזה מתחיל מגיל מאד מאד צעיר וזה ממשיך - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<טלי תאני-הררי: ולכן החלוקה היא לא רלבנטית.

<טלי תאני-הררי: בעיני יש הבדל בין הגילאים בעיקר בהיבט הקוגניטיבי, כי עדיין ילדים שונים בקבוצות הגיל השונות בהיבטים קוגניטיביים, אבל זה לא אומר שהם לא מושפעים מהדברים האלה.

<טלי תאני-הררי: ולכן לדעתי יש פה איזה שהוא משהו מערכתי הרבה יותר גדול.

<טלי תאני-הררי: ולכן גם כשאני הסתכלתי על זה לא דיברתי רק על פעוטות אלא הרחבתי את זה למשהו שהוא יותר רחב.

יפעת שאשא ביטון: כן, אז אני אסכם ברשותכם.

יפעת שאשא ביטון: האמת שרציתי להראות כטריגר איך כל הסיפור של דימויים ומסרים הם מגוונים ורבים, טובים וטובים פחות וטובים פחות, פחות – מתחילים כבר בגילאים המאד צעירים.

יפעת שאשא ביטון: כי אני אומרת, הדגש הוא על הנושא של דימוי גוף, של מסרים מיניים.

יפעת שאשא ביטון: נשמע לנו כזה מופרך, נכון?

יפעת שאשא ביטון: מסרים מיניים בתכניות ילדים וכו' ואפשר להגיד שזה בעיני המתבונן.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר, אבל בסופו של דבר יש שם משהו שמחלחל באופן סמוי והילדים גדלים איתו ואולי מפה גם נובע מה שאתה אומר.

יפעת שאשא ביטון: כאילו אנחנו כבר בגיל 14 חושבים שמגיעות להם, או שהם יגלו עניין בתכניות של מבוגרים והם באמת מגלים.

יפעת שאשא ביטון: הם רואים את כל הריאליטי לצורך העניין בתשע בערב, בין אם זה האח הגדול, ואני כבר לא יודעת מה יותר – אני לא אגיד גרוע – אבל מה יותר קשה לילד – האח הגדול או הישרדות או אמזונס, שאני בכלל לא מבינה איך.

יפעת שאשא ביטון: התכנים האלה הם מאד מאד קשים, אם אני מנסה להתבונן בעיניים של ילד והילדים שם.

יפעת שאשא ביטון: הילדים שם.

יפעת שאשא ביטון: ואז באמת פתאום תכנית בערוץ הילדים הופכת להיות פחות אטרקטיבית, כי אין בה את האקסטרים או את העניין שהם רגילים לגלות.

יפעת שאשא ביטון: אני מהדיון הזה יוצאת למחקר.

יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת לכם ואני מניחה שאתם לא תתגוננו.

יפעת שאשא ביטון: גם אם כן, זה יהיה מצוין, אז אולי זה ישפר משהו, אבל הכוונה של הוועדה היא לצאת למחקר ולנתח אמיתי, את התכנים ממש.

יפעת שאשא ביטון: לשבת ולצפות בתכניות הילדים ולראות הלכה למעשה מה המסרים שעוברים בסיטואציות השונות, בדמויות השונות לאורך שעות היום, מה מותאם למה ולבדוק את זה באופן אמפירי, אמיתי, לא רק מתוך התחושות שלנו ומתוך דברים ארעיים שאני פגשתי אולי ואתם פגשתם.

יפעת שאשא ביטון: אז חוץ מהמחקר שאליו אני מבקשת לצאת ואני כן רוצה להתמקד בגיל הרך, כי אני כן רוצה להראות שבגילאים האלה, שכאילו לא נראה לנו שזה קורה שם, זה מתחיל דווקא שם.

יפעת שאשא ביטון: אגב, דמויות ששינו – דורה שינתה צורה, גם תותית שינתה צורה והיום היא - - -

<קריאה: גם סמי הכבאי.

יפעת שאשא ביטון: וסמי הכבאי שינה צורה.

יפעת שאשא ביטון: הם הפכו להיות – גם שינו צבעים בשיער, גם היא פתאום הפכה להיות עם פן ו - - -

<יונתן בייסקי: עברו לתלת.

<יונתן בייסקי: הם בתלת עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: איך?

<יונתן בייסקי: עכשיו הם בתלת.

<יונתן בייסקי: לפני זה הם היו באנימציה.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, אז זה אנימציות וזה לילדים וזה תמים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבקש בהקשר של מה שיונתן העלה, שתהיה פנייה לשר התקשורת לאשר בעצם את הרגולציה מבחינת סימון התכניות, נכון?

<יונתן בייסקי: תקנות סיווג וסימון, כן.

יפעת שאשא ביטון: תקנות סיווג וסימון, כדי שאנחנו באמת נוכל ליצור התאמה יותר טובה לגילאים השונים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב באמת על הסיפור של השעה.

יפעת שאשא ביטון: שמונה בערב חדשות, נראה לי כבר בעידן של היום זה מוקדם מדי, נכון?

יפעת שאשא ביטון: חדשות בשעה שמונה, מיד אחר כך ריאליטי שעה תשע.

יפעת שאשא ביטון: אולי צריך לאחר את זה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת, אני מתייעצת.

<קריאה: כבר משעה שש בערב יש לך חדשות.

<קריאה: אלוהים.

<יונתן בייסקי: התכניות שעשינו מצא שתכניות חדשות ואקטואליה הן מהתכניות שהכי מפחידות ילדים ולכן אחת ההמלצות שלנו היא א' לסווג משדרי חדשות.

יפעת שאשא ביטון: ולאחר אולי את השעה?

<יונתן בייסקי: לעניין איחור השעה, הרשות השנייה - - -

<קריאה: חמש אחרי הצהריים במדינת ישראל יש אקטואליה, אקטואליה לאקטואליה ואקטואליה לאקטואליה.

<יונתן בייסקי: בשעה חמש אחרי צהריים ההורים צריכים להיות בבית ולפקח על מה הילדים צופים.

<קריאה: מי רואה את האקטואליה הזאת?

יפעת שאשא ביטון: כן, יונתן, השאלה אם מספיק הסיווג או שלא צריך לשקול את עניין השעה, כי שמונה, מה לעשות, שעה.

<יונתן בייסקי: תראי, לעניין הרשות השנייה ביטלה את הארכת מהדורות החדשות, מה שהקדים את כל תכניות הריאליטי, שלזה לא אנחנו אחראים.

<יונתן בייסקי: תזכירי לי את הנושא השני.

יפעת שאשא ביטון: החדשות והריאליטי, אם לאחר את השעה, לא רק להגדיר את זה.

<קריאה: לא יאחרו את השעה כי זה פריים טיים.

<קריאה: זה מסחרי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי מעלה את זה כתהייה.

יפעת שאשא ביטון: להגדיר מחדש את תכני הצפייה המותאמים לגיל.

יפעת שאשא ביטון: ולגבי התכנית שדיבר עליה עדי – עדי, יחד עם משרד החינוך – אני עברתי על התכנים, גם יצא לי לקיים שיח בנושא.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שמשרד החינוך, במסגרת כישורי חיים, כל מיני תכניות כאלה ואחרות, זה נוגע בדברים.

יפעת שאשא ביטון: עד כמה לעומק, האם נוגע בצורה הרלבנטית להיום?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני מרגישה שבאותה מידה שאנחנו באים ובוחנים את הדברים כאן, שווה לבחון גם את מה שקורה במשרד החינוך ואולי לשבת ביחד, בשולחן עגול, שאני יודעת שממילא יתכנס ולבחון דרך אחרת, יותר רלבנטית, יותר מונגשת.

יפעת שאשא ביטון: שילדים יהיה יותר קל לקבל אותה ולהתחבר אליה, לנסות לגעת בדברים הכואבים האלה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של דיאטה, חברה, אני שומעת עליו מהבנות, החברות של הבת שלי.

יפעת שאשא ביטון: הבת שלי רזה וגם לה זה לא מפריע להגיד שהן עושות דיאטה ואולי גם היא תעשה.

יפעת שאשא ביטון: ילד בת 10.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד אצלנו לא עושה דיאטה בבית, כמו שאתם יכולים לראות וזה הכל שיח חברתי וזה מתחיל מגיל מאד מאד צעיר.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך הן גדלות עם זה וזה רק גורר איתו תופעות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: שווה לפתוח, כשיח - שוב, לא מהמקום של אורח חיים בריא, כי כבר נמאס להם לשמוע את הבריא וגם בריא זה לא טעים ובריא זה כך וכך.

יפעת שאשא ביטון: נהיו כבר כל מיני קונוטציות – אלא מהמקום של להנגיש להם את זה באמת בצורה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אין לי רעיון איך.

יפעת שאשא ביטון: עדי נתן פה רעיון אחד, לי אין רעיון איך, אבל אני חושבת שזה שיח ששווה לקיים אותו.

<עדי ברקן: אני חושב שהדבר הראשון שצריך כרגע ליישם זה את חוק הפוטו שופ, הגשנו תיקון, אנחנו מחכים לטרומית.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה.

<עדי ברקן: כשבעצם הסמכנו גם את הרשות השנייה שתהיה רשות מפקחת על הפרסומות ועל הריאליטי.

<עדי ברקן: כי היו לי שיחות גם עם אווה וכו', ואמרו לי עדי, תן לי אקדח איך אני יכולה לראות?

<עדי ברקן: אנחנו ניתן להם את האקדח.

<עדי ברקן: כשהרשות השנייה תפקח על זה שדוגמניות בתת משקל לא יהיו ושכל הכוכבנים האלה, עם BMI אפס, יופיעו בפריים טיים, כבר עשינו צעד.

<עדי ברקן: יש לנו חוק, מה הבעיה?

<עדי ברקן: אבל מה?

<עדי ברקן: אין עונשים, אז אף אחד לא אוכף אותו.

יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אז אנחנו מדברים על אכיפה פעם אחת ואתה אומר שאתם הגשתם תיקון?

<עדי ברקן: תיקון לחוק הפוטושופ שזה אומר על ידי חברת הכנסת נורית קורן ועוד חברות כנסת.

יפעת שאשא ביטון: כן, דיברנו על זה, אבל מה המשמעות של התיקון?

יפעת שאשא ביטון: להרחיב את זה בעצם?

<עדי ברקן: שיהיו קנסות והרשות השנייה תהיה רשות מפקחת על כל מה שקורה במדיה הטלוויזיונית, על הברודקסט.

יפעת שאשא ביטון: מי מפקח עכשיו בלי התיקון?

<עדי ברקן: אף אחד.

<גיא קרני: היום החוק מוחל רק על פרסומות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש חוק בלי פיקוח?

<עדי ברקן: יש חוק בלי פיקוח.

יפעת שאשא ביטון: אז מה הקטע?

<עדי ברקן: הקטע שזו הייתה הפשרה של רחל אדטו עם משרד המשפטים.

<עדי ברקן: היא הבינה שהיא לא יכולה ללכת רחוק מדי ואז ההסכם בינינו היה – היא אמרה לי "עדי - - -

יפעת שאשא ביטון: אז מי יאכוף אם אין פיקוח, לצורך העניין?

<עדי ברקן: נפתח את הדלת, אני לא יודעת אם אני אהיה בכנסת הבאה, אבל אתה תמשיך הלאה", אז אנחנו ממשיכים הלאה.

<עדי ברקן: אז החוק צריך להיות עם קנסות, אני מקווה שזה יהיה חצי מיליון שקלים כמו שהובטח לי, וכשהרשות השנייה תפקח על הכל זה כבר יתחיל במשהו.

<עדי ברקן: כבר השינוי בתפיסה ייעשה.

<עדי ברקן: אבל כרגע רק מדברים.

יפעת שאשא ביטון: נפנה אפילו לנורית קורן, לראות מה הסטאטוס של זה ואם היא מתכוונת לקדם את זה.

<עדי ברקן: אני חושב שחברי הכנסת כבר חתמו על זה.

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, מגישים פה הצעות חוק וחותמים והכל, אבל זה הרבה מאד הצעות.

יפעת שאשא ביטון: בסוף אתה בוחר איזה הצעה אתה מקדם ומה סדרי העדיפויות וכו'.

יפעת שאשא ביטון: שווה לבדוק מה הסטאטוס של ההצעה הזו ואיפה היא בסדרי עדיפויות ואם צריך קצת לעזור ולדחוף ולשכנע, אז שנהיה גם שם, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מסכמים שמשרד החינוך, לפחות בפגישה הבאה, שכן יהיה שיתוף פעולה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהשיח כן צריך להיות רלבנטי, אחרת אנחנו מפספסים את הילדים, לא משנה כמה נשקיע.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מזמינה אתכם לשיח משותף במסגרת אותו שולחן עגול.

יפעת שאשא ביטון: אני אולי גם אצטרף אפילו לתכנית, כי אני חושבת שכחלק מהוועדה זה משהו שחשוב שאנחנו נלווה וחוק הפוטושופ, אנחנו מתייחסים גם אליו.

<יונתן בייסקי: המועצה תומכת בזה, אגב.

יפעת שאשא ביטון: רצית לומר משהו?

<רונן אברמסון: כן.

<רונן אברמסון: רונן אברמסון, ראש אגף פיקוח במועצת הכבלים והלוויין.

<רונן אברמסון: בהקשר למה שדיברת על מחקר שאתם רוצים לעשות, למעשה האמנה המשותפת של ערוצי הילדים ומועצת הכבלים והלוויין נחתמה במרץ.

<רונן אברמסון: אנחנו התחלנו לפני חודש - - -

יפעת שאשא ביטון: אה, היא נחתמה כבר?

<רונן אברמסון: כן, היא נחתמה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<רונן אברמסון: ולמעשה אנחנו התחלנו תהליך פיקוחי לפני חודש, שבו אנחנו בעצם עושים מה שאתם מתכננים כנראה לעשות.

<רונן אברמסון: אנחנו בעצם מבצעים מיפוי של כל ערוצי הילדים, גם גיל רך וגם ילדים וגם תכנים שמתאימים לנוער, ויש לנו כבר קצת ממצאים.

<רונן אברמסון: יש לנו גם היסטוריה עם הערוצים האלה.

<רונן אברמסון: הערוצים האלה הם בסדר לגמרי, אבל התגלו בהם בעבר תכנים לא סטריליים.

<רונן אברמסון: היו לנו כל מיני נושאים שעלו פה, גם התבטאויות פוגעניות בתוך הסדרות האלה - - -

<קריאה: שמש.

<רונן אברמסון: נכון.

<רונן אברמסון: גם נושא של סיווג לא נכון של משדרים וכדומה.

<רונן אברמסון: יש לנו הרבה היסטוריה עם זה.

<רונן אברמסון: בחלק מהדברים נקבעו הפרות ואפילו קנסות.

<רונן אברמסון: אני חייב להגיד שהערוצים באמת שיתפו פעולה עד עכשיו גם בנושא של התקנות וגם בנושא של האמנה, אבל יש מה לשפר, בינינו.

<רונן אברמסון: אני לא אומר את זה דווקא לכם, כי יש גם כאלה ערוצים שכרגע לא נמצאים פה.

<רונן אברמסון: יש מה לשפר ויהיה לנו המשך בעצם, כשאנחנו נסיים את המיפוי שלנו, מן הסתם נגיע אליכם.

<עדי ברקן: עוד משפט קטן בעניין הזה.

<עדי ברקן: יונתן הוסיף, אתם לא שמעתם, שמועצת הכבלים תומכת בחוק הפוטושופ, ובשיחות שהיו לי עם ד"ר יפעת שגב, היא מאד בעד.

<עדי ברקן: זאת אומרת היא אמרה אני לא צריכה חוק, אני אאמץ את זה.

<עדי ברקן: זאת אומרת אם נתחיל שם, כי הכוכבנים שמופיעים שם - עוקבים אחריהם באינסטגרם אחר כך - רואים את החסה שנכנסת לפה.

<עדי ברקן: צריך להתחיל משם, מהמודלים החברתיים.

<עדי ברקן: יש לנו פה את YES ו-HOT, מה שנשאר כרגע זה לקחת את אבי ניר לאיזה סיבוב בירקון שם ולסיים את זה.

יפעת שאשא ביטון: טוב, לסיור בירקון אתה תדאג.

יפעת שאשא ביטון: רונן, ראשית קודם כל תודה על הדברים, זה חשוב מאד.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני מבקשת, אם אפשר לקבל את האמנה, שתשלח את זה לוועדה לזכויות הילד.

<רונן אברמסון: כן.

יפעת שאשא ביטון: ואתה אומר שיש לכם אמצעים ראשונים, שאתם עושים מיפוי.

<רונן אברמסון: כן.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נשמח לראות, אפילו יחידת המחקר והמידע - - -

<רונן אברמסון: כן, בגלל זה אמרתי את זה, כדי שבאמת יהיה איזה שהוא תיאום.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: כן, וככל שנוכל לשתף פעולה ולהסתייע, זה יהיה מצוין ואז נקיים דיון פה ונראה מה באמת מצאנו שם ואיפה אנחנו רוצים לשפר.

<רונן אברמסון: בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: יופי.

<גיא קרני: אני רק רוצה חצי מילה קטנה.

<גיא קרני: רונן דיבר על הערוצים שנמצאים פה ועל הערוצים שלא נמצאים פה, ואני חייב להגיד שהערוצים שכן באו, למעט הערוצים של המדינה, זה שני הערוצים הבינלאומיים.

<גיא קרני: הערוצים המקומיים לא מצאו את הדרך לירושלים היום.

יפעת שאשא ביטון: הערה חשובה.

<גיא קרני: הגיע לכאן ניקולודיאון, שזה ערוץ אמריקאי ואנחנו הגענו לכאן, דיסני, שזה ערוץ אמריקאי.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: והם כולם אגב הוזמנו.

יפעת שאשא ביטון: כולם הוזמנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה על ההערה.